Справа № 2а-2313/12/0970
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
Справа №
1604/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання
Гелецького П.П.,

представників позивача

Пасенка С.А., Кацевича В.К.,

Савчука О.Є.,

представника відповідача
Лаврука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Калуської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
25.10.2012 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю « 555» до Калуської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю « 555» (далі Позивач,
ТОВ « 555» відповідно) звернулося до суду
з позовом до Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі -
Відповідач, Калуська ОДПІ відповідно)
про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
25.10.2012 року позов задоволено, скасовано
податкове повідомлення-рішення від
18.07.2012 року № 000063220 в частині
донарахування ТОВ « 555» податку на
додану вартість за основним платежем в
розмірі 51171 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 3151 грн.

Дану постанову оскаржив в апеляційному
порядку відповідач, який просить
скасувати постанову та прийняти нову
про відмову в позові.

Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що матеріалами
справи підтверджується відсутність
реальних господарських операцій між
Позивачем та ТОВ «Алтваінвест»,
оскільки останнє не мало відповідного
штату працівників, приміщень та
транспорту для здійснення таких
операцій. Крім того, ТОВ «Алтваінвест»
не надало документів, які б
підтверджували реальність
господарських операцій даного
підприємства з ТОВ «ТД «Аванта». Дані
обставини підтверджують те, що для
реального настання результатів
господарської діяльності були
відсутні відповідні умови.

Вислухавши суддю-доповідача,
представників Позивача та Відповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
знайшло підтвердження в ході
апеляційного перегляду справи, що
працівниками Калуської ОДПІ проведена
планова виїзна перевірка ТзОВ « 555» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2011 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року,
про що складено акт № 98/22-0/25073164 від
09.04.2012 року.

Проведеною перевіркою встановлено
порушення ТОВ « 555»:

1. п. 1.32 ст. 1, п. 5.1, п.п. 5.2.1, 5.2.5, п. 5.2, п.п.
5.3.3, 5.3.9 п. 5.3, п.п. 5.4.2., 5.4.8 п. 5.4, п.п. 5.5.1 п. 5.5
ст. 5, п.п. 7.3.3, 7.3.5 п. 7.3 ст. 7 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 22.05.1997 року № 283/97-ВР,
п.п. 14.1.11, 14.1.37 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.5.4 п. 135.5
ст. 135, п.п. 138.10.2, 13810.4, п. 138.10, п. 138.12 ст. 138,
п.п. 139.1.12, п. 139.1 ст. 139, п. 3, 6 підрозділу 4
розділу ХХ ПК України в результаті чого
завищено від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за
І квартал 2011року в сумі 3435 грн., за ІІ
квартал 2011 року в сумі 2522195 грн., за
ІІ-ІІІ квартали 2011 року в сумі 2622746 грн.,
за ІІ-ІV квартали 2011 року в сумі 2622746
грн., занижено податок на прибуток за
ІІ-ІV квартали 2011 року в сумі 604 грн;

2. неможливість ТОВ «555» реального
здійснення фінансово-господарських
операцій з ТОВ «Алтваінвест» щодо
придбання шкіряного напівфабрикату,
його подальшої реалізації покупцям,
порушення ч. 1, 5 ст. 203, ст.. 215, п. 1 ст. 216,
ст. 228 ЦК України в частині недодержання
вимог зазначених статей в момент
вчинення правочинів, які не спрямовані
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах, прийнято до виконання та
виписано документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним актам;

3. п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10
ст. 201 К України, в результаті чого: 1)
занижено суму податку на додану
вартість, яка підлягає нарахуванню та
сплаті в бюджет в загальній сумі 51543,00
грн., в тому числі за січень 2011 року - в
сумі 372 грн., травень 2011 року - в сумі 38565
грн., серпень 2011 року - в сумі 12062 грн.,
вересень 2011 року - в сумі 544 грн.; 2)
завищено залишок від'ємного значення,
який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду за: травень 2011 року на суму 5431
грн., червень 2011 року на суму 18037 грн.,
липень 2011 року на суму 7175 грн., серпень
2011 року на суму 544 грн.

На підставі даного акту Калуською ОДПІ
винесено податкове
повідомлення-рішення від 28.04.2012 року
форми «Р» № 000023220, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість в сумі 57847,00 грн., в тому
числі штрафна санкція в сумі 6304,00 грн.

Позивачем вказане податкове
повідомлення-рішення було оскаржено в
адміністративному порядку до ДПС
України в Івано-Франківській області
та ДПС України. Відповідно до рішення
Державної податкової служби від
Івано-Франківської області від 10.07.2012
року № 1042/10/10-315/134/454 податкове
повідомлення-рішення Калуської ОДПІ
від 28.04.2012 року № 000023220, частково
визнано незаконним в частині
визначення грошового зобов'язання по
податку на додану вартість за штрафною
санкцією в сумі 3151,5 грн.

На підставі акту перевірки та
керуючись рішенням ДПС в
Івано-Франківській області, Калуською
ОДПІ винесено податкове
повідомлення-рішення № 000063220 від 18.07.2012
року, яким позивачу визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 51543,00 грн. - за
основним платежем та 3152,00 грн. за
штрафними санкціями.

Із матеріалів справи видно, що між ТОВ «
555» та ТОВ «Алтваінвест» укладено
договір купівлі-продажу № 04-04/2011 від
04.04.2011 року, предметом якого є придбання
позивачем шкіряного напівфабрикату
Вет-Блу на загальну суму 307024,64 грн., у
тому числі ПДВ - 51170,77 грн.

Крім того, 29.04.2011 року ТОВ « 555» придбало
у ТОВ «Алтваінвест» напівфабрикат із
шкір Вет-Блу ВРХ згідно накладної №
PH-0000023 у кількості 4210 кг на суму 601197,10
грн.

Прийняття товару сторонами оформлено
актом приймання-передачі від 16.05.2011
року.

Оплату придбаного товару позивач
здійснив відповідно до платіжних
доручень: № 52 від 08.07.2011 року, № 53 від
11.07.2011 року, № 12.08.2011 року.

Відповідно до укладеного між ТОВ « 555»
та ТОВ «Західресурс» Договору комісії
№ 005/2011 від 04.05.2011 року та згідно акту
приймання-передачі весь придбаний
напівфабрикат Вет-Блу передано
комісіонеру.

20.05.2011 року згідно вантажно-митної
декларації № 206040000/2011/001883
напівфабрикат було передано для
реалізації за межі митної території
України для фірми «CONCERIA PEGASO S.p.A»
(Італія)/ фірма «LAMAR GROUP LIMITED» (New Zealand).
Доставку цього товару здійснювало ТОВ
«Транс-Захід» (м.Долина,
Івано-Франківська область) автомобілем
д.н.з. НОМЕР_1, що підтверджується
товарно-транспортною накладною ААК №1
від 16.05.2011 року.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
представлені ТОВ « 555» первинні
документи повністю по формі та змісту
відповідають вимогам чинного
законодавства України і підтверджують
факт придбання товару позивачем у ТзОВ
«Алтваінвест» та використання його у
власній господарській діяльності з
метою одержання прибутку шляхом
експорту через комісіонера за межі
митної території України.

У відповідності до ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до частини другої ст. 215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність установлено законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання судом такого правочину
недійсним не вимагається. Нікчемний
правочин є недійсним на підставі
закону, а тому не створює інших
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК повинна враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін.

Само по собі встановлення факту
недодержання необхідних вимог для
дійсності правочину, передбачених ст.
203 Цивільного кодексу України, не є
підставою нікчемності правочину, а є
лише підставою для звернення до суду з
метою визнання правочину недійсним.

Підставою нікчемності правочину могла
б виступати обставина недотримання
вимоги щодо обов'язкової державної
реєстрації правочину або його
нотаріального посвідчення щодо
передбачено статтями 209 та 210
Цивільного Кодексу України. Така
нікчемність зазначених правочинів,
наприклад, прямо передбачена статтею 220
ЦК України.

З вищенаведених законодавчих положень
випливає, що визнання вказаного
договору недійсним з підстав їх
невідповідності закону та
суперечливості інтересам держави і
суспільства є можливим лише в судовому
порядку, а не з суб'єктивної оцінки
відповідача. Однак з даного приводу
відповідач до суду не звертався і
вказаний правочин недійсним судом не
визнавався, що також є свідченням
необґрунтованості конкретної позиції
відповідача.

Жодних доказів того, що наведений
правочин був спрямований саме на
порушення конституційних прав та
свобод людини і громадянина,
пошкодження чи незаконне заволодіння
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади відповідач не
наводить.

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені статтею 228
ЦК України, є правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини
спрямовані на відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучення з обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражатиметься в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін.

Таким чином, законодавець розмежовує
поняття «порушення публічного
порядку» та «недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам». Дані обставини передбачають
різний порядок визнання правочину
недійсним та різні правові наслідки.

Вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Навіть за наявності ознак нікчемності
правочину податкові органи мають право
лише звертатися до судів з позовами про
стягнення в доход держави коштів,
отриманих по правочинах, здійснених з
метою, що свідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, посилаючись на
їх нікчемність.

У висновках, викладених у акті
перевірки № 98/22-0/25073164 від 09.04.2012 року не
тільки не міститься посилань на
порушення в результаті господарської
діяльності позивача публічного
порядку та недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, а й не доводиться умислу
позивача на порушення публічного
порядку, не міститься посилань і на те,
в чому таке порушення полягає.

Висновки акту перевірки ґрунтуються
лише на припущеннях
ревізора-інспектора щодо фіктивності
(нікчемності) укладеного договору, його
позиція про те, що вказаний правочин
суперечить інтересам держави, не
підкріплені належними доказами чи
рішеннями суду про визнання їх такими.
Сумніви та підозри податкового
ревізора не можуть бути поставлені в
основу визнання правочинів нікчемними.

Аналізуючи наведені норми, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлені цим правочином, про що
йдеться в акті, визначається законом як
фіктивний (ст. 234 ЦК України). Фіктивні
правочини не віднесено законом до
нікчемних, їх недійсність визнається
тільки судом.

Положеннями Податкового Кодексу
України не передбачено такого права, як
визнання в односторонньому порядку
господарських правочинів нікчемними.

Із справи видно, що господарські
операції за договором позивача з ТОВ
«Алтваінвест» були реальними, фактично
здійснені, було досягнуто певного
запланованого та фактичного
господарського ефекту та наслідків.
Наявність факту поставки товару
заперечує висновки викладені в акті
перевірки контролюючих органів.

В матеріалах справи наявні всі
необхідні первинні документи -
податкова та видаткова накладні,
платіжні доручення, рахунок (invoice),
вантажно-митна декларація, міжнародна
товарно-транспортна накладна, що
підтверджують реальність укладених
правочинів та наявність дій про їх
виконанню.

Позивач і його контрагент на час
укладання правочину, були
зареєстровані як платники ПДВ.

Спірна сума податкового кредиту з
податку на додану вартість відображена
позивачем в податковій декларації в
розрізі контрагентів, що також не
заперечується представником
відповідача.

Згідно п. 201.8. ст.208 Податкового кодексу
України право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Контрагент позивача ТОВ «Алтваінвест»
мав право на виписку податкових
накладних, оскільки на момент видачі
таких був зареєстрований платником
ПДВ.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України
датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа,
що засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду (пункт 200.1 статті
200 ПК України).

Пунктом 200.2 статті 200 ПК України
передбачено, що при позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом.

Згідно із пунктом 203.2 статті 203 ПК
України платник податку зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом 10
календарних днів, що настають за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї
статті для подання податкової
декларації.

Таким чином, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі
внаслідок ухилення від сплати) в разі
фактичного здійснення господарської
операції не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та суму
бюджетного відшкодування.

Невиконання контрагентом свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним Судом України при вирішенні
спорів цієї категорії (постанови
Верховного Суду України від 09.09.2008 року
у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 року у
справі № 21-573во10), що узгоджується і з
практикою Європейського Суду з прав
людини.

Так, у справі «БУЛВЕС»АД проти
Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Висновки відповідача про нікчемність
правочину позивача з ТОВ «Алтваінвест»
та відсутністю поставки товару (робіт,
послуг) від останнього, є помилковими,
не відповідають фактичним обставинам і
спростовуються зібраними по справі
доказами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, постанова суду першої
інстанції ґрунтується на правильно
встановлених обставинах справи та з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 202, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області залишити
без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25.10.2012 року
у справі № 2а-2313/12/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В.С. Затолочний

Судді:
В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 13.06.2014 року