Справа № 826/20219/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Санін Б.В.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

за участю представника позивача -
Кондюріної Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом приватного
акціонерного товариства по розробці і
виготовленню засобів механізації
будівництва "Мехбуд" до державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне акціонерне товариство по
розробці і виготовленню засобів
механізації будівництва "Мехбуд"
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень №000582204, № від
06.09.2013.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
січня 2014 року адміністративний позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, як таку, що ухвалена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову,
якою у задоволенні адміністративного
позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, у
період з 09.08.2013 р. по 15.08.2013 р. державною
податковою інспекцією у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка ПрАТ
«Мехбуд» з питань достовірності,
повноти обчислення та своєчасності
сплати до бюджету податку на додану
вартість та податку на прибуток
підприємств по взаємовідносинах з ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь» за
травень-липень 2012 р.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем складено Акт
№109/26-57-22-04-09/05418038 від 16.08.2013 р., в якому
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог ст. 138 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток за III квартал 2012 р. на загальну
суму 25 510,00 грн.; п.198.2, п. 198.3, п.201.1 ст. 201 ПК
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за травень
2012 р. - 8098,00 грн., червень 2012 р. - 8098,00 грн.,
липень 2012 р. - 8098,00 грн.

На підставі встановлених в Акті
перевірки порушень позивачем вимог
податкового законодавства, 06.09.2013 р.
року відповідачем було винесено
податкові повідомлення-рішення:
№, яким ПрАТ «Мехбуд» збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком на прибуток у розмірі - 31 887,50
грн. (за основним платежем - 25 510,00 грн.,
штрафні санкції - 6 377,50 грн.) та №,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість у розмірі - 30 367,50 грн. (за
основним платежем - 24 294,00 грн., штрафні
санкції - 6 073,50 грн.).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
податкового органу позивач звернувся
до суду про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про обґрунтованість позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України, якою визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, відповідно до
підпункту «а»п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З аналізу положень податкового
законодавства вбачається, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наступних умов:
наявності у сторін спеціальної
податкової правосуб'єктності (особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997
затвердженим в Міністерстві юстиції
України 23.06.1997 за № 233/2037, визначено один
випадок недійсності податкової
накладної, а отже і неможливості
формування на її підставі податкового
кредиту - якщо вона заповнена особою,
яка не зареєстрована як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, колегія
суддів зазначає, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
між ПрАТ «Мехбуд» (Замовник) та ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь»
(Виконавець), було укладено договір про
надання клінінгових послуг №03/05 від
03.05.2012 р., згідно якого Замовник поручає,
а Виконавець приймає на себе
проведення робіт по прибиранню
адміністративно-виробничих приміщень
за адресою: м. Київ, вул. Академіка
Кримського, 4-А, площею 10879,0 кв.м.
Додатково до договору про надання
клінінгових послуг №03/05 від 03.05.2012 р.
було укладено Додаткову угоду №1 від
31.07.2012 р.

На підтвердження виконання
вказаного договору з ТОВ «Комерційна
фірма «Горизонталь» позивачем надано
до суду наступні первинні та
розрахункові документи: акти виконання
робіт (послуг), податкові накладні,
виписки із банку.

Крім того, позивачем в якості доказів
виконання ТОВ «Комерційна фірма
«Горизонталь» умов договору про
надання клінінгових послуг №03/05 від
03.05.2012 р. було надало Наказ №27 від 03.05.2012
р. «Про допуск представників підрядних
організацій на територію ПрАТ «Мехбуд»
відповідно до якого, дозволено в термін
до 31.05.2012 р. допуск працівників ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь» на
територію ПрАТ «Мехбуд» через пост
охорони №1 та в'їзд автотранспорту на
територію ПрАТ «Мехбуд» через пост
охорони №2 із записом в Журналах обліку
відвідувачів, які знаходяться на
постах охорони №1 та №2; Наказ №33 від
01.06.2012 р. «Про допуск представників
підрядних організацій на територію
ПрАТ «Мехбуд» відповідно до якого,
дозволено в термін до 30.06.2012 р. допуск
працівників ТОВ «Комерційна фірма
«Горизонталь» на територію ПрАТ
«Мехбуд» через пост охорони №1 та в'їзд
автотранспорту на територію ПрАТ
«Мехбуд» через пост охорони №2 із
записом в Журналах обліку
відвідувачів, які знаходяться на
постах охорони №1 та №2; Наказ №39/1 від
04.07.2012 р. «Про допуск представників
підрядних організацій на територію
ПрАТ «Мехбуд» відповідно до якого,
дозволено в термін до 31.07.2012 р. допуск
працівників ТОВ «Комерційна фірма
«Горизонталь» на територію ПрАТ
«Мехбуд» через пост охорони №1 та в'їзд
автотранспорту на територію ПрАТ
«Мехбуд» через пост охорони №2 із
записом в Журналах обліку
відвідувачів, які знаходяться на
постах охорони №1 та №2.

Разом з тим, як вбачається з
матеріалів справи, відповідач, в
обґрунтування правомірності винесення
ним спірних податкових
повідомлень-рішень, посилається на
порушення кримінальної справи
відносно невстановлених осіб, за
ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст.
205 КК України, щодо створення ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь»,
відповідно до матеріалів якої
засновником та директором вказаного
підприємства є ОСОБА_3, який в ході
допиту показав, що зареєстрував ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь» за
грошову винагороду на прохання
невстановленої слідством особи без
мети здійснення
фінансово-господарської діяльності та
відношення до діяльності цього
підприємства не має.

При цьому, за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ "Комерційна фірма
"Горизонталь" з питань дотримання
вимог податкового законодавства з
податку на прибуток та податку на
додану вартість за період з 01.10.2011 року
по 30.06.12 року № 7593/22-7/37889322 від 13.11.2012 року
встановлено відсутність об'єктів
оподаткування з податку на прибуток,
які підпадають під визначення статті 134
Податкового кодексу України та
відсутність об'єктів оподаткування з
податку на додану вартість які
підпадають під визначення статті 185
Податкового кодексу України, при
придбанні та продажу товарів (робіт,
послуг) за період з 01.10.11 по 30. 06. 12 року
ТОВ "Комерційна фірма "Горизонталь"
здійснювало діяльність спрямовану на
здійснення операцій пов'язаних з
наданням податкової вигоди третім
особам.

З огляду на зазначене, податковий
орган дійшов висновку про те, що
взаємовідносини між ПрАТ «Мехбуд» та
ТОВ "Комерційна фірма "Горизонталь" не
спричиняють реального настання
правових наслідків.

З приводу викладеного, колегія суддів
зазначає наступне.

Згідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього закону встановлено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9
цього ж Закону та пунктів п.2.4., 2.5., 2.13.
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704, первинний документ
повинен мати такий обов'язковий
реквізит, як особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Таким чином, податкова звітність
формується на підставі первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують фактичне здійснення
операцій та одним з обов'язкових
реквізитів яких є особистий підпис
уповноваженої особи, яка підписала цей
документ на підтвердження фактичного
здійснення господарської операції.

В контексті наведеного колегія суддів
зазначає, що обов'язковими реквізитами
у праві визнаються обов'язкові дані,
які мають бути в будь-якому документі
для визнання його дійсним, таким, що має
юридичну силу (значимість).

Отже, підписання первинних документів
уповноваженою особою на підтвердження
фактичного здійснення операції надає
документу юридичну силу, робить його
дійсним та, відповідно, є підставою для
виникнення відповідних податкових
наслідків за фактично здійсненою
господарською операцією.

У той же час, у разі підписання
первинного документу (податкової
накладної) не уповноваженою особою,
такий документ не створює будь-яких
правових наслідків у бухгалтерському,
а отже і у податковому обліку (у вигляді
виникнення права на податковий кредит),
як і документ на якому імітовано підпис
уповноваженої особи.

При цьому, Наказом Державної
податкової адміністрації України від 30
травня 1997 року №165 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 23 червня
1997 року за №233/2037) затверджений Порядок
заповнення податкової накладної.

Відповідно до пп. 2 зазначеного Порядку,
податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Згідно з п. 5 Порядку, податкова
накладна вважається недійсною у разі
її заповнення іншою особою, ніж
вказаною у пункті 2 даного Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку, всі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Отже, для надання податковій накладній
юридичної сили обов'язковим реквізитом
є підпис особи, уповноваженої
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та відтиск
печатки такого платника податку.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Колегія суддів також зазначає, що про
відсутність реального характеру
господарських операцій можуть
свідчити такі обставини:

- неможливість здійснення платником
податку зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Як підтверджується матеріалами справи,
директор ТОВ «Комерційна фірма
«Горизонталь» ОСОБА_3, від імені якого
підписані усі первинні документи по
взаємовідносинам з позивачем, до
господарської діяльності вказаного
підприємства не причетний, що
підтверджується протоколом допиту
свідка, наявним в матеріалах справи.

На цій підставі колегія суддів
приходить до висновку, що у
правовідносинах з іншими особами ТОВ
«Комерційна фірма «Горизонталь»
представляла неуповноважена особа.

Отже, з урахуванням пояснень
директора ТОВ «Комерційна фірма
«Горизонталь» ОСОБА_3 про нездійснення
господарської діяльності від імені
вказаного підприємства, відсутності
доказів на підтвердження ким така
діяльність здійснювалась при
відсутності управлінського та іншого
кваліфікованого персоналу, надані
позивачем документи не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг.

Така правова позиція узгоджується з
позицією Верховного Суду України,
викладеною у постанові від 05.03.2012 року,
у якій ВСУ зазначено, що сама лише
наявність у платника податків
податкових накладних, виписаних від
імені його контрагентів, не є
достатньою підставою для включення сум
ПДВ до податкового кредиту, якщо особи,
від імені яких складено такі документи
заперечують свою участь у створенні та
діяльності цих товариств, зокрема, й у
підписанні будь-яких первинних
документів, отже, виписані від їх імені
податкові накладні не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами звітними
документами, які посвідчують факт
придбання товарів, робіт чи послуг, а
тому віднесення відображених у них сум
ПДВ до податкового кредиту є
безпідставним.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками податкового
органу щодо відсутності підстав для
включення до складу валових витрат сум
сплачених за цією угодою, а до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених відповідно
до податкових накладених, оформлених
його контрагентом, з огляду на те, що
відповідні документи не підписані
особою, яка належить до кола осіб,
наділених таким правом у визначеному
законом порядку.

З огляду на викладене, судова
колегія приходить до висновку, що
відповідні угоди не мали реального
характеру, що свідчить про
необґрунтованість позовних вимог та є
підставою для відмови в їх задоволенні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку і повністю задовольнив
позовні вимоги позивача.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом порушено
норми матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції з порушенням норм
матеріального права, то колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а постанова
Окружного адміністративного суду м.
Києва скасуванню.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року -
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
приватного акціонерного товариства по
розробці і виготовленню засобів
механізації будівництва "Мехбуд" до
державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В.
Карпушова

Постанову в повному тексті
виготовлено 17.06.2014 року.

Головуючий суддя

Оксененко О.М.

Судді:

Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.