Справа № 2а-2665/11
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 2а-2665/11
Головуючий у 1-й інстанції: Бірса О.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

03 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м. Києва на
постанову Дніпровського районного
суду м.Києва від 04 листопада 2011 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду
України у Дніпровському районі м. Києва
про зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України у Дніпровському районі м. Києва
про зобов"язання призначити пенсію
державного службовця з 12 липня 2011 року.

Постановою Дніпровського районного
суду м.Києва від 04 листопада 2011 року
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Управління Пенсійного
фонду України у Дніпровському районі м.
Києва звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи заяви,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
постановою Верховної Ради України від
31 січня 1992 року № 2080-ХІІ ОСОБА_3
призначена арбітром Вищого
арбітражного суду України, а після його
реорганізації - на посаді судді Вищого
господарського суду України, що
підтверджується копією трудової
книжки та довідкою з місця роботи.

Загальний стаж роботи ОСОБА_3 на посаді
державного службовця складає 31 рік.

Позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м. Києва та з 21
травня 2004 року отримує пенсію за віком.

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м. Києва із заявою
про переведення на пенсію державного
службовця.

Листом від 19 липня 2011 року № 15007/06
відповідач відмовив позивачу у
призначенні пенсії державного
службовця згідно зі статтею 37 Закону
України «Про державну службу» з тих
підстав, що пенсія, відповідно до
частини 4 статті 43 Закону України «Про
статус суддів» призначається лише у
разі виходу судді у відставку та
припинення виплати грошового
утримання.

Вважаючи відмову відповідача
неправомірною, позивач звернулась до
суду позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Особливий статус судді, гарантії його
незалежності визначено Конституцією і
законами України, зокрема, на час
виникнення спірних відносин - Законом
України «Про статус суддів» від 15
грудня 2012 року № 2862-XII.

Згідно з частиною другою статті 1
зазначеного Закону, судді є посадовими
особами судової влади, які відповідно
до Конституції України наділені
повноваженнями здійснювати правосуддя
і виконувати свої обов'язки на
професійній основі в Конституційному
Суді України та судах загальної
юрисдикції.

Статтею 1 Закону України «Про державну
службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII
передбачено, що державна служба в
Україні визначена як професійна
діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті, щодо
практичного виконання завдань і
функцій держави та одержують заробітну
плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону,
посада - це визначена структурою і
штатним розписом первинна структурна
одиниця державного органу та його
апарату, на яку покладено встановлене
нормативними актами коло службових
повноважень.

Аналіз зазначених норм дає підстави
вважати, що суддя, на якого поширюється
дія положень статей першої, другої
Закону № 3723-XII, є державною службовою
особою, яка здійснює функції
представника державної судової влади
на постійній основі, наділений
повноваженнями здійснювати правосуддя
та одержує суддівську винагороду за
рахунок державних коштів.

Статтею 23 Закону № 3723-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин) встановлено граничний вік
перебування на державній службі, який
на час виникнення спірних відносин
становив 60 років для чоловіків і 55
років для жінок. Крім того, вказаною
статтею визначено, що у разі
необхідності керівник державного
органу за погодженням з начальником
Головного управління державної служби
при Кабінеті Міністрів України може
продовжити термін перебування на
державній службі, але не більш як на
п'ять років. У виняткових випадках
після закінчення цього терміну
державні службовці можуть бути
залишені на державній службі лише на
посадах радників або консультантів за
рішенням керівника відповідного
державного органу.

Граничний вік перебування на державній
службі фактично є пенсійним віком для
цієї категорії працівників.

Пенсійне забезпечення державних
службовців регулюється статтею 37
Закону № 3723-XII (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин), яка,
зокрема, визначає підстави для виходу
на пенсію державних службовців та її
розмір, а також передбачає, що пенсія
державному службовцю виплачується
незалежно від його заробітку
(прибутку), одержуваного після виходу
на пенсію.

Аналіз статей 23, 37 зазначеного Закону
дає підстави для висновку про те, що
особи, які досягли пенсійного віку,
мають право на отримання пенсії
державних службовців (за наявності
відповідних підстав) та продовження
терміну перебування на державній
службі (за наявності погодження
начальника Головного управління
державної служби при Кабінеті
Міністрів України).

Чинна редакція наведених статей Закону
№ 3723-XII (текст статті 37 у редакції
Закону України від 08 липня 2011 року №
3668-VI «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» (далі - Закон № 3668-VI)
передбачає, що пенсійний вік державних
службовців та граничний вік
перебування на державній службі, який
на сьогодні становить 65 років, не
збігаються.

Крім того, статтею 37 Закону № 3668-VI
встановлено, що особі, якій призначена
пенсія відповідно до цієї статті та яка
продовжує працювати на державній
службі, виплачується пенсія у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону
України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058-IV), а
після звільнення - у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
3723-XII.

Відповідно до частини четвертої статті
43 Закону № 2862-XII, судді, який пішов у
відставку, за наявності відповідного
віку і стажу роботи виплачується
пенсія на умовах, передбачених статтею
37 Закону № 3723-XII.

Судді у відставці, який має стаж роботи
на посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнене від сплати податку
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 80 відсотків заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді. За кожний повний рік роботи
понад 20 років на посаді судді розмір
щомісячного довічного грошового
утримання збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж до 90
відсотків заробітку судді. Судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді менше 20 років і досяг
55-річного віку (для жінок - 50 років),
розмір щомісячного грошового
утримання обчислюється пропорційно
кількості повних років роботи на
посаді судді. При досягненні таким
суддею пенсійного віку за ним
зберігається право на одержання
щомісячного довічного грошового
утримання в зазначеному розмірі або, за
його вибором, призначається пенсія на
умовах, передбачених статтею 37 Закону
№ 3723-XII.

Аналіз статті 43 Закону № 2862-XII свідчить
про те, що вона регулює відносини,
пов'язані з відставкою судді, яка, у
свою чергу, є підставою для виникнення
спеціальної правоздатності у судді для
набуття особливого соціального
забезпечення.

Зазначена стаття, як і в цілому Закон №
2862-XII, посилює гарантії незалежності
суддів порівняно з іншими категоріями
державних службовців, право на пенсію
яких передбачено статтею 37 Закону №
3723-XII.

Зокрема, вона передбачає можливість
вибору суддею одного з двох варіантів
соціального забезпечення у разі виходу
у відставку - отримання пенсії на
умовах, визначених статтею 37 Закону №
3723-XII, або неоподаткованого щомісячного
довічного грошового утримання.

Статус судді та його елементи, зокрема,
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя. Про це
зазначив Конституційний Суд України в
Рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Виходячи з особливого статусу суддів,
як носіїв державної влади з
притаманним їм спеціальним соціальним
захистом та конституційними
гарантіями їхньої незалежності,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що стаття
43 Закону № 2862-XII не суперечить
положенням статті 37 Закону № 3723-XII та не
обмежує право суддів на отримання
пенсії державних службовців, а
встановлює для них додаткові гарантії.
У зв'язку з цим судді мають право на
отримання пенсії на визначених Законом
№ 3723-XII умовах в разі досягнення ними
пенсійного віку.

Згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин), пенсія державному
службовцю виплачується незалежно від
його заробітку (прибутку), одержуваного
після виходу на пенсію.

Разом з тим, зазначеною статтею в
редакції Закону № 3668-VI встановлено, що
особі, якій призначена пенсія
відповідно до цієї статті та яка
продовжує працювати на державній
службі, виплачується пенсія у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
1058-IV, а після звільнення - у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
3723-XII.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що ОСОБА_3, яка на час
звернення за призначенням пенсії
працювала суддею Вищого
господарського суду України, мала
право на призначення пенсії державного
службовця починаючи в розмірі,
визначеному статтею 37 Закону № 3723-XII (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин), а після набрання з 01
жовтня 2011 року чинності Законом №
3668-VI, яким внесено зміни до вказаної
статті, - на отримання пенсії у розмірі,
обчисленому відповідно до Закону №
1058-IV.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
34 грудня 2013 року у справі № 21-452а13.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність відмови
відповідача призначити ОСОБА_3 пенсію
державного службовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м. Києва -
залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного
суду м.Києва від 04 листопада 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

Повний текст ухвали виготовлено 10.04.2014
року.

.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.