Справа № 815/977/14
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/977/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Завальнюк І. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

за участі: представник
позивача - ОСОБА_2 (за угодою та ордером),

представник
відповідача - Ващіліна Н.С. (за
довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 03
березня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до
суду із адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - відповідач, або ДМС України), в
якому просив: визнати неправомірним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 715-13 від
27.12.2013 року, яким йому відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язати Державну міграційну службу
України прийняти рішення про визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року адміністративний позов
ОСОБА_4 задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України в
Одеській області № 715-13 від 27.12.2013 року,
яким ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Зобов'язано
Державну міграційну службу України
визнати ОСОБА_4 особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на правомірності винесення
оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав вимоги вказаної
апеляційної скарги, з підстав
викладених в поданій апеляційній
скарзі.

Представник позивача у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача та просив залишити
останньому без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, 06.12.2012 року громадянин Сирії
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Алеппо, звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначив, що в країні його
громадянського походження триває
загострення соціально-політичної
ситуації та продовжується війна. У
Сирії позивач займався бізнесом, проте
через громадянську війну зупинив
господарську діяльність. Восени 2012
року у м. Алеппо стало неможливо
проживати, у зв'язку із чим позивач
разом із родиною виїхав до м. Бейрут
(Ліван). В м. Одесі навчається
син позивача, у зв'язку із чим останній
приїхав до України. Позивач не
підтримує жодну сторону сирійського
конфлікту, однак не може повернутися до
країни походження через бойові дії.

Рішенням першого заступника голови ДМС
України від 27.12.2013 року № 715-13 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
яка потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 цього Закону,
відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_4
№ ODS 12/532, в основу оскаржуваного
рішення № 715-13 від 27.12.2013 року
покладений висновок від
02.09.2013 року про відмову у визнані
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку
вбачається, що співробітник
міграційної служби вважав, що у
позивача немає ознак особи, що може
вважатися біженцем через відсутність
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
заявник не може довести існування
загроз життю, безпеці чи свободи,
передбачених п. 13 ст. 1 Закону, для
надання додаткової форми захисту. У
зв'язку із цим та через відсутність
умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», співробітник
міграційної служби дійшов висновку про
доцільність відмовити позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спірне питання та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції не погодився із
висновком відповідача про те, що
позивач не пов'язує свої особисті
проблеми з загальними проблемами в
аспекті критичного стану в Сирії,
оскільки позивач мотивував своє
звернення до влади України за захистом
саме побоюваннями повертатися у країну
громадянської належності, та з огляду
на те, що на теперішній момент в країні
громадянського походження позивача
склалася небезпечна для життя
ситуація, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що зазначені обставини
свідчать, що у позивача є цілком
обґрунтовані побоювання за життя та
можливі переслідування, що є підставою
для надання останньому додаткового
захисту в Україні.

Колегія суддів погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначені
критерії віднесення особи до категорії
біженців чи осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

З матеріалів справи вбачається, що під
час співбесіди в Управлінні позивач
вказував, що в Сирії йому загрожує
реальна небезпека, він побоюється за
своє життя і не можу виїхати до Сирії,
оскільки в Сирії часто відбуваються
бойові дії, багато людей гине.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
зазначені позивачем у матеріалах
особової справи факти не дають підстав
вважати, що він переслідувався в Сирії,
як конвенційний біженець. Позивач не
був причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, нелюдського
поводження, чи дискримінації.

Разом з тим, як вірно наголошено судом
першої інстанції, в рішенні
відповідача відсутні доводи, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст. 3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, зокрема, у грудні 2012 року
Управління Верхового Комісара ООН
опублікувало Рекомендації УВКБ ООН з
питань міжнародного захисту стосовно
осіб, що залишають Сирійську Арабську
Республіку, в яких зазначається, що
Міжнародний Комітет Червоного Хреста
вважає конфлікт у Сирії збройним
конфліктом не міжнародного характеру.
У документі наводяться подробиці
впливу конфлікту на гуманітарну
ситуацію та ситуацію з правами людини,
зокрема, дітей та палестинських
біженців. У результаті напруженої
ситуації, що склалася у Сирії, УВКБ ООН
вважає, що більшість її громадян, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідають критеріям поняття
«біженець» за Конвенцією про статус
біженців 1951 року, інші мають право на
додатковий захист.

Крім того, 22 жовтня 2013 року Управління
Верхового Комісара ООН опублікувало
оновлено редакцію документа
«Рекомендації УВКБ ООН з питань
міжнародного захисту стосовно осіб, що
залишають Сирійську Арабську
Республіку» зі змісту якого
вбачається, що після опублікування
попередньої редакції вказаних
Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії
продовжує загострюватися, в результаті
чого вибухнула масштабна гуманітарна
криза. Крім того, УВКБ ООН, як і раніше
наголошує, що більшість громадян Сирії,
які звертаються за міжнародним
захистом, відповідають критеріям
поняття «біженець» за Конвенцією про
статус біженців 1951 року, інші мають
право на додатковий захист. Також, у
документі дається перелік вразливих
груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що
ухиляються від військової служби,
палестинські біженці, групи
національних меншин.

Таким чином, на теперішній момент в
країні громадянського походження
позивача склалася небезпечна для життя
ситуація, яка цілком обґрунтовано
викликає побоювання за життя та
можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі
«Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю
та напруженістю становить ризик для
людини, яку висилають в цю країну. Так,
сторони конфлікту використовують
методи та тактики війни, які збільшують
ризик втрат серед цивільного
населення.

Водночас, відповідачем взагалі не
взято до уваги інформацію по країні
походження позивача. Зокрема, того
факту, що на теперішній час в Сирії
триває цивільна війна, систематично
порушуються права людини та основні
свободи, які здійснюються сирійською
владою та різними недержавними
угрупованнями.

Безпідставним є висновок апелянта про
те, що позивач не пов'язує свої особисті
проблеми з загальними проблемами в
аспекті критичного стану в Сирії,
оскільки позивач мотивував своє
звернення до влади України за захистом
саме побоюваннями повертатися у країну
громадянської належності.

Крім того, спростовуючи доводи
апелянта, колегія суддів наголошує, що
ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що формальне ставлення з
боку відповідача до перевірки усіх
обставин, викладених позивачем
порушило принцип рівності перед
законом, що призвело до прийняття
противоправного рішення про відмову
ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд першої інстанції
встановивши протиправність
оскаржуваного рішення, обґрунтовано
зобов'язав відповідача визнати
позивача особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
реальність загрози для його життя і
основних свобод, в разі повернення до
Сирії.

Крім того, вирішуючи спірне питання
колегія суддів враховує, що дружина та
син позивача у даній справі, за
рішеннями ДМС України від 14.03.2014 року №
110-14 та від 21.03.2014 року № 124-14, визнані
особами, які потребують додаткового
захисту та дочка позивача отримала
статус біженця, що підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
вказаних рішень та копією посвідчення
біженця.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 06 червня 2014
року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/