Справа № 504/1587/14-а
Суддя: Барвенко В. К.
Дата ухвалення: 2014-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 504/1587/14-а
П О С Т А Н О В А

09.06.2014смт. Комінтернівське

Комінтернівський
районний суд Одеської області у
складі:

Головуючого судді -
Барвенка В.К.,

при секретарі -
Мельниковій В.М., -

розглянувши в порядку скороченого
провадження, у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 9, смт.
Комінтернівському, адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Управління
соціального захисту населення
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області про
визнання незаконними дій щодо відмови
у вилачі талонів на безоплатний проїзд
залізничним, водним, повітряним або
міжміським автомобільним транспортом,
зобов'язання видати такі талони в
порядку, передбаченому Законом
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним
адміністративним позовом до
відповідача.

На обгрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що є ветераном
Великої Вітчизняної Війни, інвалідом І
-ої групи, і має право на безкоштовний
проїзд залізницею чи на суднах
транзитних та місцевих ліній речкового
флоту територіями держав- учасниць
Угоди «Про взаємне визнання прав на
пільговий проїзд для інвалідів та
учасників Великої Вітчизняної Війни, а
також осіб, прирівняних до них».

Відповідач своєю відповіддю від 27.11.2013
року № 01-24/3189 повідомив позивачу, що
йому вже видано талони з 50- відсотковою
знижкою на проїзд, і тому він вже не має
права на один безкоштовний проїзд
залізницею чи на суднах транзитних та
місцевих ліній речкового флоту
територіями держав- учасниць Угоди
протягом року.

Не погоджуючись з доводами
позову, представник Управління
соціального захисту населення
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області подав
письмові заперечення, і зазначив, що
підставою для надання пільг, що
передбачені ч.21 ст.13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», та положенням
Угоди «Про взаємне визнання прав на
пільговий проїзд для інвалідів та
учасників Великої Вітчизняної Війни, а
також осіб, прирівняних до них» є
документи, видані органами колишнього
Союзу РСР або Сторонами за формами, що
діяли на 01 січня 1992 року, за місцем
постійного проживання особи, яка має
право на пільги.

Оскільки ОСОБА_1 набув статусу
інваліда Великої Вітчизняної Війни з
15.06.1994 року, то права на отримання
талонів на безоплатний пільговий
проїзд по країнах СНД він не має.

Крім того, оскільки позивач має
посвідченя учасника війни, що видане
відповідними органами колишнього
Союзу РСР за формою, що діяла на 01 січня
1992 року, то 18.03.2011 року ОСОБА_1 були
видані талони міжнародного зразку на
пільговий проїзд з 50-відсотковою
знижкою, відповідно до наданого
посвідчення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази на предмет їх
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також достатність та взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд дійшов до
висновку про можливість задоволення
позову, виходячи з наступного:

Встановлені обставини справи,
дозволяють суду дійти до висновку, що
між сторонами виник спір щодо
законності рішення Управління
соціального захисту населення
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області про
відмову видачі позивачу талонів
міжнародного зразку на безкоштовний
проїзд певними видами транспорту,
право на отримання яких передбачено
Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», та положенням Угоди «Про
взаємне визнання прав на пільговий
проїзд для інвалідів та учасників
Великої Вітчизняної Війни, а також
осіб, прирівняних до них».

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Положенням ч.1 ст.2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Виходячи з положень вищевказаних
законів, Кодексу та контексту
Конституції України суд дійшов до
висновку, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Конституція України визначає основні
права і свободи людини і громадянина та
гарантії їх дотримання і захисту,
зокрема: права і свободи людини і
громадянина, закріплені в Конституції
України, не є вичерпними; конституційні
права і свободи не можуть бути
скасовані; при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод (стаття 22
Основного Закону).

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (стаття 19 Основного
Закону).

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені,
крім випадків, передбачених
Конституцією України (частина перша
статті 64 Основного Закону).

Звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Судом встановлено, що позивач є
інвалідом ВОВ I групи і має право на
пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни - інвалідів
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням серії НОМЕР_1, виданим
19.12.2011 року.

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до Управління соціального захисту
населення в Комінтернівському районі
Одеської області із заявою про видачу
йому талонів безкоштовного проїзду
залізницею чи на суднах транзитних та
місцевих ліній річкового флоту
територіями держав-учасниць Угоди один
раз на рік (туди та назад).

Листом № 01-24/3189 від 27.11.2013 року позивачу
було відмовлено, як інваліду війни, в
наданні безкоштовних талонів проїзду в
країни СНД, оскільки підставою для
надання такої пільги є документи,
видані за формами, що діяли станом на 01
січня 1992 року.

Також, вказаним листом ОСОБА_1 було
повідомлено, що на підставі його заяви
18.03.2011 року було видано листи- талони на
право одержання проїзних квитків по
території країн СНД з 50-процентною
знижкою на 2011-2015 р.р.

Позивач у своєму позові не заперечує
факту отримання ним листів -талонів на
право одержання проїзних квитків з
50-процентною знижкою на 2011-2015 р.р.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» інвалідам війни I
та ІІ груп надається право безплатного
проїзду один раз на рік (туди і назад)
залізничним, водним, повітряним або
міжміським автомобільним транспортом,
а особам, які супроводжують інвалідів I
групи (не більше одного
супроводжуючого), - 50-процентна знижка
вартості проїзду один раз на рік (туди і
назад) зазначеними видами транспорту.

