Справа № 826/6493/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/6493/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 червня 2014 року 10:50 № 826/6493/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства «Юнекс Банк»

до

Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2014р.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення – рішення прийняте відповідачем протиправно, а тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач проти заявленого позову заперечив, посилаючись на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем правомірно.

В судовому засіданні 02.06.2014р. суд по справі перейшов в письмове провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Актом перевірки встановлено порушення пп. 5.4.6 п. 5.4 та п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 846 970грн. в тому числі по періодах: за 4 квартал 2010 року у сумі 67 636грн., за 1 квартал 2011 року у сумі 187 500грн., за 2 квартал 2011 року у сумі 20 525грн., за 2-3 квартал 2011 року у сумі 82 101грн., за 2-4 квартал 2011 року у сумі 116 702грн., 1 квартал 2012 року у сумі 60 036грн., за півріччя 2012 року у сумі 157 681грн., за 9 місяців 2012 року у сумі 324 017грн., за 2012 року у сумі 475 132грн.

За результатами адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач мав взаємовідносини з ПрАТ «Промислово страховий Альянс» по яким сформував витрати.

Між позивачем (Страхувальник) та ПрАТ «Промислово страховий Альянс» (Страховик) укладено договори добровільного страхування ризиків неповернення кредиту №02/01/10/353 від 24.12.2010р., №02/01/11/267 від 22.12.2011р., №02/01/12/92 від 01.07.2012р., відповідно до умов яких страховик у відповідності з Правилами «Добровільного страхування майна» 0201А, Правилами «Добровільного страхування від пожежних ризиків і ризиків стихійних лих» 0201 від 20.11.2008 зі змінами від 22.09.2010р. та умовами даного Договору здійснює страхування майна, яке належить страхувальнику. Предметом договорів є майнові інтереси страхувальника.

Також між позивачем (Страхувальник) та ПрАТ «Промислово страховий Альянс» (Страховик) укладено договори страхування орендованого майна підприємства №02/15/11/01 від 30.03.2011р., №02/15/12/01 від 07.02.2012р., №02/15/12/02 від 30.05.2012р., відповідно до умов яких страховик на основі Правил «Добровільного страхування кредитів (в тому числі відповідальність позичальника за непогашення кредиту)» 0215 від 20.11.2008р. зі змінами №1 від 22.09.2010р. та на умовах даного договору приймає до страхування кредитні ризики страхувальника, які виникли під час здійснення ними кредитної діяльності. Предметом договору страхування є майнові інтереси Страхувальника.

До вказаних договорів були укладені додаткові угоди, яким сторони визначали умови страхування.

За період, що перевіряється по договорах добровільного страхування кредитів з ПАТ «Юнекс Банк» згідно банківських платіжних доручень на банківський рахунок ПрАТ «Промислово страховий Альянс» надійшло страхових платежів на загальну суму 4 063 547 грн.

З 01 січня 2011 відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України № 2755-VI, прийнятий 02.12.2010.

Розділом ІІІ Податкового кодексу України врегульовані питання, пов'язані з обчисленням та сплатою податку на прибуток підприємств. Однак вказаний розділ відповідно перехідних положень Податкового кодексу України підрозділу 4 застосовується під час розрахунків з бюджетом починаючи з доходів і витрат, що отримані і проведені з 1 квітня 2011 року.

Тому в даному випадку також слід застосовувати норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994р. № 334/94-ВР (із змінами та доповненнями), норми якого діяли під час правовідносин в період до 01.04.2011.

Відповідно до п 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994р. № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Вказана норма вказує на обов'язкову необхідність досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Для підтвердження відповідного права платника податку достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п.1.32 ст. 1 Закону України від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями) господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно з пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5 Закону України від 28 грудня 1994 року №334./94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями) будь-які витрати зі страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку: цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних фондів платника податку; екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів; кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із здійсненням ним господарської діяльності, у межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, діючого на момент укладення такого страхового договору.

Правила добровільного страхування кредитів (у тому числі відповідальності позичальника за непогашенім кредиту) - код правил 0215 від 20 листопада 2008 року, зареєстровані 15.01.2009 за №1690036 в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг. Згідно Правил:

п. 3.2. Страховим випадком за дійсними Правилами є неповернення Позичальником суми кредиту та (або) відсотків за користування кредитом у термін, встановлений у договорі страхування.

п. 3.3. Відповідальність Страховика за випадком виникає у разі. якщо Страхувальник не одержав обумовлену Кредитним договором суму протягом 30-ти днів після настання терміну платежу, передбаченого Кредитним договором або терміну, встановленого Страхувальником при невиконанні Позичальником умов Кредитного договору.

п. 4.3. При укладені договору страхування кредитів, Страхувальник зобов'язаний повідомити Страховика про всі відомі Страхувальнику обставини, які мають суттєве значення для визначення ймовірності настання страхового випадку і розміри можливих збитків у разі його настання.

Ймовірність настання страхового випадку за договорами страхування кредитів, укладених з ПАТ «Юнекс Банк» відсутня взагалі, оскільки під можливі збитки банк формує страховий резерв. Крім того, в обов'язковому порядку при укладені кредитної угоди, укладається з позичальником договір застави, який разом з іншими документами, що забезпечують перехід прав на закладене позичальником майно. Банк надає Страховику (копії), що передбачено п.4.2 Правил страхування.

Згідно п. 11.8 Правил страхування: «Після сплати страхового відшкодування до Страховика переходять у межах сплачених сум права, що Страховик має по відношенню до осіб, які несуть відповідальність за заподіяння збитків. Страхувальник зобов'язаний передати Страховику усі документи та виконати усі формальності, що необхідні для здійснення Страховиком права вимоги до винних осіб.

