Справа № 2а/1870/4266/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Київ К/9991/10447/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Глухівської міжрайонної державної
податкової інспекції Сумської області
(далі - Глухівська МДПІ)

на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 21.09.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2012

у справі № 2а-1870/4266/11

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі
- СПД ОСОБА_1)

до Глухівської МДПІ

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 21.09.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2012,
позов задоволено; визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 16.02.2011
№/0 з посиланням на реальність
виконання господарських операцій з
поставки позивачеві
товарно-матеріальних цінностей в
рамках фінансово-господарських
правовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю «ІВК
«Орбіта», товариством з обмеженою
відповідальністю «БФО «Експерт»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Прогрес»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «УПК Горизонт».

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства (зокрема, підпунктам 7.4.1,
7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
статтям 203, 215, 228 Цивільного кодексу
України) та дійсним обставинам справи,
Глухівська МДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти
попередніх інстанцій та відмовити у
позові.

Товариством у відповідності зі статтею
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення, в якому заявник зазначає
про правильність та обґрунтованість
оскаржуваних рішень та просить їх
залишити без змін, а скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення виходячи з
такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Глухівською МДПІ було проведено
документальну планову виїзну
перевірку СПД
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2007 по
30.09.2010.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 31.01.2011 №117/17/НОМЕР_1 та прийнято
податкове повідомлення рішення від
16.02.2011 №/0, згідно з яким
позивачеві донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 41371,25 грн. (у тому числі
33097 грн. за основним платежем та 8274,25
грн. за штрафними санкціями).

За результатами оскарження позивачем
зазначеного податкового
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку суму
нарахованого СПД ОСОБА_1
податкового зобов'язання залишено без
змін.

Підставою для прийняття цього акта
індивідуальної дії став висновок
податкової інспекції про безпідставне
включення позивачем до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
пред'явлених до сплати вищеназваними
постачальниками у ціні поставлених
товарно-матеріальних цінностей.

При цьому податкова інспекція
посилається на: недекларування
вказаними контрагентами позивача у
податковій звітності сум податкових
зобов'язань, кореспондуючих
задекларованій позивачем сумі
податкового кредиту, як це було
виявлено в процесі автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПС; відсутність
у них трудових ресурсів, складських
приміщень, виробничих потужностей для
здійснення підприємницької
діяльності; анулювання свідоцтв
платників податку на додану вартість
вказаних підприємств; порушення
провадження у справі про банкрутство
або визнання банкрутом; а також на
ненадання товарно-транспортних
накладних та актів прийому передачі
товарів, придбаних у вказаних
постачальників.

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ укладення
позивачем правочинів із згаданими
контрагентами без мети настання
відповідних цим правочинам правових
наслідків та як свідчення участі
позивача у штучній схемі для
мінімізації податкових зобов'язань та
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (який діяв на час
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Необґрунтована ж податкова вигода
характеризується відсутністю
фактичного виконання господарських
операцій, здійсненням операцій без
ділової мети та обліком операцій
безвідносно до їх реального
економічного змісту, узгодженістю дій
покупця та постачальника для штучного
створення сприятливих наслідків у
податковому обліку платника.

Втім, як вірно зазначили суди, у даному
разі існування відповідних обставин
податковою інспекцією не доведено.

За наслідками дослідження на підставі
наявних у матеріалах справи доказів
динаміки правовідносин СПД ОСОБА_1 з
кожним із спірних контрагентів суди
з'ясували, що виконання операцій з
поставки товарів (арматури,
водозапірної арматура) в адресу
позивача підтверджується належними
первинними документами, що містять
необхідну для цілей оподаткування
інформацію про характер та зміст
господарської операції, а саме -
видатковими накладними, податковими
накладними, рахунками-фактурами,
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей; факт
оплати придбаного товару позивачем
підтверджується платіжними
дорученнями та виписками з
банківського рахунку.

Податковим органом, в свою чергу, не
наведено переконливих доводів та не
подано належних доказів на
підтвердження того, що відомості, які
містяться у цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі.

На час здійснення спірних
господарських операцій контрагенти
позивача були зареєстровані в
установленому порядку, відповідали
ознакам та поняттю юридичної особи,
мали необхідний обсяг правоздатності
та виступали учасниками
господарського обороту.

А відтак суди обґрунтовано відхилили
посилання податкової інспекції на
подальшу зміну правового статусу
суб'єктів господарювання (скасування
їх державної реєстрації та реєстрації
платниками податку на додану вартість),
зазначивши, що оскільки зазначені
події відбулися після здійснення
спірних операцій, то такі обставини не
можуть впливати на порядок формування
податкового обліку позивача за цими
операціями.

Доводи податкової інспекції про
відсутність у спірних постачальників
об'єктивної можливості виконати
розглядувані поставки в силу
відсутності необхідних
матеріально-технічних та трудових
ресурсів у даному разі не спростовують
реальності зазначених операцій. Адже
податковим органом не доведено
неможливості виконання поставок цими
постачальниками наявними у них силами
та засобами з урахуванням обсягів та
кількості товарів, існування
необхідності залучення додаткових
ресурсів до виконання цих операцій з
огляду на специфіку товару, що
поставляється, його обсяги тощо. До
того ж, як встановлено судами, позивач
має у власності зареєстрований
транспортний засіб для перевезення
вантажів - фургон малотоннажний - В Ford
Transit Connect, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу.

Такі факти, як невиконання спірними
контрагентами своїх обов'язків з
декларування та сплати податків також
не можуть слугувати об'єктивною
ознакою недобросовісності платника
(позивача у справі). Адже чинне
податкове законодавство не обумовлює
виникнення у платника права на
податковий кредит повнотою
відображення постачальником у своїй
звітності відповідних господарських
операцій, фактичною сплатою таким
постачальником необхідних сум
податків до бюджету. Такі доводи
стосуються не позивача безпосередньо,
а його контрагента, тобто третьої
особи.

З урахуванням викладеного Вищий
адміністративний суд України
погоджується з наданою судами правовою
оцінкою обставин справи щодо
обґрунтованості позовних вимог та
незаконності оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги були
розглянуті судами першої та
апеляційної інстанцій по суті, цим
доводами було надано правильну
юридичну оцінку. Підстави для їх
переоцінки у суду касаційної інстанції
відсутні в силу статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Глухівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Сумської області відхилити,
а постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 21.09.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2012 у
справі № 2а-1870/4266/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько