Справа № 2а/0570/2128/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/58482/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.,розглянувши в
порядку письмового
провадженнякасаційну скаргуфізичної
особи-підприємця ОСОБА_4на
постановуДонецького окружного
адміністративного суду від 28.05.2012та
ухвалуДонецького апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012у
справі № 2а/0570/2128/2012за
позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4доСлов'янської об'єднаної
державної податкової інспекції
Донецької області Державної
податкової службипровизнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
звернувся до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
Слов'янської об'єднаної державної
податкової інспекції про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
30.01.2012 року № /0/601/А/17-313-3,
№/0/602/А/17-313-3.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 28.05.2012,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 29.08.2012 у даній справі, позов
задоволено частково, визнано недійсним
податкове повідомлення-рішення
Слов'янської об'єднаної державної
податкової інспекції №000031742/0/601/А/17-313-3
від 30.01.2012 на суму 785013,75 грн., у
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

За результатами розгляду касаційної
скарги Слов'янської об'єднаної
державної податкової інспекції
Донецької області Державної
податкової служби на вказані судові
рішення в частині задоволення позову
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 11.11.2013 скаргу відповідача
залишено без задоволення, а постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 28.05.2012 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012 -
залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням судів
попередніх інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю, оскільки вважає, що постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції було прийнято з
порушенням норм матеріального права.

З урахуванням неприбуття у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за наявними у справі
матеріалами в порядку письмового
провадження у відповідності до п.2 ч.1
ст.222 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що:

- відповідачем проведено документальну
планову перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2008 по
30.09.2011, за результатами якої складено
акт перевірки №118/17-311-3- від 16.01.2012;

- актом перевірки встановлено
порушення позивачем:

· пп.«а» п.19.1 ст.19 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб» в
частині неподання декларації про
доходи та неналежного ведення обліку
доходів, внаслідок чого за період з
01.01.2009 по 31.12.2009, занижено валовий дохід
на суму 338 725,3 грн. та занижено валові
витрати на суму 276 564 грн., за період з
01.01.2010 по 31.12.2010 занижено валовий дохід
на суму 2 811 148,85 грн. та занижено валові
витрати на суму 2 447 311,57грн.;

· ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», внаслідок чого занижено
податкове зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб за період з 01.01.2009
по 31.12.2009 на суму 9 324,20 грн., з 01.01.2010 по
31.12.2010 на суму 545 75,59 грн.;

· пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп.6.1.1 п.6.1 ст.6,
пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» та пп. «б»
п.185.1 ст.185, пп.187.1 ст.187, пп.193.1 ст.193
Податкового кодексу України з
урахуванням п.10 підрозділу 2 розділу ХХ
Перехідних положень Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено податкове зобов'язання з ПДВ
на суму 625 695 грн.

· пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та пп.
203.1 ст. 203 Податкового кодексу України в
частині ненадання до податкового
органу податкових декларацій за
базовий податковий період з грудня 2009
року по вересень 2011 року, що дорівнює
календарному місяцю (у тому числі при
сплаті місячних авансових платежів) -
протягом 20 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця

- на підставі акту перевірки
відповідачем було прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення
№/0/601/А/17-313-3 від 30.01.2012, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 785 013,75 грн. (з яких: 325 695
грн. - основний платіж та 159 318,75 грн. -
штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення
№/0/602/А/17-313-3 від 30.01.2012, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб на суму 62 899,79 грн. за
основним платежем;

- позивачеві було видане свідоцтво про
сплату єдиного податку НОМЕР_1 від
10.09.2009 терміном дії з 01.10.2009 по 31.12.2009, дія
якого була продовженою з 01.01.2010 по 31.12.2010
та з 01.01.2011 по 31.12.2011, в якому зазначений
вид діяльності - посередницька
діяльність митного брокера.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення №000031742/0/601/А/17-313-3
від 30.01.2012, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що визначення
відповідачем позивачу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість є безпідставним, оскільки при
визначенні сум ПДВ, що підлягають
нарахуванню та сплаті до бюджету, базою
оподаткування ПДВ є контрактна
вартість наданої позивачем послуги,
тобто, винагорода повіреного, а отже,
оподаткуванню цим податком підлягає
тільки вартість такої винагороди, а не
усі кошти, одержані позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позову в
іншій частині, попередні судові
інстанції мотивували своє рішення тим,
що визначення поняття «виручка від
реалізації», яке застосовуються з
метою визначення обмежень щодо
перебування на спрощеній системі
оподаткування, включає в себе всі
кошти, фактично отримані на
розрахунковий рахунок та в касу у
зв'язку зі здійсненням операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг), а також виручку від іншої
реалізації, позареалізаційні доходи, а
тому, всі грошові кошти, що надійшли до
каси або на розрахунковий рахунок
позивача від операцій, пов'язаних з
наданням митно-брокерських послуг
(незважаючи на їх статус), вважаються
виручкою від реалізації.

Переглянувши вказані судові рішення
попередніх інстанцій у межах
касаційної скарги, поданої
відповідачем, колегія суддів
касаційної інстанції в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
11.11.2013 погодилась з позицією судів
попередніх інстанцій в частині
задоволення позовних вимог з підстав,
викладених у вказаній ухвалі.

Однак, висновки судів попередніх
інстанцій в частині відмови в
задоволенні позову суд касаційної
інстанції вважає передчасними, як
такими, що зроблені без всебічного та
об'єктивного дослідження усіх обставин
справи. При цьому, колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується, зокрема,
для фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів
їхніх сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 000 грн.

Згідно ст.6 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником, зокрема,
податку на додану вартість (крім
випадку, коли юридична особа обрала
спосіб оподаткування доходів за єдиним
податком за ставкою 6 відсотків) та
податку на доходи фізичних осіб (для
фізичних осіб - суб'єктів малого
підприємництва).

При цьому, лише за умов додержання
приписів зазначеного Указу доходи,
отримані від здійснення
підприємницької діяльності, що
обкладаються єдиним податком, не
включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками
звітного року такого платника, а
сплачена сума єдиного податку є
остаточною і не включається до
перерахунку загальних податкових
зобов'язань такого платника податку.

Відповідно до ст.5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» у
разі порушення вимог, установлених
статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності, починаючи з наступного
звітного періоду (кварталу).

Частиною 3 ст.1 названого Указу
встановлено, що виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг).

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями та вбачається з матеріалів
справи, позивач здійснював діяльність
митного брокера на підставі укладених
договорів доручення про надання послуг
митного брокера при митному
оформленні. За умовами укладених
договорів позивач зобов'язувався
здійснити декларування вантажів
замовників; необхідні для цього
платежі здійснюються на розрахунковий
рахунок позивача, з якого потім
списуються на потреби, пов'язані з
митним оформленням вантажів; вартість
послуг встановлюється усно або у
додатках до договору; за надані послуги
замовник сплачує позивачеві їх
вартість на підставі рахунків та актів
приймання-передачі виконаних робіт.
Також встановлено, що митні платежі не
належать до вартості послуг позивача.

Таким чином, в даному випадку,
враховуючи вищенаведені положення ч.3
ст.1 названого Указу та умови укладених
позивачем договорів доручення,
виручкою від реалізації наданих
позивачем послуг є сума винагороди, яка
є обумовленою усно або в додатках до
договору та є сплаченою замовником на
підставі рахунків та актів
приймання-передачі виконаних робіт.
Отже, грошові кошти, отримані позивачем
на його розрахунковий рахунок або в
касу для здійснення митних платежів, не
є його виручкою, отриманою від
реалізації наданих послуг, оскільки
перерахування вказаних коштів
спрямоване на виконання позивачем
покладених на нього укладеними
договорами обов'язків по сплаті митних
платежів, і лише після їх виконання, на
підставі рахунків та актів
приймання-передачі виконаних робіт
замовник сплачує позивачеві
винагороду за надані позивачем
послуги.

При цьому, колегія суддів касаційної
інстанції вважає, що з метою
встановлення фактичних обставин щодо
повного використання позивачем
отриманих грошових коштів за спірний
період за цільовим призначенням, а
саме, - на виконання умов укладених
договорів (зокрема, здійснення митних
платежів від імені та за рахунок
замовника), попереднім судовим
інстанціям необхідно дослідити наявні
в матеріалах справи докази, зокрема,
банківські виписки про надходження
коштів та їх списання, копію книги
доходів і витрат позивача тощо.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів касаційної інстанції не може
вважати оскаржувані судові рішення в
частині відмови в задоволенні позову
такими, що прийнятті з дотриманням
принципів законності та
обґрунтованості судового рішення,
передбачених статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Вищевказані обставини та фактичні дані
залишилися поза межами дослідження
судами першої та апеляційної
інстанцій, що, з урахуванням
повноважень касаційного суду (які не
дають касаційній інстанції права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні),
виключає можливість перевірити Вищим
адміністративним судом України
правильність висновків судів
попередніх інстанцій в цілому по суті
спору в частині оскарження позивачем
податкового повідомлення-рішення
№/0/602/А/17-313-3 від 30.01.2012.

З огляду на викладене, а також
враховуючи той факт, що судами
попередніх інстанцій не було з'ясовано
належним чином обставини справи, у той
час як їх встановлення впливає на
правильність вирішення спору, ухвалені
у справі судові рішення в частині
відмови в позові про скасування
податкового повідомлення-рішення
№/0/602/А/17-313-3 від 30.01.2012 підлягають
скасуванню з направленням справи в цій
частині позовних вимог на новий
розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ч.2 ст.227 КАС України.

Під час нового розгляду справи судам
слід взяти до уваги вищевикладене,
встановити повно і правильно фактичні
обставини відповідно до заявлених
позовних вимог та предмету доказування
у справі та, в залежності від
встановленого й у відповідності до
норм матеріального та процесуального
права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 222, 223, 224, 227, 231, 231-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

2. Ухвалу Вищого адміністративного
суду України від 11.11.2013 в частині
залишення без змін постанови
Донецького окружного
адміністративного суду від 28.05.2012 та
ухвали Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012
скасувати та прийняти в цій частині
нову ухвалу, якою постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
28.05.2012 та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 29.08.2012 в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення №/0/602/А/17-313-3
від 30.01.2012 скасувати та справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

3. В іншій частині - ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
11.11.2013 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль О.А. Моторний