Справа № 805/9488/13-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2014 р.
м.Київ
К/800/56130/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя
Голяшкін О.В. (доповідач),

судді
Стрелець Т.Г.,

Цуркан
М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Донецького обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року у справі за позовом Донецького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства «Підприємство
Селидівської виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Донецькій області
(№82)» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Донецьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося з позовом про
стягнення з Державного підприємства
«Підприємство Селидівської виправної
колонії Управління Державної
пенітенціарної служби України в
Донецькій області (№82)»
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, у сумі
30985,56 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що відповідачем, в порушення
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», не виконано нормативу
робочих місць з працевлаштування
інвалідів.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року позов задоволено у повному
обсязі; стягнуто з Державного
підприємства «Підприємство
Селидівської виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України № 82» на користь
Державного бюджету України
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2012 році, у
сумі 30600 грн. та пені у сумі 385,56 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції зазначив, що
відповідач не створив вільних робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
2012 році, не інформував Центр зайнятості
про наявність таких місць та потребу у
направленні йому Центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування, що є
порушенням приписів Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року задоволено апеляційну скаргу
Державного підприємства «Підприємство
Селидівської виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Донецькій області
(№82)»; постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року скасовано; в задоволенні позову
Донецького обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відмовлено.

При винесенні рішення суд апеляційної
інстанції виходив із виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць відповідно до
нормативів, встановлених ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
вжиття ним заходів щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та відсутності підстав для
застосування до підприємства
адміністративно-господарських
санкцій.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
апеляційного суду, позивач звернувся
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року, постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року залишити в силі.

У касаційній скарзі Фонд соціального
захисту інвалідів зазначає про
невиконання відповідачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Державне підприємство «Підприємство
Селидівської виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Донецькій області
(№82)» у поданих запереченнях просить
постанову апеляційного суду залишити
без змін, в задоволенні касаційної
скарги відмовити.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

У відповідності зі ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 1 ст.20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до наданого
відповідачем Звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік
за формою 10-ПІ середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу Державного
підприємства «Підприємство
Селидівської виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Донецькій області
(№82)» у 2012 році становила 20 осіб, з них
середньооблікова чисельність
інвалідів - штатних працівників у
підприємства - 0 осіб, чисельність
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до нормативу
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів,
встановленого ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», становить 0 осіб.

Діючим законодавством встановлюється
обов'язковий для підприємств норматив
робочих місць, призначених для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а також передбачається
сплата підприємствами
адміністративно-господарських санкцій
у разі порушення встановлених
нормативів щодо створення робочих
місць для інвалідів.

При цьому,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18 Закону підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом ст.18-1 Закону пошук
підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем протягом 2012 року до
Селидівського міського центру
зайнятості подавались звіти за формою
№3-ПН про наявність вакансій, в тому
числі інвалідів.

Проте інваліди до відповідача на
працевлаштування не направлялись та не
зверталися. Докази відмови з боку
відповідача у працевлаштуванні
інвалідів в матеріалах справи
відсутні.

З огляду на те, що відповідачем вжито
усіх залежних від нього заходів щодо
утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
недопущення правопорушення у сфері
господарювання, що встановлено судом
апеляційної інстанції, на нього не може
бути покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які б бажали
працевлаштуватись.

Виходячи з визначених статтею 220 КАС
України меж перегляду судових рішень,
за якими суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі та позбавлений можливості
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, у судової
колегії відсутні підстави для
спростування встановлених судом
апеляційної інстанції обставин справи,
тоді як доводи касаційної інстанції не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Донецького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді