Справа № 2-а/524/246/14
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 р.Справа № 2-а/524/246/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Курило Л.В.,

суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м.Кременчуці Полтавської
області на постанову Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 12.05.2014р. по
справі № 2-а/524/246/14

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в м.Кременчуці Полтавської
області

про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

13.12.2010 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся
до суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Автозаводському районі м. Кременчука, в
якому просив визнати бездіяльність
відповідача протиправною, зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок та
виплату пенсії з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року, та з 22.05.2008 року по
31.12.2009 року та в подальшому.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 07.02.2011 року адміністративний позов
ОСОБА_1 за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007
року, та з 22.05.2008 року по 12.07.2010 року
залишено без розгляду.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 07.02.2011 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Автозаводському районі м. Кременчука.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Автозаводському районі
м. Кременчука здійснити перерахунок
пенсії позивачу з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" та провести
відповідні виплати за період з 13.07.2010
року по 07.02.2011 року - день розгляду
справи з врахуванням раніше виплачених
сум.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з ухвалою
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
07.02.2011 року, позивач подала апеляційну
скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.01.2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено
частково.

Ухвалу Автозаводського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від
07.02.2011 року скасовано. Справу за позовом
ОСОБА_1 в частині вимог за період з
13.12.2009 року по 12.07.2010 року направлено до
суду першої інстанції для продовження
розгляду. В іншій частині ухвалу
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
07.02.2011 року залишено без змін.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 17.04.2014 року справу прийнято до
розгляду та залучено до участі у справі
в якості другого відповідача -
Управління Пенсійного фонду України в
м.Кременчуці.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 12.05.2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
м.Кременчуці.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в м.Кременчуці здійснити
перерахунок пенсії позивачу з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком з розміру, встановленого ч.1
ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та провести відповідні
виплати за період з 13.09.2009 року по 12.12.2010
року, з урахуванням проведених виплат.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Виходячи з приписів ст. 197 КАС України
вищезазначена апеляційна скарга
розглядається в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що позивач відповідно до
ст.1 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" має статус "дитина
війни", що підтверджується копією
посвідчення. (а.с. 6)

Не погодившись з розміром отриманого
підвищення до пенсії, позивач
звернувся із зазначеним позовом до
суду.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції застосував до спірних
правовідносин норми матеріального
права, надавши перевагу ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" над постановою Кабінету
Міністрів України від 28 травня 2008 р. за
№ 530 "Про деякі питання соціального
захисту окремих категорій громадян", як
нормативно-правовому акту, що має вищу
юридичну силу. Також судом визначено
розмір мінімальної пенсії за віком,
виходячи із приписів ч.1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
оскільки іншими законами такий розмір
не врегульовано. Тому, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позивач
має право на отримання підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком за період з 13.09.2009 року по 12.12.2010
року.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Закон України "Про соціальний захист
дітей війни" установлює правовий
статус дітей війни і визначає основи їх
соціального захисту та гарантує їх
соціальну захищеність шляхом надання
пільг і державної соціальної
підтримки.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
державні соціальні гарантії дітям
війни, встановлені цим Законом, не
можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Відповідно до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" статтю 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
викладено у такій редакції: дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту") до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни.

Зазначена надбавка врегульована ст. 14
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", а саме - 10% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Рішенням Конституційного суду України
№ 10-рп від 22 травня 2008 року положення
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та внесення змін до
деяких законодавчих актів України",
якими внесено зміни до ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
тобто є неконституційними.

Статтею 64 Конституції України
встановлено, що Конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені.

Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України,
Закони та інші правові акти за рішенням
Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність. Матеріальна чи
моральна шкода, завдана фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними,
відшкодовується державою у
встановленому законом порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 р. № 530 врегульовано деякі
питання соціального захисту окремих
категорій громадян, зокрема громадян,
які отримують підвищення до пенсії,
відповідно до Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Так, п. 8 зазначеної постанови
передбачено, що дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" та
"Про жертви нацистських переслідувань")
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення проводиться
у таких розмірах: з 22 травня - 48,1 гривні,
з 1 липня - 48,2 та з 1 жовтня - 49,8 гривні.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2010 рік" дію статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" не було зупинено.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач отримувала підвищення до
пенсії в період заявлених позовних
вимог щомісячно в сумі 49 грн. 80 коп.,
тобто у розмірі, встановленому п.8
постанови Кабінету Міністрів України
№ 530 від 28 травня 2008 року "Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян", а не ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни". (а.с. 9)

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами під
час вирішення цього спору судом першої
інстанції правомірно застосовані
норми Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", а не Постанови КМУ
№ 530 від 28 05 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

При цьому, положення ч.3 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" не є
перешкодою для застосування
зазначеної величини (мінімального
розміру пенсії за віком) для розрахунку
інших пов'язаних із нею пенсій чи
доплат, оскільки ч.1 цієї статті
передбачено лише один мінімальний
розмір пенсії за віком.

Пенсійний фонд України діє відповідно
до Положення „Про Пенсійний фонд
України" і здійснює свої повноваження
на підставі п.15 зазначеного Положення
через створені в установленому порядку
його територіальні управління.
Відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Відповідно, обов'язок по
нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст. 6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
відповідача, як на районне управління
Пенсійного фонду України за місцем
проживання позивача.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що позивач має право на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
з розміру мінімальної пенсії,
встановленого ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з
13.09.2009 року по 12.12.2010 року.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
12.05.2014 року відповідає вимогам ст. 159
КАС України, а тому відсутні підстави
для її скасування та задоволення
апеляційних вимог апелянта -
відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги, з
наведених вище підстав, висновків суду
не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
м.Кременчуці залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 12.05.2014р. по справі № 2-а/524/246/14
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.