Справа № 712/12664/12
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
Справа №
876/5910/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

представників третьої особи ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 06 березня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до Ужгородської міської ради
Закарпатської області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_3, про визнання
протиправними та скасування рішення і
державного акта, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до
суд з адміністративним позовом до
Ужгородської міської ради
Закарпатської області, яким просили:
визнати недійсним та скасувати рішення
відповідача від 27.11.2009 року № 1301 в
частині затвердження проекту
відведення ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,0594 га за адресою АДРЕСА_1 та
передачі їй земельної ділянки у
власність; скасувати Державний акт
серії ЯЛ № 087461, виданий ОСОБА_3, на право
власності на земельну ділянку площею
0,0594 га, кадастровий номер :17:003:0176,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 06 березня 2013 року позов
задоволено: визнано недійсним та
скасовано рішення № 1301 V сесії 5-го
скликання Ужгородської міської ради
Закарпатської області від 27.11.2009 року в
частині затвердження проекту
відведення ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,0594 га за адресою АДРЕСА_1 та
передачі їй земельної ділянки у
власність.

Постанова мотивована тим, що
відповідно до ч. 2 ст. 151 Земельного
кодексу України, в редакції, чинній на
час прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення, вибір місця
розташування земельних ділянок
здійснюють відповідні, зокрема,
сільські, селищні, міські, районні,
обласні ради. Відповідно до положень
ст. 42 цього Кодексу у разі приватизації
громадянами багатоквартирного жилого
будинку відповідна земельна ділянка
може передаватися безоплатно у
власність або надаватись у
користування об'єднанню власників.
Порядок використання земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками. Суд дійшов висновку, що
Ужгородська міська рада порушила
вимоги наведених норм при передачі
ОСОБА_3 спірної земельної ділянки,
оскільки щодо даної ділянки не було
погоджено вибору місця розташування
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд.

Також суд першої інстанції дійшов
висновку, що дана справа в частині
скасування Державного акту на право
власності на земельну ділянку підлягає
закриттю, однак не прийняв жодного
рішення з цього питання.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржила третя особа у справі ОСОБА_3,
вважає, що вона прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи і судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи. З врахуванням уточнення
вимог апеляційної скарги просить
постанову скасувати, а провадження у
справі закрити.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки у спірних правовідносинах
Ужгородська міська рада виступає не як
суб'єкт владних повноважень, а як
власник землі. Між особами, які беруть
участь у справі, відсутнє
підпорядкування одного учасника
процесу іншому.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача та представника
третьої особи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Рішенням Ужгородської міської ради від
04.09.2009 року № 1224 «Про погодження вибору
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд по
АДРЕСА_1» було затверджено матеріали
вибору земельної ділянки для
будівництва будівель та споруд по
АДРЕСА_1, затверджено матеріали вибору
місця розташування земельної ділянки
площею 0,0594 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та надано їй дозвіл на
підготовку проекту землеустрою щодо
відведення даної земельної ділянки.

Рішенням Ужгородської міської ради від
27.11.2009 року № 1301 було затверджено
проект відведення та надано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0594 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд по
АДРЕСА_1.

Скасовуючи зазначене рішення
відповідача, суд першої інстанції
виходив з того, що щодо спірної
земельної ділянки не було погоджено
вибору місця її розташування.

Однак, на думку колегії суддів, такий
висновок суду є помилковим та
необґрунтованим з наступних підстав.

Як вбачається з рішення Ужгородської
міської ради від 27.11.2009 року № 1301, даним
рішенням був затверджений проект
землеустрою та передано у власність
ОСОБА_3 земельну ділянку площу 0,0594 га,
що відповідає площі, визначеній
відповідно до матеріалів погодження
місця вибору, а також саме така площа
зазначена в державному акті на право
власності на земельну ділянку.

Щодо доводів позивачів про
невідповідність матеріалів погодження
вибору земельної ділянки проекту
землеустрою, невинесення земельної
ділянки в натурі та відсутності
погодження її меж колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного
кодексу України (тут і далі в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) громадяни, зацікавлені
в одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

До заяви додаються матеріали,
передбачені частиною п'ятою статті 151
цього Кодексу, а також висновки
конкурсної комісії (у разі відведення
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). Вибір
місця розташування земельної ділянки
та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються у порядку, встановленому
статтею 151 цього Кодексу.

Відповідно до п. «б» ч. 5 ст. 151 цього
Кодексу до заяви (клопотання) додаються
зокрема, позначене на відповідному
графічному матеріалі бажане місце
розташування земельної ділянки з її
орієнтовними розмірами.

Згідно з ч. 10 ст. 151 цього Кодексу після
отримання висновків органів,
зазначених у частині сьомій цієї
статті, про можливість відведення
земельної ділянки для цілей,
зазначених у заяві (клопотанні), та
рішення Верховної Ради України (у разі
необхідності) відповідний орган
державної влади або орган місцевого
самоврядування, згідно із своїми
повноваженнями, у двотижневий строк
розглядає матеріали вибору земельної
ділянки і приймає рішення про
затвердження зазначених матеріалів та
надає дозвіл і вимоги на розроблення
проекту відведення земельної ділянки
або мотивоване рішення про відмову.

Як зазначено вище, матеріали вибору
місця розташування спірної земельної
ділянки були затверджені рішенням
Ужгородської міської ради від 04.09.2009
року № 1224, яким також ОСОБА_3 було
надано дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,0594 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд по
вул. Иокаї.

Відповідно до ч. 8 ст. 118 Земельного
кодексу України проект відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян організаціями,
які мають відповідні дозволи (ліцензії)
на виконання цих видів робіт, у строки,
що обумовлюються угодою сторін.

Як встановив суд, за замовленням ОСОБА_3
та на підставі укладеного між ними
договору ТзОВ «Терра-Капітал»
розробило проект землеустрою щодо
відведення зазначеної земельної
ділянки.

Відповідно до п. п. 9, 10 ст. 118 Земельного
кодексу України проект відведення
земельної ділянки погоджується з
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

Таким чином, рішення про надання
земельної ділянки у власність
приймається органом місцевого
самоврядування на підставі та за
результатами розгляду проекту
відведення земельної ділянки, а
погодження матеріалів місця вибору
земельної ділянки є лише проміжною
стадією процедури виділення земельної
ділянки у власність, оскільки на цьому
етапі особа, яка має намір отримати у
власність земельну ділянку, подає до
органу місцевого самоврядування
матеріали з бажаним місцем
розташування та орієнтовними
розмірами земельної ділянки.

При цьому, посилання позивачів на ту
обставину, що просторові координати з
обмінного файлу Державного земельного
кадастру та з каталогу координат кутів
зовнішніх меж землекористування
земельної ділянки з матеріалу вибору
місця розташування земельної ділянки
по АДРЕСА_1, кадастровий № :17:003:0176,
не співпадають, колегія суддів не бере
до уваги, оскільки при погодженні
матеріалів вибору місця розташування
земельної ділянки кадастрова зйомка не
проводиться, просторові координати не
визначаються, а зазначені дії
проводяться лише при розробленні
проекту землеустрою.

Визначення остаточної конфігурації
земельної ділянки, отримання всіх
необхідних висновків контролюючих
служб та прийняття рішення про
виділення земельної ділянки у
власність відповідно до положень
наведених вище правових норм
відбувається за результатами розгляду
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, а не матеріалів
погодження місця вибору земельної
ділянки.

Невідповідність матеріалів вибору
земельної ділянки щодо її просторового
розміщення, проекту землеустрою не
може бути підставою для скасування
рішення про виділення земельної
ділянки у власність та/або державного
акту на право приватної власності на
землю.

Проект землеустрою щодо відведення
ОСОБА_3 спірної земельної ділянки
відповідно до вимог ч. 9 ст. 118
Земельного кодексу України був
погоджений у встановленому порядку з
органами по земельних ресурсах,
природоохоронним,
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та з відповідними
позитивними висновками подано на
розгляд сесії Ужгородської міської
ради, яка оскаржуваним рішенням від
27.11.2009 року № 1301 затвердила даний
проект.

Враховуючи наведені вище обставини та
положення правових норм, колегія
суддів дійшла висновку, що проект
землеустрою щодо відведення ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,0594 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1 був
розроблений, погоджений і затверджених
у встановленому законодавством
порядку, а земельна ділянка була надана
у власність ОСОБА_3 з дотриманням вимог
законодавства.

Щодо доводів позивачів про
невстановлення на місцевості (в натурі)
та нездійснення погодження меж спірної
земельної ділянки колегія суддів
зазначає наступне.

Як вбачається з Державного акту на
право власності на землю, виданого
ОСОБА_3, суміжними землекористувачами є
КП «Ужгородтеплокомуненерго»,
Ужгородська міська рада, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8

Як встановив суд та підтверджується
матеріалами справи, 08.10.2009 року був
складений та підписаний акт
встановлення (відновлення) на
місцевості (в натурі) та погодження меж
земельної ділянки за участі суміжних
землекористувачів - Ужгородської
міської ради та КП
«Ужгородтеплокомуненерго».

У зв'язку з відсутністю інших суміжних
землекористувачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8
остаточне погодження меж спірної
земельної ділянки відбулось на
засіданні постійно діючої комісії про
вирішення спорів стосовно меж
земельних ділянок, що перебувають у
власності та користуванні громадян
міста та додержання правил
добросусідства Ужгородської міської
ради.

А 09.10.2009 року ОСОБА_3 здала на зберігання
межові знаки, розташовані по периметру
земельної ділянки по АДРЕСА_1, про що
складено акт приймання-передачі
межових знаків на зберігання земельної
ділянки.

Відповідно п. п. «а», «б», «з» ст. 12
Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад; передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; підготовка висновків щодо
вилучення (викупу) та надання земельних
ділянок відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. «в» ч. 1 ст. 186 цього Кодексу
проекти відведення земельних ділянок
із земель державної чи комунальної
власності затверджуються органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які надають
і вилучають земельні ділянки.

Відповідно ст. 198 цього Кодексу
кадастрові зйомки - це комплекс робіт,
виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок.
Кадастрова зйомка включає: а)
геодезичне встановлення меж земельної
ділянки; б) погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами; в) відновлення меж
земельної ділянки на місцевості; г)
встановлення меж частин земельної
ділянки, які містять обтяження та
обмеження щодо використання землі; г)
виготовлення кадастрового плану.

Таким чином, з врахуванням змісту
наведених вище норм, межі спірної
земельної ділянки погоджені у
встановленому законом порядку.

Крім того, на думку колегії суддів,
погодження меж земельних ділянок
здійснюється з метою вірного
визначення меж земельних ділянок, а не
виявлення обмежень у можливості її
використання, в тому числі з боку
суміжного землевласника.

Щодо доводів позивачів про порушення
відповідачем порядку зміни цільового
призначення при виділенні ОСОБА_3
спірної земельної ділянки колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу
України землі України за основним
цільовим призначенням поділяються на
такі категорії: землі
сільськогосподарського призначення,
землі житлової та громадської
забудови, землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення, землі оздоровчого
призначення, землі рекреаційного
призначення, землі
історико-культурного призначення,
землі лісогосподарського призначення,
землі водного фонду, землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Згідно з ч. 2 ст. 18 цього Кодексу
категорії земель України мають
особливий правовий режим.

А згідно з ст. 20 цього Кодексу
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

В межах цільового призначення,
визначеного ст. 19 Земельного кодексу
України, виділяють види використання.

Як встановив суд, спірна земельна
ділянка належить до землі житлової та
громадської забудови, при цьому, як і
землі для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (вид цільового призначення
згідно спірного Державного акту) так і
землі житлових, житлово-будівельних,
гаражно- і дачно-будівельних
кооперативів належать до категорії
цільового призначення - землі житлової
та громадської забудови.

