Справа № 802/772/14-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/772/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.
Суддя-доповідач: Курко О. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Курка О. П.

суддів: Білоуса О.В. Совгири Д. І.

при секретарі: Мартинюк В.В.

за участю:

представника відповідача: Терепи С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Вінницькій області на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю - підприємства "АВІС"
до Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Вінницькій області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення , -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю - підприємства "Авіс"
(далі - Позивач) звернулось до
Вінницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Вінницькій області (далі - Відповідач)
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 квітня 2014
року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
Відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
ухвалити нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позову. В
апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування всіх обставин справи що
призвело до неправильного її
вирішення.

Представник Відповідача в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Представник Позивача в судове
засідання не з'явився, хоча був
належним чином повідомлений про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи, що підтверджується матеріалами
справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС
України неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Відповідача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції - без змін,
виходячи з наступного.

З обставин справи встановлено, що на
виконання постанови начальника
першого ВКР СУ ФР Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області від 26
вересня 2013 року Вінницькою об'єднаною
державною податковою інспекцією
призначено позапланову виїзну
перевірку з питань дотримання ТОВ
"Авіс" вимог податкового, валютного та
іншого законодавства при проведенні
взаєморозрахунків з ТОВ "Побережне".

В період з 09 січня по 14 січня 2014 року
працівником Відповідача проведено
позапланову виїзну перевірку з питань
дотримання ТОВ "Авіс" вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства при проведенні
взаєморозрахунків з ТОВ "Побережне" за
період з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2013
року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт №59/2201/13304871 від 21 січня 2014
року, згідно висновків якого
встановлено порушення Позивачем вимог
податкового законодавства України, в
результаті чого платником занижено
податок на додану вартість у лютому 2013
року в сумі 33333,00 гривні.

Зазначених висновків перевіряючий
дійшов у зв'язку відсутністю під час
перевірки підтвердження реальності
господарських відносин між ТОВ "Авіс"
та ТОВ "Побережне".

На підставі виявлених порушень
Вінницькою об`єднаною державною
податковою інспекцією 05 лютого 2014 року
прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
Позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 41 666,00 гривень.

Відповідно до підпункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України).

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (пункт 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

В силу пункту 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Отже, податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування ПДВ
має бути підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

На виконання пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, встановлення
факту-здійснення господарської
операції здійснюється шляхом
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції -
договорів, актів виконаних робіт,
документів про перевезення, зберігання
товарів тощо. Відсутність належних
первинних документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій. За відсутності в цих
документах недоліків, які згідно ч.2 ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність", п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, що спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
та доказовості - немає правових
підстав для неврахування цих
документів як доказів дійсності
укладання та виконання угод.

Так, з обставин справи колегією суддів
встановлено, що ТОВ "Авіс" на підставі
укладеного договору поставки №ДА-35 від
20 лютого 2013 року придбавало у
контрагента ТОВ "Побережне" насіння
соняшника. Згідно умов договору ТОВ
"Побережне" передає у власність ТОВ
"Авіс", а останнє приймає та оплачує
насіння соняшника товарного врожаю 2012
року.

В підтвердження отримання товару від
ТОВ "Побережне" Позивачем надано
податкові накладні, видаткові
накладні, квитанції,
товарно-транспортні накладні, платіжні
доручення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вчинення господарських операцій із
Позивачем контрагентом
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями податкових накладних та
інших первинних документів, дії
платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту.

Колегією суддів встановлено, що усі
надані Позивачем документи
бухгалтерського обліку, які були
оформлені в результаті здійснення
господарських операцій з ТОВ
«Побережне» відповідно до ст. 9 Закону N
996 XIV та п. 2.4. Положення № 88, є первинним
документами, оформленими належними
чином, рух активів у процесі здійснення
зазначеної господарської операції
підтверджується наявними матеріалами
справи, а відповідно зазначені суми
ПДВ, сплачені по правовідносинах із ТОВ
"Побережне", були правомірно віднесені
Позивачем до складу податкового
кредиту з ПДВ у перевіряємому періоді
на підставі належним чином оформлених
податкових накладних.

Щодо посилань апелянта на відсутність
у товарно-транспортних накладних
адреси пунктів
навантаження/розвантаження та обсягу
поставленого товару, колегія суддів
зазначає, що недоліки заповнення
товарно-транспортної накладної чи її
відсутність не мають значення для
вирішення спору щодо наявності у
Позивача права на формування
податкового кредиту чи витрат за
наявності належним чином виданої
податкової накладної та інших
первинних документів, які
підтверджують реальність виконання
господарської операції.
Товарно-транспортна накладна не є
документом, обов'язковість ведення і
зберігання якого передбачена
правилами ведення податкового обліку,
бухгалтерського обліку та нарахування
податку на додану вартість. Отже, її
відсутність не впливає на
правомірність формування податкового
кредиту платника податку відповідно до
Податкового кодексу України. Крім того,
судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в ході апеляційного
розгляду справи, що посилання
Відповідача на відсутність у
товарно-транспортних накладних
окремих реквізитів є безпідставними,
оскільки усі товарно-транспортні
накладні оформлені належним чином.

В обґрунтування своєї позиції
представник апелянта вказує, що
висновки акта перевірки Позивача
ґрунтуються на отриманому від
Вінницької ОДПІ акті про проведення
документальної виїзної перевірки
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства ТОВ
«Побережне» від 26.11.2013 року №1066/2203/32172607.
Згідно висновків вказаного акта
встановлено відсутність складських
приміщень у ТОВ «Побережне»,
необхідних для зберігання соняшника,
зібраного в 2012 році та відвантаженого у
2013 році, а також відсутність договорів
оренди земельних ділянок та
сільськогосподарських угідь. На
підставі зазначено, Відповідач дійшов
висновку про безтоварність
господарських операцій Позивача з ТОВ
«Побережне», адже фактичного
здійснення господарської операції не
було.

Варто зазначити, що у даному випадку
Відповідачем право Позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагента, що
суперечить приписам податкового
законодавства

Чинне на момент виникнення спірних
правовідносин податкове законодавство
не ставить в залежність отримання
результатів перевірок контрагентів
суб'єкта оподаткування від
підтвердження правомірності
віднесення ним до податкового кредиту
сум податку на додану вартість, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Судом встановлено, що під час
проведення перевірки у Позивача були
наявні всі первинні документи, на
підставі яких ведеться бухгалтерський
облік - обов'язковий вид обліку, який
ведеться суб'єктом господарювання.
Твердження податкового органу про
відсутність факту поставки товарів не
доведено, а надані Позивачем докази є
переконливими і достатніми для
беззаперечного висновку суду щодо
реальності господарських операцій.

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами Відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, колегія суддів дійшла
висновку, що фактичні обставини
об'єктивно засвідчують здійснення
дослідженої судом господарської
діяльності Позивача із вказаним
підприємством, що підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами та податковими накладними,
які виписані на виконання умов
домовленості.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених обставин
даної справи колегія суддів вважає, що
доводи, викладені Відповідачем в
апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами і не відповідають вимогам
закону, що регулює спірні
правовідносини. За таких обставин
колегія суддів не знаходить законних
підстав для повного чи часткового
задоволення вимог апеляційної скарги.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно з'ясовано
обставини, що входять до предмета
доказування та мають значення для
справи, надано їм належну правову
оцінку та винесено рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, що дає всі
підстави для залишення його без змін.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів і зборів у
Вінницькій області, - залишити без
задоволення, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2014 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
20 червня 2014 року .

Головуючий
Курко О. П.

Судді
Білоус О.В.

Совгира Д. І.