Справа № К/9991/33321/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/33321/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Пасічник С.С.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області про
перерахунок пенсії, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах Полтавської області
на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 8 липня 2010
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 28 квітня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про визнання дій
протиправними і зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області (далі УПФ)
призначити та виплатити йому державну
та додаткову пенсії у відповідності з
статтями 50, 54 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ).

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що він є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії. З 27 жовтня 2003 року є
інвалідом 3 групи, з 27 листопада 2006 року
визнаний інвалідом 2 групи, а з 16 квітня
2009 року йому встановлена 1 група
інвалідності, яка настала внаслідок
захворювання, пов'язаного з участю в
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС. Вважає, що має
право на призначення і виплату
державної та додаткової пенсій у
розмірах, встановлених статями 50, 54
Закону № 796-ХІІ за період з 1 січня 2005
року по 30 квітня 2009 року.

Посилаючись на те, що розмір
призначеної та виплачуваної йому
пенсії не відповідає вимогам
вищезазначених статей Закону та на
відмову відповідача в її перерахунку
просив про задоволення позову з
вказаних підстав.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 8 липня 2010
року, залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області
від 28 квітня 2011 року позов задоволено,
визнано протиправними дії відповідача
та зобов'язано його призначити та
виплатити позивачу держану та
додаткову пенсії позивачу у
відповідності до частини 4 статті 54 та
частини 1 статті 50 Закону № 796-ХІІ, у
розмірах, встановлених для інвалідів 3
групи починаючи з 1 січня 2005 року по 26
листопада 2006 року, у розмірах,
встановлених для інвалідів 2 групи
починаючи з 27 листопада 2006 року по 31
грудня 2007 року включно та з 22 травня 2008
року по 15 квітня 2009 року включно, у
розмірах, встановлених для інвалідів 1
групи за період з 16 квітня 2009 року по 30
квітня 2009 року включно.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення скарги з
таких підстав.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що позивач
має право на призначення і виплату
спірної пенсії без обмеження строком
позовної давності виходячи з приписів
частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України, тобто з моменту призначення
пенсії, а відповідач протиправно
відмовив у задоволенні його заяви про
перерахунок пенсії у відповідності до
статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права,
виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач є учасником
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії. З 27
жовтня 2003 року є інвалідом 3 групи, з 27
листопада 2006 року визнаний інвалідом 2
групи, а з 16 квітня 2009 року йому
встановлена 1 група інвалідності, яка
настала внаслідок захворювання,
пов'язаного з участю в ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС.

Починаючи з листопада 2000 року позивач
отримує пенсію за вислугою років,
призначеної відповідно до Закону
України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ
«Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ» (далі Закон
№ 2262-ХІІ) а з 30 квітня 2009 року йому
призначена пенсія у відповідності до
статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

14 грудня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
відповідача з заявою про перерахунок
пенсії відповідно до Закону № 796-ХІІ з
дня її призначення по 30 квітня 2009 року
включно, з урахування раніше
виплачених сум пенсії згідно Закону №
2262-ХІІ, проте рішенням відповідача у
задоволенні заяви відмовлено, в зв'язку
з тим, що позивач із заявою про
переведення з одного виду пенсії на
інший до УПФ не звертався, а тому
відсутні підстави для проведення
такого перерахунку пенсії за період з 31
жовтня 2000 року по 29 квітня 2009 року.

Відповідно до статті 7 Закону № 2262-ХІІ
військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей, які одночасно мають
право на різні державні пенсії,
призначається одна пенсія за їх
вибором.

Питання, пов'язані з призначенням,
перерахунком пенсії, поновленням
виплати раніше призначеної пенсії,
переведення з одного виду пенсії на
інший регулюються Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005 року № 22-1,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/11846 (далі Порядок).

За цим Порядком процедура перерахунку
і переведення на інший вид пенсії
різні, а отже і саме поняття
«перерахунок пенсії» і «переведення на
інший вид пенсії» є не тотожними,
оскільки мають різний правовий зміст і
правове навантаження.

Аналіз норм пенсійного законодавства
України дає підстави для визначення
поняття «перерахунок пенсії» як право
особи на перерахунок вже призначених
відповідно до Закону пенсій у зв'язку
із збільшенням рівня грошового
забезпечення, зміни індексу вартості
життя, зростання мінімальної
заробітної плати, прожиткового
мінімуму та з інших, передбачених
відповідними Законами підстав. При
цьому, в усіх випадках перерахунок може
бути здійснений тільки в межах тих
пенсій, які були призначені раніше.

Пунктом 3 статті 45 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції спірного
періоду) встановлено, що переведення з
одного виду пенсії на інший
провадиться з дня подання заяви з усіма
необхідними документами.

Як вбачається з матеріалів справи, з
такою заявою позивач звернувся до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах Полтавської області 30 квітня
2009 року, а тому підстави для
задоволення позовних вимог в частині
визнання права ОСОБА_4 на державну
пенсію в розмірі, визначеному статтею 54
Закону № 796-ХІІ та зобов'язання
відповідача призначити і виплатити
таку за період з 1 січня 2005 року по 30
квітня 2009 року відсутні.

Разом з тим, суди дійшли правильного
висновку щодо наявності у позивача
права на перерахунок додаткової
пенсії, у розмірі, встановленому
статтею 50 Закону № 796-ХІІ, однак не
вірно визначили період, за який позов в
цій частині підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Так, статтею 49 Закону № 796-ХІІ пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Згідно зі статтею 50 цього Закону
особам, віднесеним до категорії 1,
зокрема інвалідам 2 групи,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у
розмірі 75 процентів мінімальної пенсії
за віком. Виплата додаткової пенсії
відповідно до статті 53 зазначеного
Закону здійснюється повністю
незалежно від заробітку, пенсії чи
іншого доходу.

