Справа № 2а-1409/10/0770
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2014 р. м. Київ
К/800/17976/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23 листопада
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 лютого 2014 року

у справі № 2а-1409/10/0770

за позовом Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Закарпат-Авто»

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2010 року Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за недотримання нормативу робочих
місць для інвалідів у сумі 23 550,00 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23.11.2010,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20.02.2014, позов задоволено. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» на
користь Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
в сумі 23 550,00 грн.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Закарпат-Авто» оскаржило їх у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення названими судами
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом
першим частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 24.02.2010 ТОВ «Закарпат - Авто»
подало до Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звіт форми 10-ПІ про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2009 рік. Відповідно до
рядка 01 звіту середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу на підприємстві
становить 63 чоловіка. Відповідно до
рядка звіту 03 кількість інвалідів
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» № 875
(надалі Закон України № 875) становить 3
особи.

Упродовж звітного періоду ТОВ
«Закарпат-Авто» інформувало орган про
потребу в працевлаштуванні інвалідів,
приймало участь у ярмарках вакансій
для інвалідів, які проводилися
Мукачівським міським центром
зайнятості, що підтверджується листом
директора Мукачівського міського
центру зайнятості від 29.06.2010 № 935.

Проте, судами попередніх інстанцій
також установлено, що впродовж 2009 року
Мукачівським міським центром
зайнятості до відповідача
направлялися три інваліди, яким було
відмовлено у працевлаштуванні на
посади «завідувач господарством» та
«менеджер магазину» з підстави
невідповідності їх вимогам. У зв'язку з
цим працевлаштування інвалідів на
заявлені вакансії не відбулося.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що відмова у працевлаштуванні
інвалідів на посади «завідувач
господарством» та «менеджер магазину»
була необґрунтованою, а відповідачем
не доведено, що ним вжито усіх залежних
від нього заходів для
працевлаштування нормативної
чисельності інвалідів.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з таким обґрунтованим
висновком судів попередніх інстанцій з
огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 19
Закону № 875 для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік.

Частина перша статті 20 Закону № 875
зазначає, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Згідно з частиною четвертою статті 20
Закону № 875
адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього ж Закону.

Так, наразі поняття робоче місце
інваліда, спеціальне робоче місце
інваліда визначено статтею 1 Закону
України від 06.10.2005 № 2961-IV «Про
реабілітацію інвалідів в Україні»
(набрав чинності з 01.01.2006), і розуміється
як: робоче місце інваліда місце або
виробнича ділянка постійного або
тимчасового знаходження особи у
процесі трудової діяльності на
підприємствах, в установах і
організаціях; спеціальне робоче місце
інваліда окреме робоче місце або
ділянка виробничої площі, яка потребує
додаткових заходів з організації праці
особи з урахуванням її індивідуальних
функціональних можливостей,
обумовлених інвалідністю, шляхом
пристосування основного і додаткового
устаткування, технічного обладнання
тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування визначені частиною
третьою статті 18 Закону № 875, а саме:
виділення та створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальних робочих місць;
створення для інвалідів умов праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації; забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством;
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів;
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2006 № 1836 «Про
реалізацію статті 181 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» потреба у
створенні інваліду, зареєстрованому в
державній службі зайнятості як
безробітний, спеціального робочого
місця або ділянки виробничої площі та
вимоги до них встановлюються
індивідуальною програмою
реабілітації.

Суд касаційної інстанції звертає
увагу, що уповноваженими органами
інваліди для працевлаштування до
відповідача в необхідній кількості не
направлялися, а направлені інваліди не
були прийняті на роботу, у зв'язку з
невідповідністю вимогам, оскільки
нормами чинного законодавства щодо
соціальної захищеності інвалідів саме
на відповідача покладено обов'язок
щодо забезпечення певної кількості
робочих місць для працевлаштування
інвалідів. Відповідач не звільняється
від обов'язку сплачувати штрафні
санкції до відділення Фонду на
підставі статей 18, 20 Закону № 875,
оскільки вказаними нормами не
ставиться відповідний обов'язок
відповідача у залежність від будь-яких
обставин, з яких інвалід не працює на
підприємстві.

Ураховуючи викладене колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що позовні
вимоги Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 23 550 грн.
задоволені обґрунтовано, а
відповідачем не доведено, що
підприємством вжито усіх залежних від
нього заходів для працевлаштування
нормативної чисельності інвалідів.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги спростовуються вище
переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим відсутні підстави для її
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Закарпат-Авто» залишити без
задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23 листопада
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 лютого 2014 року в цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.