Справа № К/9991/23990/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/23990/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Богунського районного відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області
про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 9 листопада
2010 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 6 квітня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Богунського районного
відділу управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області, у якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив визнати неправомірними дії щодо
розгляду його заяви від 23 квітня 2010
року про порушення кримінальної справи
відносно працівників «Укрпошти» м.
Житомира. В обґрунтування позову
зазначав, що відповідачем не надано
вчасно відповідь на його заяву, у якій
позивач просив перевірити факт
зникнення відправленої ним поштової
кореспонденції до Євпропейського суду
з прав людини. При цьому, позивач
посилається на порушення його прав,
передбачених Конституцією України і
Законами України «Про міліцію» та «Про
звернення громадян». Посилаючись на ці
обставини, просив усунути зазначені
порушення Закону та задовольнити
позовні вимоги.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 9 листопада
2010 року, залишеної без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2011
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення скарги та
закриття провадження у справі, з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суди виходили з того, що дії
відповідача відповідають вимогам
Закону України «Про звернення
громадян» і жодних прав та інтересів
позивача відповідачем не порушено.

Проте, до такого висновку суди
попередніх інстанцій дійшли в
порушення норм процесуального права,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
сторін виник внаслідок не належного
розгляду відповідачем заяви ОСОБА_4 про
злочині дії працівників «Укрпошти» м.
Житомира що виразились в ненаправленні
та зникненні поштового відправлення
позивача до Євпропейського суду з прав
людини від 27 березня 200 року.

Так, 23 квітня 2010 року позивач звернувся
до прокуратури Корольовського району
м. Житомира із заявою, у якій просив
зокрема: розглянути його заяву в строки
встановлені Кримінальним кодексом
України та ознайомити його з
результатами; покарати винних
працівників «Укрпошти» в порушенні
статей 364, 186, 163 Кримінального кодексу
України та умисному позбавленні його
прав, передбачених Конституцією
України; встановити місцезнаходження
поштового листа та повернути його
власнику.

Тобто, з суті вказаної заяви вбачається
повідомлення позивача про злочин.

Після чого, зазначена прокуратура
направила заяву позивача за належністю
до Корольовського РВ УМВС України в
Житомирській області, а останній
скерував її Богунського районного
відділу управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області за
територіальністю.

21 травня 2010 року Богунським районним
відділом управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області за результатами
заяви позивача винесено постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи на підставі пункту 2 статті 6
Кримінально-процесуального кодексу
України, оскільки не було виявлено
ознак злочину, передбачених статтями
185, 186, 357 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно пункту 2 частини 3 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України компетенція адміністративних
судів не поширюється на
публічно-правові справи що належить
вирішувати в порядку кримінального
судочинства.

Суди попередніх інстанцій,
застосовуючи положення Закону України
«Про звернення громадян», на які в тому
числі посилався позивач, не звернули
увагу, що згідно вимог статті 12 Закону
(у редакції спірного періоду), дія цього
Закону не поширюється на порядок
розгляду заяв і скарг громадян,
встановлений
кримінально-процесуальним,
цивільно-процесуальним, трудовим
законодавством і законодавством про
захист економічної конкуренції.

Разом з тим статтею 55 Конституції
України кожному гарантовано право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Як зазначив Конституційний Суд України
у Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001,
відповідно до положення частини другої
статті 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.
Аналіз цього положення у взаємозв'язку
з положеннями частин першої, другої
статті 55 Конституції України дає
підстави дійти висновку, що судам
підвідомчі будь-які звернення фізичної
особи щодо захисту своїх прав і свобод.
Тому суд не може відмовити у
правосудді, якщо громадянин України,
іноземець, особа без громадянства
вважають, що їх права і свободи
порушено чи порушуються, або створено
чи створюються перешкоди для їх
реалізації, або має місце інше
ущемлення прав і свобод.

При цьому, згідно з пунктом 14 частини
першої статті 92 Конституції України
організація і діяльність прокуратури,
органів дізнання, слідства і суду
визначаються виключно законами.

Відповідно до статті 1 КПК України (в
редакції спірного періоду) діяльність
органів дізнання, попереднього
слідства і прокуратури, суду щодо
порядку провадження у кримінальних
справах регламентується цим Кодексом.
Кримінальне судочинство - це
врегульований нормами КПК України
порядок діяльності органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду (судді) щодо порушення,
розслідування, розгляду і вирішення
кримінальних справ, а також діяльність
інших учасників кримінального процесу
- підозрюваних, обвинувачених,
підсудних, потерпілих, цивільних
позивачів і відповідачів, їх
представників та інших осіб з метою
захисту своїх конституційних прав,
свобод та законних інтересів

Захист прав і свобод людини не може
бути надійним без надання їй
можливості при розслідуванні
кримінальної справи оскаржити до суду
окремі процесуальні акти, дії чи
бездіяльність органів дізнання,
попереднього слідства і прокуратури.
Але таке оскарження може здійснюватись
у порядку, встановленому КПК України,
оскільки діяльність посадових осіб
органів прокуратури під час проведення
процесуальних дій, має свої
особливості, не належить до сфери
управлінської діяльності і не може
бути предметом оскарження в загальному
порядку.

Тобто, судам не підвідомчі скарги на
акти і дії службових осіб органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури чи суду, якщо
законодавством встановлено інший
порядок оскарження.

Бездіяльність, дії чи рішення
відповідача, пов'язаних з
повідомленням про злочин, притягненням
до кримінальної відповідальності,
розслідуванням кримінальної справи,
тощо можуть бути оскаржені в порядку і
за правилами процесуального закону,
відповідно до якого вони здійснюються.

Системний аналіз зазначених норм
Закону, дають підстави вважати, що суди
попередніх інстанцій помилково не
врахували, що оскарження
бездіяльності, дій чи рішень органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури чи суду, які пов'язані із
вирішенням питань в порядку норм КПК
України не підлягають розгляду в
порядку адміністративного
судочинства.

За таких обставин, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню, а провадження у справі,
згідно вимог статей 228, 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, закриттю з мотивів наведених
вище.

Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково, постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 9
листопада 2010 року та ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2011
року - скасувати, провадження у справі
закрити.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало