Справа № 228/149/14-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/800/19397/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в м.
Докучаєвську Донецької області про
визнання дій неправомірними,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
м. Докучаєвську Донецької області на
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року та постанову Докучаєвського
міського суду Донецької області від 17
лютого 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року позивач - ОСОБА_4
звернулася до суду першої інстанції з
позовом в якому просила визнати
протиправним та скасувати рішення
відповідача - УПФ України в м.
Докучаєвську Донецької області щодо
відмови в нарахуванні позивачу
грошової допомоги у розмірі десяти
місячних пенсій; зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу вказану грошову допомогу.

Постановою Докучаєвського міського
суду Донецької області від 17 лютого 2014
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року, адміністративний позов
задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що позивач має право
на отримання грошової допомоги
відповідно до пункту 7-1 розділу ХV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням п.
«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» у розмірі десяти
місячних пенсій.

У поданій касаційній скарзі
відповідач, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що
стаж роботи позивача на посаді
вчителя-логопеда не дає їй права на
отримання грошової допомоги
відповідно до пункту 7-1 розділу ХV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням п.
«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» у розмірі десяти
місячних пенсій, оскільки вказана
посада при загальноосвітніх
навчальних закладах не передбачена в
Переліку закладів і установ освіти,
охорони здоров'я та соціального
захисту і посад, робота на яких дає
право на пенсію за вислугу років,
затвердженого постановою КМ України
від 04.11.1993 року № 909.

Касаційний розгляд справи проведено в
порядку письмового провадження,
відповідно до пункту 1 частини 1 статті
222 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

З 1992 року по час виходу на пенсію
позивач працювала вчителем-логопедом
логопедичного пункту відділу освіти
Докучаєвської міської ради, який у
відповідний час розташовувався в
приміщеннях шкіл №№ 3-5. Логопедичний
пункт обслуговував учнів з недоліками
мови усіх шкіл міста Докучаєвська, а
позивач, як вчитель-логопед, надавала
практичну допомогу учням по
виправленню дефектів мови.

Як вбачається з копії трудової книжки
позивача, вона з 15.08.1978 року почала
працювати на посаді логопеда
Волноваського РВО. 29.07.1992 року позивач
була переведена в цій же посаді в
розпорядження Докучаєвської міської
ради, а за наказом Докучаєвського
міського відділу освіти від 09.09.1992 року
призначена на посаду логопеда за
переводом з Волноваського РВО. 09.10.2009
року позивач була переведена на посаду
міського логопеда у штат Докучаєвської
ЗОШ 1-Ш ступенів № 4.

З довідок загальноосвітніх шкіл м.
Докучаєвська вбачається, що позивач
працювала логопедом логопедичного
пункту, який розташовувався: з 1978 року
по 1981 року в Докучаєвській ЗОШ І-ІІІ
ступенів № 5, з 1981 року по 1987 року в
Докучаєвській школі-інтернат, з 1987 по
1996 роки в Докучаєвській ЗОШ І-ІІІ
ступенів № 3, з 1996 року в ЗОШ І-ІІІ
ступенів №4.

З штатних розписів Докучаєвського
логопедичного пункту за 1989, 1990, 2008, 2011
роки слідує, що у м. Докучаєвську
працював логопедичний пункт. З
свідоцтв про підвищення кваліфікації
від 28.06.1995 року, 28.08.2010 року вбачається,
що позивач підвищувала кваліфікацію
вчителів-логопедів загальноосвітніх
шкіл. В атестаційному листі від 20.10.2006
місцем роботи позивача вказано -
міський логопедичний пункт, а посада -
вчитель-логопед.

Позивач зверталася до відповідача із
заявою про виплату вищевказаної
грошової допомоги, однак, відповідач,
своїм листом від 25.11.2013 року № 7653/03,
відмовив позивачу у виплаті грошової
допомоги у розмірі 10 місячних пенсій з
тих підстав, що логопеди, які працюють у
складі міських чи районних відділів
освіти, користуються виключно правом
на пенсію за вислугу років.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади, їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «е» статті 55
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» право на пенсію за
вислугу років мають працівники освіти,
охорони здоров'я та соціального
забезпечення при наявності
спеціального трудового стажу роботи
від 25 до 30 років за переліком, що
затверджується у порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 04.11.1993 року № 909 затверджений
Перелік закладів і установ освіти,
охорони здоров'я та соціального
захисту і посад, робота на яких дає
право на пенсію за вислугу років,
згідно до якого робота на посадах
логопеда, вчителя-логопеда
враховується до спеціального стажу
роботи, який дає право на пенсію за
вислугою років. При цьому, згідно із
приміткою 2 Переліку робота за
спеціальністю в закладах, установах і
на посадах, передбачених цим Переліком,
дає право на пенсію незалежно від форми
власності та відомчої
підпорядкованості закладів і установ.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач має необхідний
спеціальний страховий стаж
передбачений ст. 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що особам,
які на день досягнення пенсійного віку,
передбаченого статтею 26 цього Закону,
працювали в закладах та установах
державної або комунальної власності на
посадах, робота на яких дає право на
призначення пенсії за вислугу років
відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», і мають страховий стаж
(для чоловіків - 35 років, для жінок - 30
років) на таких посадах, а також, якщо
вони до цього не отримували будь-яку
іншу пенсію, при призначенні пенсії за
віком виплачується грошова
допомога, яка не підлягає
оподаткуванню, у розмірі десяти
місячних пенсій станом на день її
призначення. Виплата зазначеної
грошової допомоги здійснюється за
рахунок коштів Державного бюджету
України. Порядок обчислення стажу, який
дає право на призначення грошової
допомоги, та механізм виплати цієї
допомоги встановлюються Кабінетом
Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що позивач має право на
отримання грошової допомоги
відповідно до п. 7-1 розділу ХV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням п.
«е» ст. 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» у розмірі
десяти місячних пенсій.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що при їх ухвалені, суди
попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.
Докучаєвську Донецької області
залишити без задоволення, а ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року та постанову Докучаєвського
міського суду Донецької області від 17
лютого 2014 року у справі № 228/149/14-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска