Справа № 2а-9124/11/1370
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
Справа №
148678/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Личаківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2011 року у справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Лаофер»
до Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова про
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Лаофер» 15.08.2011 року звернулося в
суд з адміністративним позовом до ДПІ у
Личаківському районі м. Львова, в якому
просило визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
№/14918/23-2 від 24.06.2011 року, яким
визначено ТзОВ «Лаофер» податкове
зобов»язання з податку на додану
вартість в сумі 12216,25 грн., з яких 9773 грн.
- основний платіж, 2443,25 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

В позовній заяві зазначає, що при
проведенні перевірки податковим
органом не ставилось під сумнів
фактичне виконання описаних у акті
перевірки господарських операцій;
документи бухгалтерського та
податкового обліку підписані особами,
що мали на те відповідні повноваження.
Жодним законодавчим актом України не
передбачено обов»язок покупця
перевіряти достовірність даних, які
вказуються продавцем в його первинних
документах, а також контролювати
показники податкової звітності по ПДВ
іншого платника податку. Покупець не
може нести відповідальність як за
несплату податків продавцями, так і за
можливу недостовірність відомостей
про них, включених до Єдиного
державного реєстру, за умови
необізнаності покупця щодо такої,
відтак податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладення
штрафних санкцій.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2011 року позов задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова
№/14918/23-2 від 24.06.2011 року.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ДПІ у Личаківському
районі м. Львова оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Апелянт зазначає, що згідно даних
автоматизованого співставлення
податкового зобов»язання та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України,
контрагентом позивача - ПП «Міоком»
подано до ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя декларацію з податку на
додану вартість за жовтень 2010 p., в
розшифровці податкових зобов»язань не
вказано контрагента ТзОВ «Лаофер»;
підприємством ПП «Міоком» до перевірки
не надано документи на підтвердження
правомірності формування податкових
зобов»язань та податкового кредиту. За
юридичною адресою останнє не
знаходиться, з пояснень посадових осіб
ПП «Міоком» видно, що господарською
діяльністю не займалися, ніякі
документи не підписували, тому
порушене кримінальне провадження за
ст.225 КК України - фіктивне
підприємництво.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДПІ у Личаківському районі м. Львова
проведено позапланову невиїзну
перевірку ТзОВ «Лаофер» з питань
взаємовідносин та взаєморозрахунків з
ПП «Міоком» за жовтень 2010 року, за
результатами якої складено акт №
364/23-2/13836013 від 07.06.2011 р.

Згідно висновків акту перевірки ТзОВ
«Лаофер» порушено п.1.3, п.1.7, п.1.17, п.1.8 ст.
1, пп.7.2.4 п.7.2, пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.7.1 п.7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» , що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 9772,67 грн. за жовтень 2010 р.

Висновки податкового органу
ґрунтуються на даних автоматизованого
співставлення податкового
зобов»язання та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України взаємовідносин ТзОВ «Лаофер» з
ПП «Міоком» за жовтень 2010 р., по якому
ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя
даний правочин визнано нікчемним,
позаяк ПП «Міоком» подано декларацію з
податку на додану вартість за жовтень
2010 p., в додатку № 5 до декларації в
розшифровці податкових зобов»язань
контрагента ТзОВ «Лаофер» не вказано.

Враховуючи те, що у ПП «Міоком»,
відсутні необхідні умови для
здійснення господарських операцій,
відсутні основні фонди, технічний
персонал, виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби то
операції ПП «Міоком» не є
господарською діяльністю
підприємства, в розумінні п.1.32 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств»; господарська діяльність
- будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Виходячи з вищенаведеного та
порушеного кримінального провадження
за ознаками фіктивного підприємництва,
податковий орган вважає, що ПП «Міоком»
здійснював діяльність спрямовану на
здійснення операцій пов'язаних з
наданням податкової вигоди третіх
осіб.

На підставі акту перевірки ДПІ у
Личаківському районі м. Львова
винесено податкове
повідомлення-рішення № /14918/10/23-2
від 24.06.2011 p., яким визначено ТзОВ
«Лаофер» податкове зобов»язання з
податку на додану вартість в сумі 12216,25
грн., з яких 9773 грн. зобов»язання за
основним платежем, 2443,25 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

На погляд колегії суддів, суд першої
інстанції всебічно, повно та
об»єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, яким дав
правильну правову оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
висновки податкового органу не
відповідають фактичним обставинам
справи і вимогам закону.

Колегія суддів з таким висновком
погоджується, виходячи з наступного.

Не заперечуючи укладення угоди
позивача з ПП «Міоком» податковий
орган вважає її нікчемною, яка не тягне
за собою жодних юридичних наслідків з
підстав у зв'язку із відсутністю у
контрагента позивача можливостей для
укладення та виконання оспорюваної
угоди (основних засобів, кількості
персоналу, відсутність за
місцезнаходженням, тощо).

Підпунктом 1.32 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що господарська діяльність,
це будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
посередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, в тому числі витрат з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» визначено, що не належать
до складу валових витрат будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку. Валові
витрати мають бути підтверджені
відповідними рахунковими платіжними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 11.2 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Частинами 2, 3 статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а, якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені обов'язкові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати обов'язкові реквізити:
назву документа; дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складається документ;
зміст та обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що мають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, у відповідності до підпункту
7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податкова накладна є звітнім
податковим документом та одночасно
розрахунковим документом, а згідно
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 даного
Закону податкова накладна надає право
покупцеві віднести відповідну суму
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту.

Згідно підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7
вказаного Закону датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається: дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Тобто, податкова накладна згідно
закону розуміється не лише як
формальний документ, а як документ, що
несе відповідне правове навантаження і
який повинен підтверджувати наявність
підстав для включення в податковий
кредит сум податку. Відсутність таких
підстав позбавляє податкову накладну
юридичної сили підтверджувати право на
податковий кредит.

Згідно податкової декларації з податку
на додану вартість за жовтень 2010 p.,
розшифровки податкових зобов»язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів позивачем включено до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість - 9772,67 грн. з операцій з
постачальником - ПП «Міоком» .

На підтвердження здійснення
господарських операції з ПП «Міоком» у
спірний період позивачем представлено
договір № LV LVI LEO/1-07-10-10 від 07.10.2010 р. з
додатком, протокол угоди про договірну
ціну виконання робіт по об»єкту LV LVI LEO,
розташованого за адресою: Львівська
область, Путомитівський район, с.
Сокільники, вул. Стрийська, 30, акт № 1 на
здачу-прийняття виконаних
будівельно-монтажних робіт від 29.10.2010 p.,
копії платіжних доручень № 204 від 11.10.2010
p., № 239 від 11.11.2010 р.

Сторонами належним чином оформлено
податкові накладні, які внесені до
реєстру отриманих та виданих
податкових накладних.

Крім того, позивачем представлено
копії договору ТзОВ «Лаофер» з
генеральним підрядником - ВАТ
«Укртелеком» - договір генерального
підряду LV LVI LEO/7-3-20/323 від 02.06.2010 p., акт
остаточного приймання підписаний
18.11.2010 р.

З акту перевірки, що став підставою для
нарахування оспорюваних сум, видно, що
ДПІ у Личаківському районі м. Львова не
покликається на невірне оформлення
документів податкового та
бухгалтерського обліку платника
податку чи не реальність операції, а
виходить з нікчемності угоди , що
встановлена ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя при перевірці ПП «Міоком».

При перевірці ТзОВ «Лаофер» також не
було встановлено жодних фактів, які б
послужили підставою для висновку про
те, що договір № LV LVI LEO/1-07-10-10 від 07.10.2010
р. є таким, що порушує публічний
порядок.

Крім того, ПП «Міоком» зареєстрований
в ЄДРПОУ та являється платником ПДВ.

Вказані вище обставини не спростовані
податковим органом, а тому висновок
суду першої інстанції про
правомірність формування податкового
кредиту є обгрунтованим.

Посилання апелянта на те, що було
порушено кримінальне провадження, не
може братися до уваги, так як ні в суді
першої інстанції, ні при апеляційному
перегляді суду не представлено вирок
суду по кримінальній справі, що в
розумінні ст.228 ЦК України було
належним та допустимим доказом
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, а
відтак недійсність господарських
зобов»язань з вказаним вище
контрагентом ( ст.. 207 Господарського
кодексу України).

Крім того, не представлено також
судових рішень щодо нікчемності
укладеного позивачем угоди, так як ст.20
Податкового кодексу України органам
державної податкової служби України не
надано повноважень щодо визнання тих
чи інших угод (правочинів) недійсними
та/або нікчемними.

Додатково колегія суддів вважає
зазначити, що за загальним правилом,
несплата ПДВ продавцем і його
постачальниками сама по собі не є
підставою для зменшення податкового
кредиту або відмови у відшкодуванні
зазначеного податку покупцю, який
відніс до податкового кредиту суму ПДВ,
сплачену продавцю разом із ціною
товару (послуги).

З урахуванням викладеного, факт
порушення контрагентом-постачальником
своїх податкових зобов'язань може бути
підставою для висновку про
необґрунтованість заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди, якщо податковий орган доведе:
що платник податку діяв без належної
обачності й обережності і йому мало
бути відомо про порушення, які
допускали його контрагенти; або що
діяльність платника податку, його
взаємозалежних або філійованих осіб
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди, переважно з контрагентами, які
не виконують своїх податкових
зобов'язань, зокрема у випадках, коли
такі операції здійснюються через
посередників.

Встановлення судом
необґрунтованості заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди тягне за собою відмову в її
задоволенні.

У разі невиконання контрагентом
платника податків зобов'язань по
сплаті податку до бюджету негативні
наслідки (відповідальність) настають
лише для нього. Зазначена обставина не
є підставою для позбавлення
добросовісного платника податків
права на його відшкодування у разі,
якщо останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру податкового
кредиту.

Із системного аналізу чинного
законодавства слідує, що контрагент
договору не може нести
відповідальність за порушення,
допущені іншою стороною у своїй
діяльності, оскільки право на
податковий кредит залежить лише від
законності самої операції та
правильності оформлення податкової
накладної.

Також покупець не може відповідати за
дії продавця, який не звітує перед
податковим органом, не перераховує
суми ПДВ до бюджету, не перебуває за
своєю юридичною адресою або
ліквідований. Чинним законодавством не
передбачено обов'язку покупця
контролювати дії продавця і перевіряти
виконання ним своїх податкових
зобов'язань.

При цьому, сама по собі несплата
податку продавцем (в тому числі у разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Крім того, у розглядуваній справі
податковий орган не представив
належних доказів обізнаності позивача
щодо діяльності контрагентів, зокрема
щодо створення їх з протиправною метою
і несплати ними податків, наявності
зговору на викрадення коштів
державного бюджету шляхом
безпідставного формування податкового
кредиту та валових витрат тощо; суду не
були надані докази про встановлення
таких фактів у рішеннях інших судів
тощо.

При ухваленні рішення по справі,
колегія суддів також враховує рішення
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009р. у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), в якому
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між; вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

У вищевказаному рішенні
наголошується й на тому, що платник
податків не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких грунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення прийняте у порушення
матеріально - правових норм, є
необгрунтованими, а тому скасоване
правомірно.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, а доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і така
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2011 року у справі №2а-9124/11 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

А.І. Рибачук