Справа № 2а-4909/10/1770
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
Справа №
18201/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання
Волошин М.М.,

представника відповідача Горовенка
О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у м. Рівне на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2010 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АЗС-Сервіс» до
Державної податкової інспекції у м.
Рівне про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТОВ «АЗС-Сервіс» 18.10.2010 року звернулося
в суд з адміністративним позовом до ДПІ
у м. Рівне, в якому просило визнати
протиправним і скасувати податкове
повідомлення-рішення №/0/15-214 від
06.10.2010р. про донарахування податку на
додану вартість в сумі 219 761,15 грн. в т.ч.
209 296,33 грн. основного платежу та 10 464,82
грн. застосованих штрафних санкцій за
липень 2010 року

В обгрунтування заявленого позову
вказує, що податковий орган не мав
права визначати суму податкового
зобов'язання за результатами
камеральної перевірки, оскільки не
виявив арифметичних чи методологічних
помилок, як наслідок дії ДПІ у м. Рівне
не відповідають вимогам абз. б), пп. 4.2.2
п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами».

Зазначає, що виявлені в акті перевірки
факти не свідчать про порушення
податкового законодавства з боку ТОВ
«АЗС-Сервіс», так як господарська
операція ТОВ «АЗС-Сервіс» з ТОВ «Ойл
Трейдінґ» повністю підтверджується
документально первинними документами
в т.ч. податковими накладними. Факт, що
ТОВ «Ойл Трейдінг» не подано до
податкового органу за місцем
реєстрації декларацію по податку на
додану вартість за липень 2010 р. не може
слугувати підставою для притягнення
ТОВ «АЗС-Сервіс» до відповідальності у
вигляді зменшення податкового кредиту
та застосування штрафних санкцій.
Додатково зазначає, що згідно
інформації наданої ТОВ «Ойл Трейдінг»
останнім подано податкову звітність
16.08.2010 р.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2010 року позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в м. Рівне
№/0/15-214 від 6 жовтня 2010 року.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ДПІ у м. Рівне
оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просить рішення
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Апелянт зазначає, що під час проведення
камеральної перевірки ТОВ «АЗС-Сервіс»
було встановлено, що до складу
податкового кредиту за липень 2010 р. ТОВ
«АЗС-Сервіс» було включено податкову
накладну виписану ТОВ «Ойл Трейдінг».
При цьому контрагент не подав
декларації з податку на додану
вартість та не сплачував відповідні
податкові зобов'язання.

На думку податкового органу вказане
свідчить про порушення позивачем пп.
7.4.1 п 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» та завищення
податкового кредиту в сумі 209296,33 грн.,
так як однією з обов»язкових підстав
для включення сум до податкового
кредиту є сплата цих сум до Державного
бюджету.

При апеляційному розгляді представник
відповідача вимоги апеляційної скарги
підтримав та просить її задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не з»явився, що згідно ч.4
ст.196 КАС України не перешкоджає
розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, дослідивши наявні в
справі матеріали та доводи апеляційної
скарги у їх сукупності, колегія суддів
приходить до переконання, що подану
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
22.09..2010 р. ДПІ у м. Рівне було складено
акт № 773 про результати документальної
невиїзної перевірки податкової
декларації з податку на додану
вартість. За результатами її
проведення встановлено порушення пп.
7.7.5 та пп. 7.7.7 п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», що
призвело до заниження податкових
зобов'язань по податку на додану
вартість в сумі 209296,33 грн.

На підставі акта перевірки № 773 від
22.09.2010 р. заступником начальника ДПІ у м.
Рівне було прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0/15-214 від
06.10.2010 р., яким ТОВ «АЗС-Сервіс» було
донараховано податок на додану
вартість в сумі 219761,15 грн. в т.ч. 209296,33
грн. основного платежу та 10464,82 грн.
штрафних санкцій.

Підставою для винесення вказаних
податкових повідомлень-рішень є
висновки податкового органу про те, що
контрагент позивача - ТОВ «Ойл
Трейдінг» - не подав податкової
декларації з ПДВ за липень 2010 року,
через що не задекларував свої
податкові зобов'язання.

Задовольняючи заявлений позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем правомірно сформовано
податковий кредит по господарським
операціям із контрагентом ТОВ «Ойл
Трейдінг», наданими документами
стверджується реальність цих відносин
та наявність у позивача належно
оформлених податкових накладних.

На думку колегії суддів, позовна
вимога про визнання неправомірними дій
податкового органу по самостійному
визначенню сум податкових зобов'язань
внаслідок проведення камеральної
перевірки ТОВ «АЗС-Сервіс» є за своїм
змістом обґрунтуванням позовної
вимоги про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, прийнятого за
наслідками такої перевірки.

Наведені висновки суду першої
інстанції колегія суддів вважає
такими, що узгоджуються з фактичними
обставинами справи і відповідають
нормам чинного законодавства, з
наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що 12.02.2010р.
між ТОВ «Ойл Трейдінг» (продавець) та
ТОВ «АЗС-Сервіс» (покупець) укладено
генеральний договір купівлі-продажу №
062/02, відповідно до умов якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупцю нафтопродукти, а покупець
прийняв на себе зобов'язання прийняти
та оплатити такий товар (а.с.12-13). Умови
поставок, номенклатура, кількість та
ціна товару визначені сторонами в
додаткових угодах до генерального
договору ( а.с.60-61).

На підставі вказаного договору
протягом звітного періоду позивач
придбавав від контрагента ТОВ «Ойл
Трейдінг» нафтопродукти, що
стверджується складеними актом
прийому-передачі № 07-03-1 від 03.07.2010 р. та
рахунком № 68 від 05.07.2010 р. на дизельне
пальне в кількості 53,550 т. на загальну
суму 380419 грн. 20 коп., в тому числі ПДВ
(а.с.14,15); актом прийому-передачі № 07-20-1
від 20.07.2010 р. та рахунком № 73 від 20.07.2010 р.
на бензин А-92 в кількості 49950 т. на
загальну суму 423281 грн.29 коп., в тому
числі ПДВ (а.с.16, 17); актом
прийому-передачі № 07-28-2 від 28.07.2010 р. та
рахунком № 78 від 28.07.2010 р. на бензин А-95 в
кількості 50967 т. на загальну суму 452077
грн. 49 коп., в тому числі ПДВ (а.с.18, 19).

Податковий кредит за вказаними
операціями позивачем сформовано на
підставі виданих ТОВ «Ойл Трейдінг»
податкових накладних № 66 від 03.07.2010р.
(ПДВ на суму 63403 грн. 20 коп.), № 71 від
20.07.2010р. (ПДВ на суму 70546 грн. 88 коп.), № 77
від 28.07.2010р. (ПДВ на суму 75346 грн. 25 коп.)
(а.с.20-22).

Загальна сума ПДВ згідно наведених
податкових накладних становить 209296
грн. 33 коп.

Фактична оплата позивачем товару,
придбаного в контрагента ТОВ «Ойл
Трейдінг», підтверджена карточкою по
рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними
постачальниками» , банківськими
виписками (а.с. 43-54, 55,56).

Обставини щодо фактичного отримання
від ТОВ «Ойл Трейдінг» пального
позивачем та його використання в
господарській діяльності, в тому числі
в оподатковуваних операціях,
підтверджуються дослідженими судом
доказами: карточкою рахунку 281.7 «Склад»
(а.с.57-59).

Таким чином, на підставі досліджених
письмових доказів суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що паливно-мастильні матеріали були
фактично поставлені позивачу
контрагентом ТОВ «Ойл Трейдінг», яким у
встановленому порядку видані позивачу
належним чином оформлені податкові
накладні, на підставі яких ТОВ
«АЗС-Сервіс» сплачені (нараховані) суми
ПДВ включив до складу податкового
кредиту за липень 2010 року.

Зазначені фактичні обставини справи
відповідачем не спростовані під час
судового розгляду справи.

Крім цього, подання ТОВ «Ойл
Трендінг» до податкового органу
декларації з ПДВ за липень 2010 року та
відображення ним у складі податкових
зобов'язань суми ПДВ, які позивачем
включено до податкового кредиту цього
звітного (податкового) періоду, та про
сплату податку до бюджету,
підтверджується листом ТОВ «Ойл
Трендінг» № 180 від 16.08.2010р. надісланого
позивачу та до ДПІ у Печерському районі
м.Києва, (а.с.71,76).

Отже, наявними матеріалами справи
спростовуються відомості, на підставі
яких відповідач дійшов висновку про
безпідставність віднесення зазначеної
суми ПДВ в розмірі 209296 грн. 33 коп. до
складу податкового кредиту липня 2010
року.

Додатково колегія суддів враховує, що
за загальним правилом, несплата ПДВ
продавцем і його постачальниками сама
по собі не є підставою для зменшення
податкового кредиту або відмови у
відшкодуванні зазначеного податку
покупцю, який відніс до податкового
кредиту суму ПДВ, сплачену продавцю
разом із ціною товару (послуги).

З урахуванням викладеного, факт
порушення контрагентом-постачальником
своїх податкових зобов'язань може бути
підставою для висновку про
необґрунтованість заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди, якщо податковий орган доведе:
що платник податку діяв без належної
обачності й обережності і йому мало
бути відомо про порушення, які
допускали його контрагенти; або що
діяльність платника податку, його
взаємозалежних або афілійованих осіб
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди, переважно з контрагентами, які
не виконують своїх податкових
зобов'язань, зокрема у випадках, коли
такі операції здійснюються через
посередників.

Встановлення судом
необґрунтованості заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди тягне за собою відмову в її
задоволенні.

У разі невиконання контрагентом
платника податків зобов'язань по
сплаті податку до бюджету негативні
наслідки (відповідальність) настають
лише для нього. Зазначена обставина не
є підставою для позбавлення
добросовісного платника податків
права на його відшкодування у разі,
якщо останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру податкового
кредиту.

Із системного аналізу чинного
законодавства слідує, що контрагент
договору не може нести
відповідальність за порушення,
допущені іншою стороною у своїй
діяльності, оскільки право на
податковий кредит залежить лише від
законності самої операції та
правильності оформлення податкової
накладної.

Також покупець не може відповідати за
дії продавця, який не звітує перед
податковим органом, не перераховує
суми ПДВ до бюджету, не перебуває за
своєю юридичною адресою або
ліквідований. Чинним законодавством не
передбачено обов'язку покупця
контролювати дії продавця і перевіряти
виконання ним своїх податкових
зобов'язань.

При цьому, сама по собі несплата
податку продавцем (в тому числі у разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Крім того, у розглядуваній справі
податковий орган не представив
належних доказів обізнаності позивача
щодо діяльності контрагентів, зокрема
щодо створення їх з протиправною метою
і несплати ними податків, наявності
зговору на викрадення коштів
державного бюджету шляхом
безпідставного формування податкового
кредиту та валових витрат тощо; суду не
були надані докази про встановлення
таких фактів у рішеннях інших судів
тощо.

Навпаки, з долученого до матеріалів
справи ухвали Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 03.04.2013 року та ухвали Вищого
адміністративного суду України від
28.11.2013 року видно, що така правова
позиція висловлена по сформованому
податковому кредиту між цими
контрагентами за червень 2010 року.

Слід зазначити, що при ухваленні
рішення по справі, колегія суддів
враховує рішення Європейського суду з
прав людини від 22.01.2009р. у справі
«БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №
3991/03), в якому зазначено, що у разі якщо
національні органи за відсутності
будь-яких вказівок на безпосередню
участь фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між; вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

У вищевказаному рішенні
наголошується й на тому, що платник
податків не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню.

Відповідно до листа ДПА України №
20289/7/16-1617 від 29.09.2010р., яким роз'яснено,
що відповідно до наказу ДПА України
«Про затвердження форми податкової
декларації та Порядку її заповнення і
подання» № 166 від 30.05.1997р. (із змінами та
доповненнями), платник податку
самостійно обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в декларації
з податку на додану вартість. Дані,
наведені в декларації, повинні
відповідати даним бухгалтерського та
податкового обліку платника, отже,
аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту. Наявність же
розбіжностей між сумами податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість в розрізі
контрагентів не є самостійною
підставою для визнання правочинів
нікчемними.

Відповідно до пп.2.3.2 п.2.3 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затв. наказом ДПА
України № 327 від 10.08.2005р. (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), за кожним відображеним
в акті фактом порушення податкового
законодавства необхідно: висвітлити
показники, які відображаються
суб'єктом господарювання у податковій
та іншій звітності, та фактичні
показники, виявлені у ході перевірки на
підставі первинних документів
податкового та бухгалтерського обліку
суб'єкта господарювання у розрізі
періодів у грошових одиницях,
передбачених звітністю; у разі
відсутності первинних документів або
ненадання для перевірки первинних та
інших документів, що підтверджують
факт порушення, зазначити перелік цих
документів. При цьому до акта перевірки
додаються пояснення посадових осіб або
інших працівників суб'єкта
господарювання (у межах їх
компетенції), що перевіряється, щодо
відсутності первинних та інших
документів; у разі відмови посадових
осіб суб'єкта господарювання надати
перевіряючим письмові пояснення щодо
встановлених порушень та/або причин
ненадання первинних та інших
документів, що підтверджують
встановлені порушення, факти відмови
відобразити в акті.

Згідно з п.1.3 вказаного Порядку акт
перевірки є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктами
господарювання.

Разом з тим, всупереч вказаним
правовим нормам в Акті перевірки № 773
від 22.09.2010р. лише на підставі
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів з посиланням на пп.7.2.3 п.7.2,
пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
відповідачем зроблено висновок про
відсутність права на податковий кредит
ТОВ «АЗС-Сервіс» по операціях з
контрагентом ТОВ «Ойл Трейдінг», в той
час як перевірка безтоварності
операцій, транспортування та
зберігання товарно-матеріальних
цінностей не проводилася.

Колегія суддів також вважає
підкреслити, що судом першої інстанції
вірно розцінена позовна вимога щодо
визнання неправомірними дій ДПІ у
м.Рівне по самостійному визначенню сум
податкового зобов'язання внаслідок
проведення камеральної перевірки ТзОВ
"АЗС-Сервіс" як таку, що за своїм змістом
є тотожним з обґрунтуванням позовної
вимоги про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, прийнятого за
наслідками такої перевірки.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205
ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Рівне
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2010 року у справі №2а-4909/10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили, а в разі складання
ухвали в повному обсязі відповідно до
статті 160 КАС України - з дня складання
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 03.06.2014
року.