Вихідним критерієм обрахунку
державної та додаткової пенсій
виступає мінімальна пенсія за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком
згідно статті 28 Закону України від 9
липня 2003 року № 1058-ІV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом.

Також, суд правильно виходив із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, а його
висновок, що при розрахунку державної
та додаткової пенсій передбачених
статтею 50 Закону № 796-ХІІ, застосуванню
підлягає розмір прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
встановленого в законі про Державний
бюджет України на відповідний рік, із
якого визначається мінімальний розмір
пенсії за віком, є обґрунтованим.

Положення частини третьої статті 28
Закону «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», не є
перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
крім передбаченого частиною 1 цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Однак, у період з 1 січня по 9 липня 2007
року були чинними, внесені Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» зміни до статей 50,54 Закону №
796-ХІІ, тому у цей період відповідач
здійснював нарахування пенсії у
відповідності даних норм, тобто дії
останнього були правомірними і такими,
що ґрунтувались на законі. Згідно зі
статтею 19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З ухваленням Конституційним Судом
України рішення № 6-рп/2007 від 9 липня 2007
року визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 28
розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України».

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Тобто рішення Конституційного Суду
України мають перспективну дію, а отже
і перерахунок додаткової пенсії
позивача у розмірах та в порядку
визначеному статтею 50 Закону № 796-ХІІ у
2007 році повинен буди здійснений з дня
ухвалення вказаного рішення № 6-рп/2007 -
з 9 липня 2007 року.

Стосовно позовних вимог щодо
перерахунку та виплати додаткової
пенсії, у розмірі, встановленому
статтею 50 Закону № 796-ХІІ за період з 22
травня 2008 року по 30 квітня 2009 року,
колегія суддів зазначає, що суди
правильно виходили з того, що норми
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
в частині змін до Закону №796-ХІІ, не
підлягають застосуванню до даного
спору, оскільки рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року вони визнані
неконституційними.

Окрім того, статтею 70 Закону України
«Про державний бюджет України на 2009
рік» Кабінету Міністрів України надано
право у 2009 році встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, названа норма передбачає
встановлення в абсолютних сумах
розмірів лише тих виплат, вихідним
критерієм розрахунку яких є розмір
мінімальної заробітної плати.
Відповідно її дія не поширюється на
спірні відносини сторін, оскільки
розмір зазначених соціальних виплат
згідно із Законом № 2195-ІV залежить від
розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, висновки судів щодо зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок та
виплату додаткової пенсії позивачу, у
розмірі, встановленому статтею 50
Закону № 796-ХІІ для учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 1 категорії за
періоди з 1 січня 2005 року по 26 листопада
2006 року як інваліду 3 групи, з 27
листопада по 31 грудня 2006 року, з 9 липня
по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року
по 15 квітня 2009 року як інваліду 2 групи,
а також з 16 по 30 квітня 2009 року як
інваліду 1 групи відповідають нормам
матеріального права та прийняті з
дотриманням норм процесуального права.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що висновок судів
про застосування до спірних
правовідносин при визначенні строку
звернення до суду частини 1 статті 268
Цивільного кодексу України зроблений з
порушенням норм процесуального,
оскільки пунктом 3 частини 1 цієї статті
встановлено, що позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Проте, в даному випадку позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання дій суб'єкта владних
повноважень протиправними та
зобов'язання його зробити перерахунок
пенсії.

За приписами частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства
України, встановлено, що
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України

Отже, при вирішенні питання щодо строку
звернення до суду з вказаним позовом та
наслідками його пропуску потрібно
виходити з вимог статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За правилами частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

У частині 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зазначено, що пропущення
строку звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна
із сторін, однак, з матеріалів справи
вбачається, що сторони не наполягали на
застосуванні наслідків пропущення
строків звернення до
адміністративного суду.

За таких обставин, висновки судів про
відсутність строків позовної давності
при зверненні до суду з даним позовом
на підставі частини 1 статті 268
Цивільного кодексу України не
ґрунтуються на правильному
застосуванні норм процесуального
права.

Також, доводи касаційної скарги про те,
що у задоволенні позову необхідно
відмовити, оскільки позивач
знаходиться на обліку в Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах
Полтавської області з 1 травня 2009 року є
безпідставними, оскільки абзацом 1
частини 1 статті 58 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що Пенсійний
фонд є органом, який, зокрема, призначає
пенсії та підготовляє документи для її
виплати, забезпечує своєчасне і в
повному обсязі фінансування та виплату
пенсій.

Таким чином, висновки судів про
задоволення позову в частині визнання
дій відповідача протиправними,
зобов'язання призначити та
перерахувати позивачу державну пенсію
згідно статті 54 Закону № 796-ХІІ за
період з 1 січня 2005 року по 30 квітня 2009
року та про перерахунок додаткової
пенсії у відповідності до статті 50
цього Закону з 1 січня по 8 липня 2007 року
не ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права
та прийнятий з порушенням норм
процесуального права, а тому в
задоволенні цієї частини позовних
вимог слід відмовити.

За приписами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалює нове
рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 223, 224, 229 та 231
Кодексу адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

п о с т н о в и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах
Полтавської області задовольнити
частково.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 8 липня 2010
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 28 квітня 2011
року в частині задоволення позову про
визнання дій відповідача
протиправними, зобов'язання призначити
та перерахувати позивачу державну
пенсію згідно статті 54 Закону № 796-ХІІ
за період з 1 січня 2005 року по 30 квітня
2009 року та про перерахунок додаткової
пенсії у відповідності до статті 50
цього Закону з 1 січня по 8 липня 2007 року
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою у задоволенні цієї частини
позовних вимог відмовити.

В решті касаційну скаргу залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко

С.С. Пасічник