Справа № 805/5492/14
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

805/5492/14

Україна

Донецький окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 р. Справа № 805/5492/14

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого – судді Волгіної Н.П., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути на користь Державного бюджету України з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2013 року у розмірі 1 429 128,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Згідно зі ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у передбаченому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб,- у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Як свідчить звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, що наданий Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» до відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача становила 1 552 осіб.

Таким чином, згідно ч. 1 ст. 19 Закону на Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» у 2013 році повинно бути працевлаштовано 62 інваліда. Фактично ж, за даними звіту, працювало 27 інваліда.

За ч. 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Отже, відповідач не виконав норматив по створенню 35 робочих місць по працевлаштуванню інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та п. 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, зазначається, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення.

У зв'язку із цим, станом на 25 квітня 2014 року сума нарахованої пені складає 4 274,60 грн. Загальна сума позову (з урахуванням пені) становить 1 429 128,80 грн.

Враховуючи те, що відповідачем зазначена заборгованість добровільно не сплачена, позивач звернувся до суду із даним позовом (а.с. 2-4).

Представник позивача в судове засідання не з’явився, про дату, час та місце розгляду справи Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів повідомлено судом належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, про дату, час та місце розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» повідомлено судом належним чином.

20 травня 2014 року до канцелярію суду представником товариства надані заперечення проти адміністративного позову, які обґрунтовані наступним.

Згідно ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ визначено норматив робочих місць для працевлаштуван-ня інвалідів підприємствами, які використовують найману працю, у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік. При цьому, обов’язком підприємства задля працевлаштування інваліда визначено: розрахувати кількість робочих місць та забезпечити працевлаштування інваліда.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємство є спроможним працевлаштувати інваліда виключно або у разі його безпосереднього звернення, або внаслідок спрямування такого інваліда до підприємства державною службою зайнятості.

Законом не визначено за обов’язок підприємству здійснювати самостійний пошук та привід інвалідів до відділу кадрів для їх подальшого працевлаштування.

Таким чином, підприємство не може бути примушеним здійснювати самостійний пошук інвалідів для працевлаштування - обов’язок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань та з урахуванням його побажань покладено на Державну службу зайнятості відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»

З метою реалізації Державною службою зайнятості передбаченого обов’язку, п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавців зобов’язано надавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості за місцем їх реєстрації, за формою № 3-ПН, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до штатних розкладів від 1 січня 2013 року відділення технічного контролю, вантажно-розвантажувального цеху, механоскладального цеху, цеху з обслуго-вування виробництва, відділення адміністративних послуг товариства та звітів № 3-ПН за січень – грудень 2013 року товариством виділено і створено 91 робоче місце для працевлаштування інвалідів, про що повідомлено центр зайнятості.

25 лютого 2014 року до відповідача надано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ за 2013 рік.

Крім цього, ТОВ «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» у 2013 році інформувало органи центру зайнятості про створені робочі місця та вакансії для працевлаштування інвалідів шляхом надання звітів про наявність робочих місць та потреби у працівниках за формою № 3-ПН/, а також у лютому та жовтні 2013 році зверталось до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою сприяння працевлаштуванню інвалідів на підприємстві.

В усіх випадках безпосереднього звернення інвалідів для працевлаштування на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ», їм забезпечувалось працевлаштування на створені робочі місця, чим цілком дотримано вимоги ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Враховуючи, що обов'язок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування; а також той факт, що Державною службою зайнятості не спрямовувались інваліди на виділені та створені робочі місця, відповідно, у Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» відсутня вина у незайняті інвалідами виділених та створених робочих місць.

На підставі викладеного, відповідач просить суд у задоволенні позову фонду відмовити в повному обсязі (а.с. 16-20).

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що перешкод для розгляду справи, передбачених ст. 128 КАС України не має, представники сторін в судове засідання не з’явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до п.п. 3 п. 4 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року, Фонд соціального захисту інвалідів, як урядовий орган державного управління (та його територіальні відділення) відповідно до покладених на нього завдань, здійснює контроль за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ і організацій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

За змістом ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» Фонду соціального страхування захисту інвалідів надано право на стягнення санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Таким чином, позивач у справі – орган владних повноважень, якому чинним законодавством України надані владні управлінські функції у сфері соціального захисту інвалідів, в тому числі контроль щодо забезпечення інвалідів робочими місцями.

25 лютого 2014 року відповідачем до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів надано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів відповідача за 2013 рік (форма – 10-ПІ), відповідно до якого середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 1 552 особа, кількість інвалідів (штатних працівників), які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, складає 62, фактично працювало (було працевлаштовано) 27 інвалідів (а.с. 8).

У зв’язку із невиконанням (на думку позивача) відповідачем нормативу робочих місць по інвалідам, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі органів державної влади.

Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі – Закон № 875-XII) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону № 875-XII встановлює для підприємств (об’єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, абзацем першим якої встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з ст. 20 Закону № 875-XII, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до ст. 18 Закону № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаш-тування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахування причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медиком - соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуаль-них програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому Кабінетом Міністрів порядку.

Відповідно до штатних розкладів від 1 січня 2013 року відділення технічного контролю, вантажно-розвантажувального цеху, механоскладального цеху, цеху з обслуговування виробництва, відділення адміністративних послуг товариства та звітів № 3-ПН за січень – грудень 2013 року товариством виділено і створено 91 робоче місце для працевлаштування інвалідів, про що повідомлено центр зайнятості (а.с. 26-44).

Крім цього, протягом січня - грудня 2013 року Товариство з обмеженою відповідаль-ністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» до Маріупольського міського центру зайнятості подавало звіти за формою № 3-ПН, про наявність вакансій та про попит на робочу силу (вакансії) (а.с. 45-241).

Також відповідачем направлялись листи до Маріупольського міського центру зайнятості (№ 196 від 8 лютого 2013 року та № 986 від 9 жовтня 2013року), до Орджонікідзевської районної адміністрації (№ 197 від 8 лютого 2013 року, № 985 від 9 жовтня 2013 року), до заступника голови м. Маріуполя з питань діяльності виконавчих органів Ради (№ 198 від 8 лютого 2013 року, № 984 від 9 жовтня 2013 року) із проханням сприяти працевлаштуванню інвалідів на товаристві (а.с. 242-247).

Відповідно до ст. 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст. 18 цього Закону.

Аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком самостійно підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Згідно п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою КМ України від 31 січня 2007 року № 70 “Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Датою надходження звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів вважається дата подання роботодавцем звіту до відділення Фонду, а у разі надсилання його поштою - дата на поштовому штемпелі. Інформацію про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до ст. 12 Закону України “Про охорону праці” підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

За змістом вищевказаних норм чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов'язані займатися органи працевлаштування, визначені у ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”; на підприємства покладений обов'язок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи вбачається що відповідачем вжиті усі необхідні заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів, інформація про наявність вакансій до центру зайнятості, управління праці та соціального захисту населення, відділення Фонду надана в повному обсязі, виділені робочі місця та є бажання товариства працевлаштувати інвалідів. Відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись на підприємстві відповідача, не є підставою для застосування до нього фінансово – господарських санкцій.

Крім зазначеного, суд враховує наступне.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, в розумінні ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Матеріали справи свідчать про виконання відповідачем обов'язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для інвалідів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовна заява Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» про стягнення сум адміністративно-господарських санкцій не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб’єкт владних повноважень, а відповідачем – фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 17-20, 69-72, 86, 94, 122 - 154, 160 - 163, 167, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙЧ АР ГАРАНТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій – відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Волгіна Н.П.