Справа № 826/4882/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2014 року №
826/4882/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі колегії суддів:
головуючого судді Добрянської Я.І.,
суддів: Головань О.В., Кротюка О.В.,
розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128
КАС України в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовомГромадянина Грузії ОСОБА_2до
відповідача-1Головного управління
Державної міграційної служби України
м. Києвавідповідача-2Державної
міграційної служби
Українипроскасування рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Грузії ОСОБА_2
звернувся в Окружний адміністративний
суд міста Києва з позовом до
відповідача Головного управління
Державної міграційної служби України
м. Києва про скасування рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 16.04.2014 р. суддею
Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/4882/14 та призначено справу до
судового розгляду.

В судовому засіданні 15.05.2014 р. судом
було встановлено, що даний
адміністративний спір стосується
також прав та обов'язків іншого
суб'єкта владних повноважень, а саме -
Державної міграційної служби України,
відповідно до чого було поставлено на
обговорення питання щодо залучення до
участі у справі № 826/4882/14 в якості
відповідача-2 Державної міграційної
служби України, проти чого не
заперечили позивач та відповідач-1.

Зважаючи на таке, ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.05.2014 р. було залучено Державну
міграційну службу України
відповідачем-2 по справі № 826/4882/14.

Також, іншою ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.05.2014 р., зважаючи на те, що
відповідачем-2 по справі № 826/4882/14 було
залучено центральний орган виконавчої
влади (Державну міграційну службу
України), судом було призначено справу
№ 826/4882/14 до судового розгляду
колегіальним складом суду під
головуванням судді Добрянської Я.І.,
суддів: Головань О.В., Кротюка О.В. в
судовому засіданні 22.05.2014 року.

Так, в судовому засіданні 22.05.2014 р.
позивач заявлені позовні вимоги
підтримав повністю та просив суд:

- скасувати рішення органу Державної
міграційної служби про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти до
розгляду його документи для вирішення
питання щодо надання позивачу статусу
біженця.

В обґрунтування наведених позовних
вимог позивач зазначив, що
відповідачем-2 Державною міграційною
службою України було необґрунтовано та
протиправно відмовлено у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (рішення № 116-14 від
14.03.2014 року), на підставі чого
відповідачем-1 Головним управлінням
Державної міграційної служби України
м. Києва було повідомлено позивача про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (повідомлення № 12 від 21.03.2014 р.),
оскільки ним, громадянином Грузії
ОСОБА_2 було подано до органів
Державної міграційної служби всі
необхідні документи, що дають підставу
для надання особі статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, зважаючи на реальні
побоювання такої особи стати жертвою
переслідування у країні свого
походження за ознакою національності.

Відповідачами (1 та 2) в свою чергу були
подані письмові заперечення на позовну
заяву, в яких органи Державної
міграційної служби України зазначають
про правомірність їх рішень
(повідомлення) щодо відмови
громадянину Грузії ОСОБА_2 у наданні
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, зважаючи на
відсутність конкретних підтверджених
фактів завдання позивачу будь-якого
страждання за ознакою національності в
країні його походження (Грузії).

Однак, в судове засідання 22.05.2014 р.
відповідач-1 та відповідач-2 не прибули
та не скерували своїх представників,
хоча останні належним чином були
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, докази чого
містяться в матеріалах справи.

Зважаючи на неприбуття всіх сторін по
справі в судове засідання 22.05.2014 року (в
даному випадку відповідача-1 та
відповідача-2), що були повідомлені
належним чином про слухання справи,
суд, на підставі вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ухвалив розглядати дану
адміністративну справу № 826/4882/14 в
порядку письмового провадження.

Про перехід до розгляду зазначеної
справи в порядку письмового
провадження, сторін по справі було
належним чином повідомлено листом від
22.05.2014 р., який отриманий останніми,
докази чого також містяться в
матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до
розгляду адміністративної справи №
826/4882/14 в порядку письмового
провадження, інших документів з
приводу даного спору станом на 30.05.2014 р.
від сторін до канцелярії суду не
надходило.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення представників позивача та
відповідача-1 в минулих судових
засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд м.
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, позивач Громадянин Грузії
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у
Північно-Осетинській АО
Цхинвальського району с. Хеяч, не
одружений, за національністю - осетин,
за віросповіданням - християнин.

03.04.2013 року позивач залишив країну
громадянської належності (Грузію) та
легально прибув на територію України
потягом Кисловодськ-Київ.

Зважаючи на побоювання стати жертвою
переслідувань за національною ознакою
(осетин) в країні громадянської
належності (Грузії), позивач звернувся
до Державної міграційної служби
України із заявою та відповідним
пакетом документів щодо надання йому
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Під час співбесіди з працівниками
Державної міграційної служби України
19.09.2013 року, позивач повідомив, що
країну громадянської належності він
покинув через постійні погрози
грузинів йому як осетину, та через те,
що він не воював під час військового
конфлікту між Грузією та Південною
Осетією.

Однак, з повідомлення Головного
управління Державної міграційної
служби України м. Києва № 12 від 21.03.2014 р.
позивач дізнався про те, що рішенням
Державної міграційної служби України
№ 116-14 від 14.03.2014 р. було відмовлено
громадянину Грузії ОСОБА_2 у визнанні
останнього біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту.

Вважаючи таке рішення органу Державної
міграційної служби щодо відмови
громадянину Грузії ОСОБА_2 у визнанні
останнього біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту -
необґрунтованим та протиправним,
позивач звернувся за його оскарженням
в судовому порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва,
відповідно до чого позивач також
просив суд зобов'язати відповідача
прийняти до розгляду його документи
для вирішення питання щодо надання
позивачу статусу біженця.

Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи,
вивчивши норми чинного законодавства з
приводу даного спору та заслухавши
пояснення представників позивача та
відповідача-1 в минулих судових
засіданнях, суд дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог позивача, зважаючи
зокрема на наступне.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13
частини 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
№ 3671-VI від 08.07.2011 р. (далі також - Закон №
3671-VI), біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Так, аналізуючи висновок і його мотиви,
які стали підставою для прийняття
оскаржуваного рішення про відмову
позивачу у визнанні його біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту, суд вважає необхідним
зазначити про наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів,
зокрема особової справи громадянина
Грузії ОСОБА_2, позивач вимушено
залишив країну свого громадянства
(Грузію), де він проживав будучи
постійно під переслідуванням, як за
національними замахами, оскільки
останній народився і певний час прожив
в Південній Осетії, та його батько є
осетином, що і стало причиною
зневажливого та погрозливого
ставлення до нього як осетина,
проживаючого на території Грузії, так і
за наслідками не участі позивача у
військових діях під час військового
конфлікту між Грузією та Південною
Осетією, що також дуже зневажливо та з
погрозою сприймається грузинами у
відношенні до осетинів які проживають
на їх території (в Грузії).

В позовній заяві позивач також
наголосив на тому, що його життя дуже
ускладнилося під час суворої
громадської війни між Грузією та
Південною Осетією, оскільки
екстремісти постійно вказували йому на
необхідність знищувати осетинів
(громадян його національності), що
супроводжувалося не тільки погрозами,
але також і реальними
переслідуваннями, замахами на життя та
погрозами вогнепальною зброєю.

Також, зазначене ставлення до
позивача на території Грузії з боку
грузинського населення, яке веде
екстремістський спосіб життя (а саме:
переслідування, погрози зброєю та
інше), залишилося і після офіційного
закінчення військових дій між Грузією
та Південною Осетією, відповідно до
чого, на переконання позивача, в нього
наявні цілком обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками національної належності.

В судових засіданнях позивач
особисто пояснив суду, що особам, які
проживають на території Грузії
(громадянам Грузії), проте за
національністю є осетинами, практично
не можливо спокійно вести повсякденний
спосіб життя, зважаючи на ненависне
ставлення грузин до осетинів, які
проживають на їх території, а також
повсякденні випадки реальної погрози
(в тому числі вогнепальною зброєю)
життю осетинів від грузинських
громадян, які ведуть екстремістський
спосіб життя, що також не дає
можливості без перешкод існувати
осетину на території Грузії.

Крім того, як було зазначено
позивачем та не заперечувалося
відповідачами, громадянин Грузії
ОСОБА_2 проживає в Україні з 03.12.2008 р., та
за цей час відносно його проживання на
території України у будь-яких органів
правопорядку, міграційної служби та
інших не виникало до позивача жодних
зауважень, та жодних порушень останнім
на території України не вчинялося.

З даного приводу, суд не може
прийняти до уваги посилання
відповідачів на те, що позивачем на
підтвердження реальності побоювання
переслідування на території Грузії за
ознакою національності (осетин), не
було надано органам міграційної служби
конкретних підтверджених фактів
завдання йому особисто будь-яких
страждань, оскільки, на переконання
суду, особа, яка має об'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування в країні свого
походження за будь-якою з ознак (та
зазначене підтверджується також
сталою практикою аналогічних
ситуацій), не повинна дочікуватися
фактичного завдання їй будь-яких
фізичних страждань, оскільки життя
людини є найвищою цінністю, та повинно
охоронятися на державному рівні.

Отже, оцінюючи пояснення
позивача, які викладені в матеріалах
справи, та ті, що були надані ним у
судовому засіданні, суд вважає їх
послідовними, не суперечливими та
такими, що містять ознаки реального
побоювання бути переслідуваним у своїй
країні за національною ознакою. А тому,
на думку суду, висновок відповідача-2
щодо відсутності підстав для
встановлення позивачу статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту, є передчасним і прийнятим без
урахування всіх обставин справи.

Дослідивши наведені обставини та
наявні в матеріалах справи докази, а
також надані позивачем численні
доповіді про ситуацію з осетинами в
Грузії, згідно яких підтверджуються
побоювання позивача, суд вважає, що
позивач має право на отримання статусу
біженця в Україні, у зв'язку з чим
звертає увагу на наступне.

Порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту регулюється ст. 9
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

На думку суду, відповідачем не повною
мірою досліджено питання щодо
наявності чи відсутності обставин,
передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року № 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у
таких справах, як правило, слід
використовувати більш ніж одне джерело
інформації про країну походження.

Також може використовуватися
інформація про країни походження,
розміщена на офіційних Інтернет-сайтах
Державної міграційної служби України,
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців, а також на
інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях.

Матеріали особової справи, а
також матеріали, надані суду, свідчать
про те, що відповідачем-2 не надано
належної оцінки доводам позивача про
наявність у нього обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
на території Грузії за ознакою
національності - осетина.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Відповідач-2 не дослідив належним
чином, який рівень небезпеки існував
для позивача станом на час прийняття
рішення про відмову та не
проаналізував належним чином
інформацію, повідомлену позивачем в
заяві про надання статусу біженця, в
анкеті особи, яка звернулася про
надання статусу біженця.

Так, необґрунтоване рішення може
поставити під загрозу життя або
свободу заявника, піддати його ризику
застосування катувань, інших видів
жорстокого або таких, що принижують
гідність, поводженню чи покаранню.

У цілому, «обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування» є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, відповідачі, як
суб'єкти владних повноважень, не надали
суду обґрунтованих пояснень та
допустимих доказів на їх
підтвердження, щодо правомірності
відмови позивачу громадянину Грузії
ОСОБА_2 у визнанні останнього біженцем
або особою, що потребує додаткового
захисту, оскільки у позивача існує
загроза стати жертвою переслідування у
країні його громадянства (Грузії) за
ознакою національності (осетин).

Натомість позивач надав суду
обґрунтовані пояснення та допустимі
докази на їх підтвердження, щодо
заявлених позовних вимог, а саме
протиправності відмови органами
державної міграційної служби
громадянину Грузії ОСОБА_2 у визнанні
останнього біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, оскільки
у позивача існує загроза стати жертвою
переслідування у країні його
громадянства (Грузії) за ознакою
національності (осетин).

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 116-14 від
14.03.2014 р., яким відмовлено громадянину
Грузії ОСОБА_2 у визнанні останнього
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну
службу України прийняти до розгляду
документи громадянина Грузії ОСОБА_2
для вирішення питання щодо надання
йому статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя:
Я.І. Добрянська

Судді:
О.В. Головань

О.В. Кротюк

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 30.05.2014 р.