Справа № 803/559/14
Суддя: Улицький В.З.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 р.
Справа № 876/5233/14

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді:
Улицького В.З.

суддів:
Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
28.04.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1
до Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування наказу №23 від 18.03.2014 року
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
вчинити певні дії.

Позивач позовні вимоги мотивував тим,
що 19.03.2014 року Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області повідомило позивача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вважає, що дане
рішення є необґрунтованим, незаконним
та таким, що суперечить Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки він являється громадянином
Афганістану, пуштун за етнічним
походженням. Його батько був
командиром на кордоні в провінції
Кандагар та за співпрацю з Урядом
убитий Талібами. Позивач зазначає, що
станом на теперішній час в країні
громадянської належності/походження
відбуваються переслідування таких
осіб як він, а також існує реальний
ризик застосування тортур, жорстокого
та такого, що принижує гідність
поводження і покарання. Тому,
побоюючись стати жертвою
переслідувань в липні 2013 року він
покинув країну. Враховуючи вище
викладене, просить суд скасувати
рішення відповідача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати відповідача
прийняти рішення про оформлення
документів про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Просив позов задоволити.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 28.04.2014 року
у задоволені позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржив ОСОБА_1. Вважає, що оскаржувана
постанова прийнята з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених у
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу апелянта слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім, випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухваленим відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є громадянин Афганістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, пуштун за національністю,
за віросповіданням мусульманин, рідна
мова пушту, проживав в Афганістані в
місті Кабул де працював у північній
зоні адвокатських звернень на посаді
прокурора. Його батько працював
командиром на кордоні в провінції
Кандагар та був убитий Талібами за
співпрацю з Урядом. Після тривалих
переслідувань позивач вирішив
залишити Афганістан і переїхати до
безпечної країни.

Колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що 08.10.2013 року за спробу
незаконного перетину, поза пунктом
пропуску, державного кордону з України
в Словаччину, позивач був затриманий
представниками прикордонної поліції
Словацької Республіки та переданий на
територію України в ході проведення
представницької зустрічі в пункті
пропуску «Малий Березний». Відповідно
до постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 16.10.2013 року позивача було
примусово видворено за межі України.

Разом з тим, 25.02.2014 року позивач
звернувся із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту до Управління
Державної міграційної служби у
Волинській області, в якій зазначив, що
після втрати батька під час
терористичного нападу Талібану
боїться перебувати у своїй країні та в
Афганістані у нього немає майбутнього.

26.02.2014 року УДМС у Волинській області
видано позивачу довідку про звернення
за захистом в Україні із терміном дії
до 19.03.2014 року.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

УДМС у Волинській області було
винесено висновок працівника щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в якому зазначено, що ОСОБА_1
ніколи не перебував членом жодної
політичної, релігійної чи громадської
організації, утисків на батьківщині за
релігійними чи іншими ознаками не мав,
а тому не може бути жертвою
переслідувань за вказаними ознаками.
Крім того, до нього не застосовувалось
фізичне насильство та будь-які
адміністративні заходи. Відповідно до
інформації по країні походження у
місті Кабул рівень безпеки є відносно
добрим.

Однак, наказом №23 від 18.03.2014 року УДМС у
Волинській області ОСОБА_1 було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та 19.03.2014 року
винесено письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Частиною 2 статті 5 Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до відповідного
органу міграційної служби із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також, якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Окрім наведеного, апеляційний суд
звертає увагу на той факт, що спроба
незаконного перетину державного
кордону України свідчить про намір
позивача потрапити в країни Західної
Європи з метою пошуків кращого життя,
що не заперечується і самим позивачем,
а не з підстав, визначених Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту»

Таким чином, аналіз наведених норм та
зібрані матеріали у справі, дають змогу
зрозуміти, що позивачем не доведено та
не надано належних та допустимих
доказів щодо його переслідування в
країні походження.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної
інстанції переконаний, що судом першої
інстанції надано належну оцінку
наявним у справі доказам, а їх достатня
кількість та взаємний зв'язок у
сукупності дали змогу суду першої
інстанції зробити вірний висновок про
наявність підстав для відмови у
задоволені адміністративного позову.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи
апеляційної скарги являються
безпідставними та необґрунтованими та
не спростовують висновків суду першої
інстанції, правова оцінка доказів дана
вірно, а відтак у задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
28.04.2014 року у справі №803/559/14 - без змін.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В. Улицький

Судді:
Р. Гулид

С. Кузьмич