Справа № 2а-10653/12/2670
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві, без фіксації
судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС
України, апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 31.03.2014 року по справі за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Напої Плюс» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними дій,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Напої Плюс» звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
ДПІ у Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
19.07.2012 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві подали апеляційну скаргу, в якій
просять скасувати незаконну, на їх
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.
При цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було проведено була
проведена планова виїзна
документальна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 30.11.2009 по
31.12.2011, валютного та іншого
законодавства за період з 30.11.2009 по
31.12.2011.

Перевіркою повноти визначення
податкового кредиту за період з 30.11.2009
року по 31.12.2011 року встановлено його
завищення у сумі 611 560 грн., в т.ч. за
грудень 2010 року у сумі 156 112 грн., за
січень 2011 року 100 095 грн., за лютий 2011
року у сумі 5 233грн., березень 2011 року у
сумі 10 350 грн., за квітень 2011 року у сумі
111 714 грн., за травень 2011 року у сумі 161 839
грн., за червень 2011 року у сумі 39 450 грн.,
за липень 2011 року у сумі 26 567 грн., за
вересень 2011 року у сумі 200,00 грн.

Наведені обставини слугували
підставою для прийняття відповідачем
спірного податкового
повідомлення-рішення № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
683 848 грн., в т.ч.: 611 560 грн. основного
платежу та 72 288 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

В ході проведення перевірки було
встановлено, що у періоді, який
перевірявся позивач мав господарські
взаємовідносини з рядом підприємств:

- ТОВ «ЛКТ», на умовах договору поставки
від 10.06.2010 №10/06-10, за яким позивачем було
придбано у контрагента товар
(ароматичну основу) та сплачено за
нього грошові кошти в грудні 2010 року в
сумі 757 874,10 грн., в т.ч. ПДВ 126 312,35 грн. та в
січні 2011 року в сумі 563 268,52 грн., в т.ч.
ПДВ 93 878,09 грн.;

- ТОВ «ТД «Нові Перспективи», які
ґрунтувалися на договорі поставки від
22.04.11 №22/04-11, за яким позивачем було
придбано у контрагента товар
(ароматичну основу) та сплачено за
нього грошові кошти в квітні 2011 року в
сумі 616 782,04 грн., в т.ч. ПДВ 102 797,01 грн. та
травні 2011 року в сумі 821 782,46 грн., в т.ч.
ПДВ 136 963,74 грн.;

- ТОВ «Едікт», які ґрунтувалися на
договорі на перевезення вантажів
автомобільним транспортом від 10.11.2010 №
9, за яким контрагентом за дорученням
позивача було здійснено послуги по
доставці вантажу, а позивачем оплачені
відповідні послуги в сумі 6 400 грн., в т.ч.
ПДВ 1 066,67 грн.;

- ТОВ «Дормашавто», на підставі
договору на перевезення вантажів
автомобільним транспортом від 10.12.2010
№1012/3, за яким контрагентом за
дорученням позивача було здійснено
послуги по доставці вантажу, а
позивачем оплачені відповідні послуги
за січень 2011 року в сумі 9 600 грн., в т.ч.
ПДВ 1 600 грн., за лютий 2011 року в сумі 4 800
грн., в т.ч. ПДВ 800 грн., за березень 2011
року в сумі 1 200 грн., в т.ч. ПДВ 200 грн., за
квітень 2011 року в сумі 3 600 грн., в т.ч. ПДВ
600 грн., за травень 2011 року в сумі 8 850
грн., в т.ч. ПДВ 1 475 грн., за червень 2011
року в сумі 1 200 грн., в т.ч. ПДВ 200 грн., за
вересень 2011 року в сумі 1 200 грн., в т.ч.
ПДВ 200 грн.

- ФОП ОСОБА_2, які ґрунтувалися на
договорі на перевезення вантажів
автомобільним транспортом від 07.12.2010
№16, за яким контрагентом за дорученням
позивача було здійснено послуги по
доставці вантажу, а позивачем оплачені
відповідні послуги за січень 2011 року в
сумі 21 300 грн., в т.ч. ПДВ 3 550 грн., за лютий
2011 року в сумі 26 599,98 грн., в т.ч. ПДВ 4 433,33
грн., за березень 2011 року в сумі 60 899,94
грн., в т.ч. ПДВ 10 149,99 грн., за квітень 2011
року в сумі 49 900,08 грн., в т.ч. ПДВ 8 316,68
грн., за червень 2011 року в сумі 42 399,90
грн., в т.ч. ПДВ 7 066,65 грн., за липень 2011
року в сумі 31 799,94 грн., в т.ч. ПДВ 5 299,99
грн.

- ФОП ОСОБА_3, на умовах договору на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом від 02.11.2010 №5, за яким
контрагентом за дорученням позивача
було здійснено послуги по доставці
вантажу, а позивачем оплачені
відповідні послуги за грудень 2010 року в
сумі 178 800,18 грн., в т.ч. ПДВ 29 800,03 грн., за
травень 2011 року в сумі 140 399,82 грн., в т.ч.
ПДВ 23 399,97 грн., за червень 2011 року в сумі
193 099,86 грн., в т.ч. ПДВ 32 183,31 грн., за
липень 2011 року в сумі 127 600,02 грн., в т.ч.
ПДВ 21 266,67 грн.

Виконання умов зазначених договорів, а
також сплати позивачем податку на
додану вартість у складі ціни за
придбані послуги підтверджуються
первинними документами, виписаними
позивачу контрагентами, зокрема,
актами виконаних транспортних послуг
та податковими накладними, які
являються документами, що дають право
на податковий кредит в сумі сплаченого
податку на додану вартість у складі
ціни за придбані послуги. При цьому
слід відзначити, що апелянтом не
пред'являлося зауважень щодо неповноти
або неправильності заповнення
зазначених документів.

Колегія суддів також погоджується з
доводами суду першої інстанції, що
податковим органом не надано жодних
доказів, які б підтверджували те, що
укладення договорів, на підставі яких
виникли взаємовідносини між позивачем
та вище вказаними контрагентами, не
відповідають дійсним намірам сторін
щодо набуття цивільних прав та
обов'язків. Зазначена обставина
відповідачем взагалі не
досліджувалась, посадові особи сторін
правочину з цього приводу навіть не
допитувались. Отже, доводи відповідача
щодо нікчемності правочинів, укладених
між позивачем та контрагентами є
необґрунтованими та такими, що не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

В обґрунтування законності спірного
податкового повідомлення-рішення
апелянт також посилається на висновки
актів перевірки та актів про
неможливість проведення зустрічної
звірки відносно контрагентів позивача
та його постачальників, зокрема, щодо
відсутності деяких з них за місцем
реєстрації, відсутності необхідних
умов для ведення господарської
діяльності, основних фондів,
складських приміщень, тощо.

В даному випадку, апеляційна інстанція
не може не може не зауважити, що в
зазначених вище актах перевірки
предметом дослідження не були
безпосередньо господарські операції
між позивачем та його контрагентом, по
яких формувався податковий кредит, а
тому вказані документи жодним чином не
є належними доказами підтвердження
безтоварності господарських операції
позивача з його контрагентами.

Слід також зауважити, що співставлення
даних податкової звітності з бази
автоматизованого контролю, як етапу
контроль-перевірочної роботи не
передбачає здійснення податковим
органом оцінки дотримання платником
вимог податкового законодавства та
аналізу змісту та характеру
правовідносин, що стали підставою для
формування даних податкового обліку
платника. Адже питання правильності
відображення платником в обліку
проведених господарських операцій
досліджуються податковим органом при
проведенні податкової перевірки
платника з дослідженням
фінансово-господарських документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податку.

У податковому праві визначається
критерій добросовісності платника,
який передбачає законність дій
платника у сфері податкових
правовідносин (у тому числі і щодо
формування даних податкового обліку),
доки це не спростовано у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 13.02.2013 року по справі №
К/9991/74156/12.

За підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

У свою чергу, згідно з підпунктом 7.5.1
пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається: дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту (п.п.
7.2.6. п.7.2. ст. 7 вказаного Закону.

Таким чином, судова колегія повністю
погоджується з доводами суду першої
інстанції, що наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
податковий кредит у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) та на
підставі відповідних розрахункових,
платіжних та інших документів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Вищенаведені правові норми
узгоджуються з положеннями
Податкового кодексу України, чинного у
частині перевіреного періоду та станом
на день розгляду справи в суді.

Виходячи з приписів п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Статтею 185 Податкового кодексу України
визначено перелік операцій, що є
об'єктами оподаткування ПДВ.

Об'єктом оподаткування, згідно ст. 22
Податкового кодексу України, є саме
операції, а не товари, роботи чи
послуги. При цьому, перелік операцій, що
є об'єктами оподаткування податком не є
вичерпним, а операція вважається
об'єктом оподаткування у випадку, якщо
вона навіть і не вказана як така в
тексті кодексу, однак відповідає тим
обов'язковим ознакам, що містяться в
ньому.

Так, в матеріалах справи наявні
договори, акт виконання робіт,
податкові накладні, які містять
відомості про господарські операції
позивача з його контрагентом та які
оформлені належним чином.

Таким чином, апеляційна інстанція
повністю погоджується з доводами суду
першої інстанції, що у позивача наявна
необхідна документація, яка дає
підстави для включення витрат до
складу валових за відповідний період,
що виникли у зв'язку з оплатою за роботи
контрагентам на виконання зобов'язань
по укладених договорах.

Крім того, подальше використання
поставленої сировини, зокрема
ароматичної сировини, поставленої ТОВ
«ЛКТ» та ТОВ «Нові Перспективи»
підтверджуєтья листом від 25.01.2013 року №
25-01/13 з підтвердженням використання
даної сировини у виробництві напоїв
відповідно до рецептур, а також копіями
перших аркушів рецептур, затверджених
у відповідності до чинного
законодавства, актами списання
сировини у виробництво, первинними
документами на підтвердження
придбання даної сировини, що
підтверджує рух активів: лист з копіями
рецептур, договір на передачу рецептур;
банківські виписки, договори, картка
рахунку 631, списання у; податкові
накладні ТОВ «ЛКТ» за грудень 2010 р., за
січень 2011 р., ТОВ «ТД «Нові Перспективи»
за квітень 2011 р., за травень 2011 р.

Матеріали справи також містять
договори, видаткові та податкові
накладні, товарно-транспортні
накладні, акти звірки, комерційні акти,
тощо з приводу необхідності та
реальності виконання зобов'язань по
договорам перевезень з метою
реалізації виробленого товару та
поставки обладнання (перевізниками
були: ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ТОВ
«Едікт», ТОВ «Дормашавто». Розрахунки з
вказаними контрагентами позивача та
наступними покупцями товарів
підтверджуються банківськими
виписками, наданими позивачем.

Отже, доводи апелянта щодо
безтоварності господарських відносин
позивача з його контрагентами у
перевіряє мий період не підтверджені
відповідними доказами, а посилання на
те, що всі операції купівлі-продажу
підприємствами не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а отже - є нікчемними, не є достатнім для
можливості стверджувати про
безтоварність господарських
взаємовідносин між позивачем та його
контрагентом, оскільки такі висновки
зроблені на підставі висновків
апелянта в результаті аналізу актів
перевірки контрагентів та їх
постачальників.

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

За ст. 9 розділу 3 Закону про
бухгалтерський облік, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Господарські
операції, як зазначено в п. 5 ст.9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до ст. 11 Закону, на основі
даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Виходячи з правових приписів п. 44.1 ст. 44
ПК України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Вище перелічені документи мають
наведені реквізити первинного
документа, зміст та обсяг
господарської операції відображено
через визначення конкретних заходів в
конкретних вимірних одиницях,
вартості, найменування, дат.

Окрім того, за п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. №9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними»:… при кваліфікації
правочину за ст. 228 Цивільного кодексу
України має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі.

Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
контрагента за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України
(фіктивне підприємництво), а договір,
укладений позивачем з даним
товариством до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
недійсними.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентом податкової
дисципліни, зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, не можуть бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Укладаючи угоду зі своїм
контрагенти, позивач мав всі
документальні підтвердження їх
господарської правосуб'єктності:
здійснювати господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

На момент укладання договорів, на яких
ґрунтувалися взаємовідносини позивача
з вказаними контрагентами, а також під
час здійснення господарських операцій,
згідно даних ЄДРПОУ вказані
контрагенти позивача були
зареєстровані як юридичні особи та в
податкових органах як платники ПДВ,
відтак мали достатній обсяг
правосуб'єктності.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки них не внесено
відповідних змін.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Наявна в матеріалах справи постанова
старшого слідчого з ОВС ГСУ ДПС України
про порушення кримінальної справи та
прийняття її до свого провадження від
10.04.2012 р., є неналежним доказом
недійсності правочину, оскільки
відповідно до ч.4 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

Аналогічна правова позиція викладена
в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Судова колегія не може не погодитися з
доводами суду першої інстанції, що
викладені в актах обставини, не є
підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угода не визнана недійсною
судом.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірного податкового
повідомлення-рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 31 березня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.