Положеннями ч.ч.2, 3 ст.2 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» встановлено,
що права та пільги для ветеранів війни
і членів їх сімей, встановлені раніше
законодавством України і
законодавством колишнього Союзу РСР,
не можуть бути скасовані без їх
рівноцінної заміни. Нормативні акти
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, які
обмежують права і пільги ветеранів
війни, передбачені цим Законом, є
недійсними.

Згідно ч.2 ст.19, ч.3 ст.22 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», якщо
міжнародними договорами або угодами, в
яких бере участь Україна, встановлені
більш високі вимоги щодо захисту
ветеранів війни, ніж ті, що їх містить
законодавство України, то
застосовуються норми міжнародного
договору або угоди.

Так, суд приймає до уваги, що положенням
статті 2 Угоди «Про взаємне визнання
прав на пільговий проїзд для інвалідів
та учасників Великої Вітчизняної
війни, а також осіб, прирівняних до
них», підписаної главами урядів СНД 12
березня 1993 року (далі - Угода),
передбачено, що інвалідам Великої
Вітчизняної війни I та II груп та особам,
прирівняним до них, надається право
безкоштовного проїзду залізницею чи на
суднах транзитних та місцевих ліній
річкового флоту територіями держав -
учасниць цієї Угоди один раз на рік
(туди та назад) та з 50-відсотковою
знижкою повітряним, водним чи
міжміським автомобільним транспортом.

Згідно із ст.4 Угоди, особам, зазначеним
у статтях 2 і 3 цієї Угоди, за їхнім
бажанням, замість належного їм проїзду
з 50-відсотковою знижкою один раз на рік
(туди і назад) залізничним, водним,
повітряним або міжміським
автомобільним транспортом надається
безоплатний проїзд один раз на два роки
(туди і назад) зазначеними видами
транспорту.

Статтею 7 Угоди передбачено, що
підставою для придбання пільгового
проїзного квитка є посвідчення та
аркуш талонів на пільговий проїзд,
видані відповідними органами
колишнього Союзу РСР або Сторонами за
формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за
місцем постійного проживання особи,
яка має право на пільговий проїзд.

Водночас суд звертає увагу, що метою
Угоди є взаємне визнання
Державами-учасниками прав інвалідів,
не тільки Великої Вітчизняної війни,
але ж і осіб, які прирівняні до них.

Таким чином, суд приходить до висновку
про наявність у відповідача обов'язку
видати позивачу талони пільгового
проїзду як такому, що має право на
пільговий проїзд по території СНД.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії
чи бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач правомірність відмови у
видачі позивачці талонів на пільговий
проїзд по території СНД належним чином
не довів.

Зокрема, суд критично ставиться до
правової позиції відповідача про
відсутність у ОСОБА_1 передбаченого
Угодою права безкоштовного проїзду
залізницею чи на суднах транзитних та
місцевих ліній річкового флоту
територіями держав - учасниць цієї
Угоди один раз на рік (туди та назад) з
посиланням на те, що інвалідність
позивачу (вперше інвалідність ІІ групи)
встановлено у 1994 році, тобто, ветерани
війни, які набули статус інваліда війни
після 1992 року, на думку відповідача, не
мають право відповідно до п. 21 ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» на забезпечення листами
талонів на одержання проїзних квитків
безоплатного проїзду один раз на рік
(туди і назад) залізничним, водним,
повітряним або міжміським
автомобільним транспортом, з огляду на
таке.

Так, у відповідності до ст.1 Угоди, дія
цієї Угоди поширюється на інвалідів та
учасників Великої Вітчизняної війни, а
також осіб, прирівняних до них, для яких
встановлені пільги на проїзд на
відповідних видах транспорту, згідно з
додатками 1, 2, 3.

При цьому, положеннями Угоди надання
права пільгового проїзду не пов'язано з
часом встановлення інвалідності.

Таким чином, вимоги позивача є
обгрунтованими, заснованими на
наведених нормах матеріального закону,
в зв'язку з чим адміністративний позов
підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 19, 22, ч.1 ст.46, 64 Конституції
України, ст.ст. 3,13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», ст.ст. 2, 3, 7 Угоди
«Про взаємне визнання прав на
пільговий проїзд для інвалідів та
учасників Великої Вітчизняної війни, а
також осіб, прирівняних до них», ст.ст. 6,
7, 8, 9, 12, 17, 18, 21, ч.4 ст.70, 94, 99, 100, 158, 160, 162, 167,
185, 186 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неправомірними дії Управління
соціального захисту населення
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області, що
пов'язані з відмовою у видачі ОСОБА_1 у
видачі посвідчення та аркушу талону на
пільговий проїзд один раз на рік (туди і
назад) залізничним, водним, повітряним
або міжміським автомобільним
транспортом за формою, яка діяла на 1
січня 1992 року.

Зобов'язати Управління соціального
захисту населення Комінтернівської
районної державної адміністрації
Одеської області видати ОСОБА_1
посвідчення та аркуш талону на
пільговий проїзд один раз на рік (туди і
назад) залізничним, водним, повітряним
або міжміським автомобільним
транспортом за формою, яка діяла на 1
січня 1992 року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням
за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Одеського апеляційного
адміністративного суду протягом
десяти днів з часу отримання копії
постанови через Комінтернівський
районний суд Одеської області.

Суддя
В.К.
Барвенко