Позивачі посилаються на Український
класифікатор цільового використання
землі, що затверджений листом
Держкомзему України від 24.04.1998р. №
14-1-7/1205, який не може бути застосовано.

Відповідно до п. 15 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади, що
затверджене Постановою Кабінету
міністрів України від 28 грудня 1992 року
№ 731, Міністерства, інші центральні
органи виконавчої влади направляють
для виконання нормативно-правові акти
лише після їх державної реєстрації та
офіційного опублікування. У разі
порушення зазначених вимог
нормативно-правові акти вважаються
такими, що не набрали чинності, і не
можуть бути застосовані. При
направленні на виконання та
опублікуванні нормативно-правового
акта посилання на дату і номер
державної реєстрації акта є
обов'язковим.

Державний комітет із земельних
ресурсів (Держкомзем) є центральним
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України, а отже
повинен був подати відповідний
Класифікатор на державну реєстрацію.

Отже, спірна земельна ділянка належить
до землі житлової та громадської
забудови, при цьому, як і землі для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (вид цільового призначення
згідно спірного Державного акту) так і
землі житлових, житлово-будівельних,
гаражно- і дачно-будівельних
кооперативів належать до категорії
цільового призначення - землі житлової
та громадської забудови.

Також, у зв'язку з відсутністю
державної реєстрації Українського
класифікатора цільового використання
землі, останній не набрав чинності та
не може застосовуватись.

Щодо доводів позивачів про порушення
внаслідок виділення ОСОБА_3 спірної
земельної ділянки їх права спільної
власності, оскільки таке право
позивачів на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 (прибудинкову територію) не
підтверджується належними доказами,
межі прибудинкової території не
визначені, а також не доведено які саме
споруди (об'єкти нерухомості) позивачів
знаходяться на спірній земельній
ділянці.

Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу
України земельні ділянки, на яких
розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території
державної або комунальної власності,
надаються в постійне користування
підприємствам, установам і
організаціям, які здійснюють
управління цими будинками.

Розміри та конфігурація земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначаються
на підставі проектів розподілу
території кварталу, мікрорайону та
відповідної землевпорядної
документації.

Відповідно до ст. 125 цього Кодексу право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17.05.2005 року № 76, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 25.08.2005
року за № 927/11207, прибудинковою є
територія навколо багатоквартирного
буднику, територія навколо
багатоквартирного будинку, визначена
актом на право власності чи
користування земельною ділянкою і
призначена для обслуговування
багатоквартирного будинку.

Також визначення поняття прибудинкова
територія міститься в пп. 14.1.205 п. 14.1 ст.
14 Податкового кодексу України, згідно з
яким прибудинкова територія - це
територія навколо багатоквартирного
будинку, визначена на підставі
відповідної землевпорядної та
містобудівної документації в межах
відповідної земельної ділянки, на якій
розташовані багатоквартирний будинок
і належні до нього будівлі і споруди, та
необхідна для обслуговування
багатоквартирного будинку та
забезпечення задоволення житлових,
соціальних і побутових потреб
власників (співвласників) та наймачів
(орендарів) квартир, а також нежитлових
приміщень, розташованих у
багатоквартирному будинку.

Однак жодного з передбачених
наведеними нормами правовстановлюючих
документів (державного акту на право
власності чи користування земельною
ділянкою, яку позивачі вважають своєю
прибудинковою територією, договору
оренди) позивачі суду не надали.

Крім того, як вбачається з відповіді
Прокуратури міста Ужгород від 02.07.2012
року № 122681, при проведені перевірки
щодо правомірності надання земельної
ділянки у власність встановлено, що
відповідно до викопіювання з
генерального плану м. Ужгород,
прибудинкова територія будинку
АДРЕСА_2, в якому проживають позивачі,
не визначалась.

Також листом від 21.02.2013 року Управління
архітектури та містобудування
Ужгородської міської ради повідомило,
що прибудинкова територія будинку № 36
по вул. Заньковецької в м. Ужгороді не
виділялась, рішення органів виконавчої
влади та /або органів місцевого
самоврядування щодо благоустрою
вказаної прибудинкової території
відсутні.

