Справа № 814/429/14
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

12 березня 2014 року
Справа № 814/429/14

Суддя Миколаївського окружного
адміністративного суду Марич Є. В.
розглянув у порядку письмового
провадження справу за

адміністративним позовомОСОБА_1,
АДРЕСА_1

доДержавної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби, вул. Потьомкінська,
24/2, м. Миколаїв, 54030

провизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 25.04.2013 №
, В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1, звернулася
до суду з позовом до відповідача,
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби, про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.04.2013 № .

Позов обґрунтовано тим, що позивач є
платником єдиного податку, а тому
звільнена від сплати земельного
податку на підставі ст. 297 Податкового
кодексу України (далі - ПК України).

Відповідач подав письмові заперечення
проти позову, в яких зазначив, що
позивачем не надані правовстановлюючі
документи на земельну ділянку, а відтак
нарахування земельного податку
здійснюється на загальних підставах
(арк. справи 17-18).

Сторони подали клопотання про розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

За приписами ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Суд дослідив матеріали і обставини
справи, якими обґрунтовані позовні
вимоги та заперечення, і встановив
наступне.

Позивач є платником єдиного податку, що
підтверджується свідоцтвом платника
єдиного податку серії НОМЕР_1 з 01.01.2012 з
видом господарської діяльності -
здавання в оренду власного нерухомого
майна (арк. справи 6).

На підставі Свідоцтва про право
власності від 13.12.2004 р. за позивачем
зареєстроване нежитлове приміщення
магазину по АДРЕСА_2 (арк. справи 7-8).

Вказане приміщення позивач передала в
оренду публічному акціонерному
товариству "Терра Банк" на підставі
договору оренди від 06.10.2010 р. № 1 (арк.
справи 9-13). Договір діяв з 06.10.2010 до
05.09.2013.

25.04.2013 відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення № , яким на
підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286
ПК України позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем
"земельний податок з фізичних осіб" у
розмірі 2463,53 грн. (арк. справи 5).

Вирішуючи спір між сторонами, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу
України використання землі в Україні є
платним. Об'єктом плати за землю є
земельна ділянка. Плата за землю
справляється відповідно до закону.

Земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (п. 14.1.72. ст. 14 ПК
України).

Статтею 269 ПК України встановлено, що
платниками податку на землю є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі.

Землекористувачами в розумінні п. 14.1.73.
ст. 14 ПК України є юридичні та фізичні
особи (резиденти і нерезиденти), яким
відповідно до закону надані у
користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

Згідно п. 286.1. ПК України підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.

Судом встановлено, що позивач
провадить господарську діяльність на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності.

Підпунктом 4 п. 297.1. ст. 297 ПК України
передбачено, що платники єдиного
податку звільняються від обов'язку
нарахування, сплати та подання
податкової звітності з земельного
податку, крім земельного податку за
земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності.

Тобто звільнення платника єдиного
податку від сплати земельного податку
відбувається за умови використання
земельної ділянки для провадження
господарської діяльності

Господарською діяльністю в розумінні
п. 14.1.36. ст. 14 ПК України є діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Зі свідоцтва платника єдиного податку
позивача вбачається, що до видів
підприємницької діяльності позивача
належить здавання в оренду власного
нерухомого майна. Матеріалами справи
підтверджено, що власне нежитлове
приміщення використовується позивачем
саме в якості фізичної
особи-підприємця у підприємницькій
діяльності.

Посилання відповідача на відсутність у
позивача правовстановлюючих
документів на земельну ділянку не
приймаються судом, оскільки податкове
законодавство, на відміну від
земельного, не вимагає обов'язкової
реєстрації права власності чи права
користування земельною ділянкою. Таким
чином, у випадку фактичного
користування земельною ділянкою
навіть за відсутності
правовстановлюючих документів на неї,
позивач вважається землекористувачем
у розумінні ст. 269 ПК України.

Виходячи з цього, суд не вбачає в діях
позивача порушення вимог податкового
законодавства щодо сплати земельного
податку, а тому оскаржуване податкове
повідомлення-рішення відповідача
підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд зазначає, що доводи відповідача не
підтверджують правомірність прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, у зв'язку з чим,
суд приходить до висновку, що спірне
рішення прийняте без достатніх
правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 71, 94, 122, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби від 25.04.2013 р. №
визнати протиправним і скасувати.

3. Присудити фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 судовий збір у сумі 182,70 з
Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після
закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної
сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається
до адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови
у письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
Є. В. Марич