Якщо Страховик зречеться таких прав або здійснення таких прав виявиться неможливим з його вини. Страховик звільнюється від обов'язку виплачувати страхове відшкодування у розмірі, відповідному завданим йому вищезазначеними діями збитками».

Згідно п. 11.11 Правил: «Якщо Страхувальник отримав відшкодування за збиток від третіх осіб. Страховик виплачує лише різницю між сумою, що підлягає сплаті за умови страхування і сумою, отриманою від третіх осіб. Страхувальник зобов'язаний негайно повідомити Страховика про одержання таких сум».

Позивачем суду надано кредитні договори №01-011109-КЛ від 05.11.2009р., №01-020910-КЛ від 29.09.2010р., №01-011111-КЛ від 25.11.2010р., №0.17.0811.ЮО_К від 04.08.2011р., №01-020311-КЛ від 16.03.2011р.

Згідно укладених договорів кредитування, які є додатками до договорів добровільного страхування кредитів передбачені певні дії Кредитора (Страховика) у разі неповернення сум кредиту та (або) відсотків за користування кредитом Позичальником, зокрема шляхом звернення стягнення на заставлені майнові права, що є забезпеченням зобов'язань за Кредитним договором.

З аналізу наведених пунктів Правил страхування кредитів випливає, що для одержання від Страховика страхового відшкодування по страховому випадку за договором добровільного страхування кредитів, Банку необхідно відмовитися від передбачених Кредитним договором прав, у разі неповернення сум кредиту та відсотків звернення стягнення на заставлені майнові права, що є забезпеченням зобов'язань за Кредитним договором.

«Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання».

В розумінні ст.1 Закону України «Про страхування» від 07.03.96 №85/96-ВР:

«Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів». Згідно ст.16 Закону України «Про страхування» від 07.03.96 №85/96-ВР:

«Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Отримані згідно описаних вище договорів грошові кошти не є страховими платежами, оскільки згідно ст.10 Закону України «Про страхування» від 07.03.96 №85/96-ВР страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Оскільки у Страховика відсутні підстави вважати такі договори добровільного страхування, укладені з ПАТ «Юнекс Банк» договорами страхування, то й відсутні підстави вважати такі операції реальними господарськими операціями. А наявність лише цивільно-правових договорів не є безумовним свідченням правомірності вчиненої платником податку господарської операції, що вказує на приховування сторонами фактичних дійсних обставин здійснення операцій та їх мети.

Відповідно вимог п. 3 ст. 5 та п. 1 ст. 7 Господарського Кодексу України від 16.01.03 № 436-IV суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства». «Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно п.1 ст. 203 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 №435-ІУ (зі змінами та доповненнями) зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п.1 ст. 207 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 №435-IV (зі змінами та доповненнями) визначено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно п.1 ст. 216 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 №435-ІУ (зі змінами та доповненнями) зазначено недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 55-1 Господарського Кодексу України від 16.01.2003 №436- IV (зі змінами та доповненнями) ознаки фіктивності, що дають підстави для звернення до суду про припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичною особою - підприємцем, в тому числі визнання реєстраційних документів недійсними:

- зареєстровано (перереєстровано) на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи;

- не зареєстровано у державних органах, якщо обов'язок реєстрації передбачено законодавством;

- зареєстровано (перереєстровано) у органах державної реєстрації фізичними особами з подальшою передачею (оформленням) у володіння чи управління підставним (неіснуючим), померлим, безвісти зниклим особам або таким особам, що не мали наміру провадити фінансово-господарську діяльність або реалізовувати повноваження;

- зареєстровано (перереєстровано) та проваджено фінансово-господарську діяльність без відома та згоди його засновників та призначених у законному порядку керівників.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України №85/96-ВР від 07.03.1996 «Про страхування»).

Згідно до ст. 12 Закону України від 07.03.1996 №85/96-ВР «Про страхування» в редакції від ) 04.10.2001р. N2745-III перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання всіх або частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Відповідно до ст. 10 Закону України від 07.03.1996 №85/96-ВР «Про страхування» в редакції від 04.10.2001 p. N 2745-Ш страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - це плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Таким чином, відповідач встановив, що між позивачем та його контрагентом відсутній факт реального здійснення господарських операцій, оскільки не було фактичного придбання товарів чи послуг. Договори між ПрАТ «Промислово страховий Альянс» та ПАТ «Юнекс Банк» в силу ст. 216 ЦК України, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з їх недійсністю, тому бухгалтерські та податкові документи, складені контрагентом стосовно взаємовідносин з позивачем, не можуть бути прийняті до уваги як первинні документи, що підтверджують правомірність формування витрат та віднесення сум до валових витрат.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011р. № 742/11/13-11, згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 2 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.99р. № 996-XIV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п.2 ст. 3 “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95р. за №168/704, первинні документи:

- це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.99р. №996-XIV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.99р. № 996-XIV (із змінами та доповненнями).

Згідно з п. 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні послуг сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В ході розгляду справи судом встановлено, що отримані ПрАТ «Промислово страховий Альянс» страхові платежі, в контексті діючого податкового законодавства України розглядати як «страхові платежі» по договорах страхування не можливо, оскільки відсутній ризик отримання банком збитків внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальниками страхувальника фінансових зобов'язань за кредитними договорами.

Отже, контрагентом перераховувались кошти без мети реального настання правових наслідків, з метою зниження об’єкту оподаткування, несплати податків, у зв'язку з чим дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб’єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову Публічному акціонерному товариству «Юнекс Банк» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.В. Амельохін