Справа № 822/11/14
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/11/14
Головуючий у 1-й інстанції: Лабань Г.В.
Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В.,
Мельник-Томенко Ж.М.

при секретарі: Копійчук О.В.

за участю представників сторін:

представника позивача - Клюка В.Ф.

представника відповідача (апелянта) -
Кундиловської М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного Управління
Міністерства доходів і зборів України
у Хмельницькій області на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фруктовий світ" до
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного Управління
Міністерства доходів і зборів України
у Хмельницькій області, третя особа на
стороні позивача - ТзОВ Дьолер Буковина
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В :

В січні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фруктовий світ"
звернулось до Хмельницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного Управління
Міністерства доходів і зборів України
у Хмельницькій області, третя особа на
стороні позивача - ТзОВ Дьолер Буковина
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №, №,
№ від 28.11.2013 року, №, №
від 13.01.2014 року, № , № від
31.01.2014 року.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.03.2014 року
адміністративний позов задоволено в
повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати постанову суду
та прийняти нову про відмову в
задоволенні позовних вимог. В
апеляційній скарзі апелянт вказує на
те, що реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом не
підтверджується матеріалами справи.

Представник відповідача (апелянта) в
судовому засіданні вимоги апеляційної
скарги підтримав в повному обсязі та
просив колегію суддів їх задовольнити.

Представник позивача заперечив проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
посилаючись на їх безпідставність та
просив залишити оскаржуване рішення
суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

За результатом проведеної
відповідачем документальної виїзної
позапланової перевірки - ТОВ "Фруктовий
світ" з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість по декларації за серпень 2013 р.,
складено акт № 4435/15-1/33590996 від 06.11.2013
року. Зокрема, перевіркою встановлено
порушення позивачем п. 198.1 , п. 198.3, п. 198.6
ст. 198 Податкового Кодексу України в
частині завищення суму податкового
кредиту по податку на додану вартість
по операціях з придбання ТМЦ (яблука) у
ПП "Сіопт- _Агро" на суму ПДВ 1 131 463
гривень, в результаті чого збільшено
суму грошового зобов'язання в сумі 922 098
гривень, та застосовано штрафні
санкції в розмірі 461 049 гривень,
зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ в сумі 94 202 гривень
зменшено розмір від'ємного значення
суми ПДВ на 32053 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення № , №
та №501 від 28.11.2013 року, якими
позивачу було встановлено завищення
суми бюджетного відшкодування по
податку на додану вартість, що
підлягала бюджетному відшкодуванню.

Крім того, у січні 2014 року відповідачем,
на підставі ст.ст.76,86 ПК України, було
проведено документальні виїзні
позапланові перевірки - ТОВ "Фруктовий
світ" з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість по декларації за вересень та
за жовтень 2013 р. По закінченню
позапланових документальних виїзних
перевірок було складено акти від 20.12.2013
року № 90996 та від 24.01.2014 року №
22115-1/33590996.

За результатами перевірки
правомірності нарахування бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за вересень 2013 року було
встановлено, що Товариством допущено
порушення п. 198.1, . п. 198.3.,п. 198.6 ст. 198
Податкового Кодексу України в частині
завищення суму податкового кредиту по
податку на додану вартість по
операціях з придбання ТМЦ (яблука) у ПП "
Сіопт- Агро" та по операціях з придбання
матеріальних цінностей у ТОВ
"Радіосистеми".

На підставі Акту від 20.12.2013 року №
90996, ДПІ у м. Хмельницькому було
винесено 13.01.2014 року податкові
повідомлення - рішення №№ ; ;
.

За результатами перевірки, згідно акту
від 24.01.2014 року № 22115-1/33590996, встановлено,
що платником задекларовано бюджетне
відшкодування жовтня 2013 року в межах
від'ємного значення вересня 2013 року у
розмірі 99879 грн.

Згідно з поданою ТОВ "Фруктовий світ" до
ДПІ у м. Хмельницькому податковою
декларацією з ПДВ за жовтень 2013 року
(вх. № від 19.11.2013 року) та
додатками позитивне значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту становить
61834 грн.

За результатами перевірки
підтверджено позитивне значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту в сумі 1216033 грн.

На порушення п. 198.1, п. 198.3, п.198.6, ст.198,
п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. ТОВ "Фруктовий світ"
занижено позитивне значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту на 1154179 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідач прийняв податкові
повідомлення - рішення №, №
від 31.01.2014 року.

Прийняті податковим органом рішення,
слугували підставою звернення
позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено наявності
мети завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним, хоча
факт порушення публічного порядку
повинен бути доведеним певними
засобами доказування. Відповідачем
лише зазначено, без відповідних
доказів, про відсутність реальності
операцій, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом,
що, на думку суду, є тільки припущенням.
Відповідачем не наведено та не подано
будь-яких доказів, які б могли свідчити
про недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість формування витрат -
як-от безтоварний та/або фіктивний
характер здійснених операцій, завідоме
придбання товарів у осіб, діяльність
яких має ознаки фіктивного
підприємництва, спрямування операцій
на одержання прибутку виключно за
рахунок податкової вигоди тощо.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції враховуючи наступне.

Так, підставою прийняття оскаржуваних
податкових рішень, слугувало те, що на
думку податкового органу, ТОВ
"Фруктовий світ" у взаємовідносинах зі
своїми контрагентами ПП "Сіопт- Арго",
ТзОВ "Букофрут" та по операціях з
придбання матеріальних цінностей у ТОВ
"Радіосистеми", не здійснювало реальних
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), господарські операції не мали
на меті настання реальних наслідків, в
тому числі по взаєморозрахунках,
первинні документи надані ОДПІ на
перевірку не підтверджують
господарських операцій та свідчать про
відсутність ділової мети при вчиненні
господарських операцій, однак такі
висновки спростовуються матеріали
справи.

Встановлено, що між ПП "Сіопт-Агро" та
ТОВ "Фруктовий світ" було укладено
договори поставки яблук: № 02082013 від
02.08.2013 року, № 310713 від 31.07.2013 року, та
№200813 від 20.08.2013 року. За цими договорами
постачальник зобов'язувався передати
у власність покупцю яблука (товар), а
покупець зобов'язувався своєчасно
прийняти товар і оплатити його на
умовах цього договору. До договорів
сторони укладали Специфікації в яких
зазначалось кількість товару, ціна,
його вартість та пункт доставки.

Судом також встановлено, що ПП
"Сіопт-Агро" було зареєстровано у
Єдиному державному реєстрі та було
платником податків, всі необхідні
документи видані державними органами
та ДПІ.

Після отримання яблук і отримання
податкових накладних від ПП
"Сіопт-Агро" перевірялась реєстрація
податкових накладних в Єдиному реєстрі
податкових накладних. Всі накладні
отримані від постачальника були
зареєстровані.

Після отримання поставлених яблук та
наданні всіх необхідних первинних
бухгалтерських документів
передбачених ст.. 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік в Україні"
товариство здійснювало оплату яблук.

Крім того, подальша поставка яблук
товариством здійснювалась іншій
юридичній особі ТОВ "Букофрут", яка теж
підтверджує отримання яблук від
позивача по документах, що надані для
перевірки, в тому числі товарно -
транспортні накладні які видавались ПП
"Сіопт - Агро" з відміткою заводу
виробника про те, що яблука отримані.

Факт реальності виконання
вищевказаних договорів
підтверджується дослідженими судом
першої та апеляційної інстанції
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: податковими
накладними, видатковими накладними,
рахунками-фактурами, платіжними
дорученнями. Суми податку на додану
вартість за зазначеними податковими
накладними включено до податкового
кредиту в декларації з податку на
додану вартість за листопад 2012 року та
відображені у реєстрі отриманих
податкових накладних, які відповідають
даним додатку 5 до податкових
декларацій з податку на додану
вартість за листопад 2012 року.

Також встановлено, що придбаний товар у
ТОВ "Голден Україна" перевозився ТОВ
"Промислово-фінансова група"
"Добробут-Сервіс" на орендований склад
в м. Києві відповідно до договору
оренди нежитлового приміщення
(будівлі) № 10 від 01 грудня 2011 року і
потім ТОВ "Промислово-фінансова група"
"Добробут-Сервіс" з м. Вінниці вантажним
транспортом відповідно до договору № 27
про перевезення вантажів
автомобільним транспортом у місцевому
та міжміському сполученні. Перевезення
товару підтверджується
товарно-транспортними накладними, які
були досліджені судом першої
інстанції. За кожну отриману партію
яблук проведено повний розрахунок в
безготівковому порядку шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок вищезгаданих суб'єктів
господарювання про що свідчать
банківські виписки, які перевірені під
час перевірки працівниками ДПІ.

Таким чином, з аналізу наданих
документів підтверджується факт
прийняття, оприбуткування та
відвантаження яблук та документів, які
підтверджують рух товару від
Постачальника до Покупця, про те що
Договір поставки яблук та вищевказані
специфікації, до нього спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлено ними та засвідчують факт
настання таких наслідків.

Після отримання поставлених яблук та
наданні всіх необхідних первинних
бухгалтерських документів
передбачених ст. 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік в Україні"
товариство здійснювало оплату яблук.
Крім того подальша поставка яблук
Товариством здійснювалась іншій
юридичній особі ТОВ "Букофрут", яка теж
підтверджує отримання яблук від
Товариства по документах, що надані для
перевірки, в тому числі товарно -
транспортні накладні які видавались ПП
"Сіопт - Агро" з відміткою заводу
виробника про те, що яблука отримані.

Також встановлено, що між ТОВ
"Фруктовий Світ" та ТОВ "Радіосистема",
15.08.2013 року був укладений договір
купівлі-продажу. На виконання даного
договору ТОВ "Радіосистема" продала
товариству цемент та пісок. 2 вересня 2013
року Товариство отримало цемент в
кількості 25 тон, та 27 вересня пісок в
кількості 400 тон., згодом Товариство
провело повний розрахунок за вказані
будівельні матеріали, і отримало від
продавця податкові накладні.

Наведене підтверджується видатковою
накладною №РН-000092 від 02.09.2013 на цемент в
кількості 25 тонн на суму 24000,00грн.( т.1 а.
с. 226), податковою накладною від 02.09.2013
року №1 на загальну суму 24000,00 грн.(т.1
а.с.227)., видатковою накладною №РН-0000098
від 27.09.2013 року на пісок в кількості 400,000
тонн на суму 24000,00 грн.(т.1 а.с.228),
податковою накладною від 27.09.2013 року №35
(т.1. а.с.229), а також сертифікатами
відповідності, платіжними дорученнями,
довідками про вартість виконаних
будівельних робіт за вересень,
листопад. грудень 2013 року, актами
приймання виконаних будівельних робіт
за вересень, листопад, грудень 2013 року
та іншими документами, що стосуються
виконання будівельних робіт
приміщення цеху по переробці
сільськогосподарської продукції.