Відповідно до даних, що містяться в
Земельній шнуровій книзі, записів щодо
розміру закріпленої земельної ділянки
за ЖБК «Ювілейний» для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_2 немає.

А згідно із збірним кадастровим планом,
що виготовлявся при підготовці проекту
землеустрою, на спірній земельній
ділянці відсутні будь-які об'єкти
благоустрою.

Також, як вбачається з відповіді
Держземагентства від 25.02.2013 року №
01-13/164, ЖБК «Ювілейний» щодо
виготовлення технічної документації
про нормативно-грошову оцінку
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_2 в управління
не звертався.

Крім того, законність рішення
Ужгородської міської ради від 27.11.2009
року № 1301 в частині затвердження
проекту відведення ОСОБА_3 спірної
земельної ділянки у власність,
встановлена рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 19.11.2012 року, яке
набрало законної сили 30.11.2012 року, у
цивільній справі за позовом КПТМ
«Ужгородтеплокомуненерго» до
Ужгородської міської ради та ОСОБА_3, в
якій предметом оскарження було те саме
рішення міської ради.

А відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, колегія суддів враховує, що
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа адміністративної юрисдикції
(адміністративна справа) - це переданий
на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Кодексу до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 цього Кодексу
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу
суб'єкт владних повноважень - це орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 4 даного Кодексу
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

На думку колегії суддів, спір про
визнання недійсним державного акту є
спором про право власності на земельну
ділянку, оскільки відповідно до ч. 1 ст.
125 Земельного кодексу України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 15 цього Кодексу суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів дійшла висновку про те, що спір в
частині скасування Державного акту на
право власності на землю серії ЯЛ №
087461, виданого ОСОБА_3, не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства, що
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для закриття провадження у
справі в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не бере до
уваги доводів апелянта про те, що
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного судочинства
вцілому, в тому числі в частині
скасувати рішення Ужгородської
міської ради від 27.11.2009 року № 1301 в
частині затвердження проекту
відведення ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,0594 га за адресою АДРЕСА_1 та
передачі їй земельної ділянки у
власність, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України
від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі
№ 1-6/2010 за конституційним поданням
Вищого адміністративного суду України
щодо офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України було надано офіційне
тлумачення зазначених норм.

В п. 1 резолютивної частини рішення
Конституційний Суд України зазначив:

- положення частини першої статті 143
Конституції України, згідно з якими
територіальні громади села, селища,
міста безпосередньо або через утворені
ними органи місцевого самоврядування
«вирішують інші питання місцевого
значення, віднесені законом до їхньої
компетенції», слід розуміти так, що при
вирішенні цих питань органи місцевого
самоврядування діють як суб'єкти
владних повноважень;

- положення пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України у
частині повноважень сільських,
селищних, міських рад відповідно до
цього кодексу вирішувати питання
розпорядження землями територіальних
громад, передачі земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб, надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності,
вилучення земельних ділянок із земель
комунальної власності треба розуміти
так, що при вирішенні таких питань ці
ради діють як суб'єкти владних
повноважень;

- положення пункту 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України стосовно
поширення компетенції
адміністративних судів на «спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності» слід розуміти
так, що до публічно-правових спорів, на
які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про
Конституційний Суд України» рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

Про це ж вказано і в п. 2 резолютивної
частини зазначеного рішення.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки суд неповно з'ясував обставин,
що мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а оскаржувана постанова
прийнята з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п.
п. 3, 4 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 202, 203, ч. 2 ст. 205, ст.
ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 06 березня 2013 року у справі
№ 2а/308/68/13 - скасувати та прийняти нову
постанову.

Закрити провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання
протиправним та скасування Державного
акта на право власності на земельну
ділянку площею 0,0594 га по АДРЕСА_1,
кадастровий № :17:003:0176, виданого
ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі
02.06.2014 року