Справа № 431/1037/14-а
Суддя: Зайцев Л. М.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 431/1037/14-а
Провадження 2-а/431/33
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( повний текст)

28 травня 2014 року Старобільський
районний суд Луганської області у
складі:

головуючого - судді
Зайцева Л.М.,

при секретарі
Кустової О.О.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Бешкинської О.М.,

третьої особи
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Старобільську адміністративну справу
за адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Чмирівської сільської ради, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним
рішення Чмирівської сільської ради від
26.03.2004 року та рішення Чмирівської
сільської ради від 06.12.2004 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідачів Чмирівської сільської
ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання
недійсним рішення Чмирівської
сільської ради від 26.03.2004 року та
рішення Чмирівської сільської ради від
06.12.2004 року, у якому просить суд
скасувати рішення Чмирівської
сільської ради від 26.03.2004 року
незаконним і таким, що порушує його
право. Також просить суд визнати
недійсним рішення Чмирівської
сільської ради від 06.12.2004 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_4
посилається на те, що 29.10.1997 року
Чмирівська сільська рада прийняла
рішення № 309 про передачу в приватну
власність ОСОБА_7 земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель розміром 0,16 га
за адресою: АДРЕСА_1. В свою чергу,
Чмирівська сільська рада, не
скасувавши в судовому порядку своє
попереднє рішення № 309 від 29.10.1997 року,
прийняла 26.03.2004 року нове рішення про
передачу в приватну власність ОСОБА_7
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель розміром 0,25 га за адресою:
АДРЕСА_1. Вказане рішення суперечить
вимогам діючого законодавства і
порушує його право мати у власності
земельну ділянку розміром 0,12 га
визначених йому Генеральним планом
утворення вул.Комунарів в с.Чмирівка,
де в нього є житловий будинок. У
виконання вищевказаного рішення була
виготовлена технічна документація із
землеустрою і рішенням сільської ради
від 06.12.2004 року даний проект
техдокументації був затверджений.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги позивача
підтримала повністю та просила позов
задовольнити, вважаючи, що
оскаржувальними рішеннями було
порушено її право на земельну ділянку.

Представник відповідача - Чмирівської
сільської ради ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнала і пояснила,
що позовні вимоги необґрунтовані.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав і
пояснив, що він отримав у спадщину
земельну ділянку.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши докази по справі, суд вважає
позов не обгрунтованим і таким, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Судом встановлені такі факти і
відповідні ним правовідношення:

Суд вважає, що позивач ОСОБА_4 з
поважної причини пропустив строк
звернення до суду з позовом про захист
свого порушеного права, оскільки він
дізнався про оскаржу- вальні рішення
при розгляді адміністративної справи
за адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Чмирівської сільської ради, СРКП
«Старобільський районний земельно -
інформаційний центр», третя особа:
ОСОБА_3 про визнання дій органу
місцевого самоврядування
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії. (Справа № 431/2401/13-а) у березні
2014 року, а тому відповідно до вимог ст.100
КАС України суд вважає за необхідне
поновити йому пропущений строк.

Відповідно до копії архівного витягу
від 16.05.2008 року № 03-13/249, рішенням
Чмирівської сільської ради від 29.10.1997
року ОСОБА_7 було передано в безоплатну
приватну власність земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку
площею 0,16 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Постановою Старобільського районного
суду від 24.03.2014 року по
адміністративній справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Чмирівської сільської ради, СРКП
«Старобільський районний земельно -
інформаційний центр», третя особа:
ОСОБА_3 про визнання дій органу
місцевого самоврядування
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії. (Справа № 431/2401/13-а) в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_4 було відмовлено за
необґрунтованістю. (а.с.6-7). Вказана
постанова набрала чинності.

Рішенням 14 сесії 24 скликання
Чмирівської сільської ради від 26.03.2004
року ОСОБА_7 було передано безкоштовно
в приватну власність земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку
площею 0,27 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 9).

З копії рішення Чмирівської сільської
ради від 06.12.2004 року вбачається, що цим
рішенням було затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку, яка
передається у власність ОСОБА_7,
розроблену СРКП «Старобільський
районний земельно-інформаційний
центр». Передано безкоштовно у
власність ОСОБА_7 земельну ділянку
загальною площею 0,2413 га для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. А пунктом 3 цього
рішення рішення 14 сесії 24 скликання
Чмирівської сільської ради від 26.03.2004
року вирішено вважати втратившим силу.
(а.с. 8).

Таким чином Чмирівська сільська рада
сама фактично оскаржувальне рішення
Чмирівської сільської ради від 26.03.2004
року вважає втратившим силу, а тому
позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання
цього рішення незаконним і недійсним, є
необґрунтованими, а тому в задовленні
цих вимог слід відмовити за
необгрунтованістю.

На час вирішення оскаржу вальних
рішень сільради ОСОБА_7 мала право за
діючим на той час законодавством на
приватизацію земельної ділянки.

З рішення Старобільського районного
суду від 24.03.2008 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування за законом (Справа 20455/2008 р.)
позов ОСОБА_3 задоволено. За ОСОБА_3
визнано право власності у порядку
спадкування за законом на земельну
ділянку площею 0,2413 га на підставі
Державного акту на право власності на
землю серії ЛГ №166126 наданого ОСОБА_7,
померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. (а.с.21). Вказане
рішення набрало чинності.

З копії рішення Старобільського
районного суду від 21.10.2004 року
вбачається, що за позовом ОСОБА_4 до
Чмирівської сільської ради про відміну
рішення Чмирівської сільської ради від
06.07.2004 року та стягненні моральної
шкоди в задоволенні позову було
відмовлено. З копії вказаного рішення
вбачається, що між ОСОБА_4, Чмирівською
сільською радою та ОСОБА_7 ще у 2004 році
був спір за земельну ділянку, якою на
той час користувалася ОСОБА_7
(спадкодавець третьої особи ОСОБА_3)
Вказане рішення набрало чинності.
(а.с.22-23).

Витяг з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності вбачається, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки розміром
0,2413 га за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.24).

Земельні відносини - це суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження землею. Вони
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 1
Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 144 Основного Закону
органи місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов`язковими
для виконання на відповідній
території.

Відповідно до ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: 1) суд вирішує справи відповідно
до Конституції та законів України, а
також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; 2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначає Закон
України «Про місцеве самоврядування».

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в України»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються відповідно до закону
питання регулювання земельних
відносин.

До делегованих повноважень виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад згідно зі ст. 33 цього Закону
належать, зокрема, вирішення земельних
спорів у порядку, встановленому
законом; організація і здійснення
землеустрою, погодження проектів
землеустрою.

До повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст,
як встановлено ст. 12 Земельного кодексу
України, належить організація
землеустрою; здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства; вирішення земельних
спорів.

Частиною 3 ст. 158 Земельного кодексу
України визначено, що органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Як встановлено ст. 107 Земельного
кодексу України основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Тобто, для відновлення меж земельних
ділянок необхідно встановити розміри
земельних ділянок, які знаходяться у
користуванні осіб, розмір спірної
земельної ділянки.

З акту обстеження земельної ділянки
від 07.11.2013 р. та схеми обміру суміжних
земельних ділянок позивача і третіх
осіб вбачається, що комісією
встановлені розміри земельних ділянок,
які знаходяться у користуванні
позивача та третіх осіб, встановлений
фактичний розмір земельної ділянки як
позивача, так і третіх осіб, фактично
вирішено, в якому саме розмірі кожен
землевласник повинен користуватися
землею.

Згідно частини 1 статті 81 ЗК
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Згідно статті 116 ЗК громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі: а)
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян; б)
одержання земельних ділянок внаслідок
приватизації державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій; в) одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом. Передача земельних
ділянок безоплатно у власність
громадян у межах норм, визначених цим
Кодексом, провадиться один раз по
кожному виду використання. Надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або у
користуванні, провадиться лише після
вилучення (викупу) її в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Згідно статті 118 ЗК громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки. Громадяни - працівники
державних та комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій, а також
пенсіонери з їх числа, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельних ділянок, які перебувають у
постійному користуванні цих
підприємств, установ та організацій,
звертаються з клопотанням про
приватизацію цих земель відповідно до
сільської, селищної, міської ради або
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації. Відповідний орган
місцевого самоврядування або орган
виконавчої влади в місячний термін
розглядає клопотання і надає дозвіл
підприємствам, установам та
організаціям на розробку проекту
приватизації земель. Передача
земельних ділянок у власність
громадянам - працівникам державних та
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій, а
також пенсіонерам з їх числа
провадиться після затвердження
проекту приватизації земель у порядку,
встановленому цим Кодексом. Громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри та
мета її використання. Відповідна
місцева державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає заяву, а при передачі
земельної ділянки фермерському
господарству - також висновки
конкурсної комісії, і в разі згоди на
передачу земельної ділянки у власність
надає дозвіл на розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян організаціями,
які мають відповідні дозволи (ліцензії)
на виконання цих видів робіт, у строки,
що обумовлюються угодою сторін. Проект
відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування. Районна,
Київська чи Севастопольська міська
державна адміністрація або сільська,
селищна, міська рада у місячний строк
розглядає проект відведення та приймає
рішення про передачу земельної ділянки
у власність.

Згідно статті 121 ЗК громадяни України
мають право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності в таких
розмірах:

а) для ведення фермерського
господарства - в розмірі земельної
частки (паю), визначеної для членів
сільськогосподарських підприємств,
розташованих на території сільської,
селищної, міської ради, де знаходиться
фермерське господарство. Якщо на
території сільської, селищної, міської
ради розташовано декілька
сільськогосподарських підприємств,
розмір земельної частки (паю)
визначається як середній по цих
підприємствах. У разі відсутності
сільськогосподарських підприємств на
території відповідної ради розмір
земельної частки (паю) визначається як
середній по району;

б) для ведення особистого селянського
господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше
0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка) у селах -
не більше 0,25 гектара, в селищах - не
більше 0,15 гектара, в містах - не більше
0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного
будівництва - не більше 0,10 гектара; д)
для будівництва індивідуальних
гаражів - не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що
передаються безоплатно громадянину
для ведення особистого селянського
господарства, може бути збільшено у
разі отримання в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю).

Відповідно до частин 1, 3, 5 ст.158
Земельного кодексу України земельні
спори вирішуються судами, органами
місцевого самоврядування та органами
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах. У
разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

Згідно ст. 106 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів.

Статтею 107 Земельного кодексу України
передбачено, що основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ
№ 7 від 16.04.2004 року із змінами, внесеними
з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року
№ 2 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
справ» - власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з частиною третьою статті 152 ЗК
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів
захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної
ділянки, права якого порушено, може
вимагати відшкодування завданої цим
моральної шкоди (частина третя статті
386 ЦК).

При розгляді справ за позовами до
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування в разі
незгоди з рішеннями з питань,
віднесених у галузі земельних відносин
до їх компетенції (зокрема, про відмову
в передачі земельної ділянки у
власність чи користування, у продажі
земельної ділянки, в наданні дозволу і
вимог на розроблення проекту
відведення земельної ділянки тощо), суд
за наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно від
характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство, або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права.

Аналізуючи наведене законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
вважає, що при ухваленні спірних рішень
Чмирівської сільської ради від 26.03.2004
року та від 06.12.2004 року, орган місцевого
самоврядування діяв на підставі та в
межах повноважень, та засобами,
передбаченими Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач довів
правомірність вищевказаних дій в
розумінні пункту 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача і її представника на те, що
порушені права позивача, як
необґрунтовані.

Крім того, позивач ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_1 не надали суду
доказів про порушення їх прав як
землекористувачів, або землевласників,
не надавши суду копій документів про
право власності на житловий будинок,
рішення сільської ради про виділення
позивачу земельної ділянки або інші
документи, які б свідчили про їх право
на частину земельної ділянки, яка була
виділена ОСОБА_7 (спадкодавцю ОСОБА_3).

Посилання позивача ОСОБА_4 і його
представника ОСОБА_1 в позові на те, що
розмір його земельної ділянки повинен
бути 0,12 га нічим не підтверджені та
спростовуються дослідженими в
судовому засіданні копіями раніш
винесених судових рішень.

На підставі ст.ст.6,8,19 Конституції
України, ст.ст.12, 106-107, 116-121, 152-153, 158-161,
181-186-1 Земельного кодексу України,
ст.ст.23,26 Закону України «Про місцеве
самоврядування», керуючись
ст.ст.2,4,5,8-12,17, ст.100, ч.1ст.158,ст.159-163,167 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк для звернення до
суду з адміністративним позовом до
Чмирівської сільської ради, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним
рішення Чмирівської сільської ради від
26.03.2004 року та рішення Чмирівської
сільської ради від 06.12.2004 року.

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_4 до Чмирівської сільської
ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання
недійсним рішення Чмирівської
сільської ради від 26.03.2004 року та
рішення Чмирівської сільської ради від
06.12.2004 року відмовити за
необґрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Старобільський районний суд
Луганської області шляхом подання
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови, з
подачею копії апеляційної скарги до
суду апеляційної інстанції. У разі
застосування судом ч.3 ст.160 КАС України,
а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанову складено та підписано у
нарадчій кімнаті 30 травня 2014 року.

Суддя
Л.М.Зайцев