Досліджені докази свідчать проте, що
господарські операції з придбання в
ТОВ "Радіосистеми" товару ( цементу та
піску) спричинили зміни в структурі
активів позивача та його зобов'язань.
Зазначений товар оплачений позивачем
та використаний позивачем у власній
господарській діяльності.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами, колегія суддів враховує
наступне.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оприбуткування прибутку
підприємств» (який був чинний на момент
виникнення спірних правовідносин) не
включаються до складу валових витрат
витрати на виплату винагород або інших
видів заохочень пов'язаним з таким
платником податку фізичним чи
юридичним особам у разі, якщо немає
документальних доказів, що таку
виплату або заохочення було проведено
як компенсацію за фактично надану
послугу (відпрацьований час). За
наявності зазначених документальних
доказів віднесенню до складу валових
витрат підлягають фактичні суми виплат
(заохочень), але не більші ніж суми,
розраховані за звичайними цінами.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України Податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» (який
був чинний на момент виникнення
спірних правовідносин) не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Судом першої інстанції дослідженні всі
обставини, які підтверджують рух
активів в процесі здійснення
господарських операцій, реальні зміни
майнового стану платника податків,
спеціальну податкову
правосуб'єктність учасників
господарських операцій, зв'язок між
фактом придбання товарів та
господарською діяльністю позивача.
Наявні в матеріалах справи та
досліджені судом первинні документи
позивача по взаємовідносинам з
контрагентами (договір, податкові
накладні, видаткові накладні,
рахунки-фактури, товарно-транспортні
накладні) за формою та змістом
відповідають вимогам законодавства, що
пред'являються до первинних
документів, належні докази
недостовірності даних в цих документах
відповідачем не надані.

Отже, укладаючи договори із своїми
контрагентами, позивач мав всі
документальні підтвердження
господарської правосуб'єктності
контрагентів договорів (здійснювати
господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність, тощо).

Крім того слід зазначити, що порушення
контрагентами позивача вимог
законодавства про порядок здійснення
господарської діяльності не може бути
підставою для висновку про
безтоварність відповідних
господарських операцій та не може
свідчити про наявність підстав для
висновків про фіктивність правочинів
які вчинялись позивачем.

Законодавством України не передбачено
обов'язок суб'єкта господарювання
здійснювати контроль за дотриманням
закону іншими платниками податків.
Ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Виключно сам факт наявності
господарських відносин з контрагентом,
який порушує податкове законодавство,
не може тягнути за собою негативні
наслідки для платника податків у
вигляді зменшення податкового кредиту
чи валових витрат, оскільки платник
податків може бути необізнаним
стосовно таких порушень та дійсних
намірів тих фізичних осіб, які
представляють його контрагента.

Колегія суддів враховує, що такий
висновок узгоджується із правової
позицією Верховного суду України, яка
викладена в постанові від 31.01.2011 року по
справі № 21-47а10, та з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі «Булвес»АД проти Болгарії та
Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Таким чином, з аналізу наведених
правових норм вбачається, що,
відповідно до презумпції
правомірності правочинну, всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочинну має бути встановлена судом.

В свою чергу, відповідачем не доведено
наявності мети завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним, хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування. Відповідачем лише
зазначено, без відповідних доказів, про
відсутність реальності робіт та
послуг, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом,
що є тільки припущенням.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи
податкового органу про отримання
платником необгрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування валових витрат податкового
кредиту.

Суд першої інстанції під час розгляду
справи дав належну оцінку наданим
сторонами доказам, і у суду апеляційної
інстанції, під час апеляційного
розгляду, не виникло сумнівів в їх
допустимості.

Таким чином, за результатом
апеляційного розгляду, колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції, що позивачем доведено факт
здійснення господарських операцій, а
тому, позов є обгрунтованим, а
податкові повідомлення-рішення
№, №, № від 28.11.2013 року,
№, № від 13.01.2014 року, № ,
№ від 31.01.2014 року такими, що
підлягають скасуванню.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
Вінницького апеляційного
адміністративного суду вважає, що суд
першої інстанції вірно встановив
обставини даної справи, правильно
визначив правове регулювання спірних
правовідносин та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги щодо
наявності підстав для скасування
рішення суду першої інстанції
спростовується матеріалами
адміністративної справи та
законодавчим регулюванням спірних
правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного Управління
Міністерства доходів і зборів України
у Хмельницькій області, - залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 19
березня 2014 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
20 червня 2014 року.

Головуючий
Сторчак В. Ю.

Судді
Ватаманюк Р.В.

Мельник-Томенко Ж. М.