Справа № 757/3851/14-а
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/3851/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Горкава В.Ю.
Суддя-доповідач: Межевич
У Х В А Л А

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого - судді Межевича
М.В., суддів Горбань Н.І. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Печерського районного суду м. Києва від
31.03.2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Правління Пенсійного Фонду України,
Управління Пенсійного фонду України м.
Ізмаїл Одеської області про визнання
бездіяльності та зобов'язання вчинити
дії з 17.08.2013, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 31.03.2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Правління Пенсійного
Фонду України, Управління Пенсійного
фонду України м. Ізмаїл Одеської
області про визнання бездіяльності та
зобов'язання вчинити дії з 17.08.2013
відмовлено повністю.

Позивач в апеляційній скарзі просить
скасувати постанову Печерського
районного суду м. Києва від 31.03.2014 року,
оскільки вважає прийняте рішення
незаконним, прийнятим з порушенням
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно
посвідчення, виданого Ізмаїльським
гор.УСЗН Одеської області від 28.12.1999
№36051/9, з грудня 1999 року і до червня 2000
року отримував пенсію в м. Ізмаїлі
Одеської області призначену
Управлінням праці та соціального
захисту населення Ізмаїльської
міської Ради, 19.06.2000 виїхав з України до
Держави Ізраїль на постійне місце
проживання. 24.12.2009 позивач звернувся до
Правління Пенсійного фонду України в м.
Києві із заявою про поновлення виплати
йому пенсії за віком у у зв'язку з
ухваленням Рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009,
однак відповіді на направлену заяву не
отримував. У зв'язку з неотриманням
відповіді Позивач повторно звернувся
вже до Правління Пенсійного фонду
України, разом з тим листом відповідача
Правління Пенсійного фонду України від
28.01.2014 року позивачу було повідомлено,
що норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних угод
щодо пенсійного забезпечення не
врегульовані.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими і не підлягають
задоволенню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, а
також у старості та в інших випадках,
передбачених законом. Тобто, право на
отримання пенсії в Україні є
конституційним правом громадянина
України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, кожна людина має право
на вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" реєстрація міста проживання
чи міста перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір свого місця проживання, зі
збереженням усіх конституційних прав.
Позивач, як громадянин України,
незалежно від країни свого проживання,
вправі користуватися всіма своїми
конституційними правами, в тому числі,
і на пенсійне забезпечення, а тому
за відсутності законодавчих перешкод
для призначення пенсії відповідачі
зобов'язані призначити та здійснювати
виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України
передбачено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Відповідно до другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до пункту 3.3 Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року, вказаними нормами Закону (статті
51) конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином, держава, всупереч
конституційним гарантіям соціального
захисту для всіх осіб, що мають право на
отримання пенсії у старості, на
законодавчому рівні позбавила цього
права пенсіонерів у тих випадках, коли
вони обрали постійним місцем
проживання країну, з якою не укладено
відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення
та одержання пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні. Держава,
відповідно до конституційних
принципів, зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, в
Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали
призначення, поновлення та виплату
пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном.

Водночас, як вбачається з заяви
позивача від 24.12.2009 при зверненні до
Пенсійного фонду України позивач не
дотримався вимог п.15, п.37 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженого постановою
Правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 №22-1 щодо подання заяви
відповідного зразка та надання
додаткових документів для поновлення
пенсії, крім наявних в матеріалах
пенсійної справи.

Зокрема, відповідно до п. 37 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення пенсій орган, що призначає
пенсію, розглядає питання про
призначення пенсії, відстрочку часу її
призначення, перерахунок та
відновлення виплати раніше
призначеної пенсії, а також про
переведення з одного виду пенсії на
інший при зверненні особи з
відповідною заявою (додаток 4).

Суд апеляційної інстанції,
проаналізувавши заяву позивача (а.с.15)
встановив, що заява позивача не
відповідає формі заяви, наведеної у
додатку 4 Порядку подання та оформлення
документів для призначення пенсій, а
тому заявлені вимоги позивача є
необґрунтованими з огляду на те, що для
поновлення виплати пенсії потрібно
подати необхідний перелік документів,
встановлений законом. Така вимога
позивачем не виконана.

Таким чином, з огляду на наведене, суд
апеляційної інстанції не вбачає
порушень прав позивача з боку органів
Пенсійного фонду.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, п. 2 ч. 1 ст.
197, ст.ст. 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу
ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 31.03.2014 року - без змін.

Ухвала апеляційної інстанції за
наслідками її перегляду, набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які
беруть участь у справі та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя
М.В. Межевич

Суддя
Горбань Н.І.

Суддя
Є.О. Сорочко

.

Головуючий суддя
Межевич М.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Сорочко Є.О.