Справа № 813/5968/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/800/13367/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Кошіля В.В.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області

на ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року

та постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року

по справі № 813/5968/13-а

за позовом Державної податкової
інспекції у Пустомитівському районі
Головного управління Міндоходів у
Львівській області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АПП «Львівське»

про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області звернулась до суду з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АПП «Львівське» про
стягнення податкового боргу в розмірі
6625555,00 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у даній справі відмовлено у
задоволенні позовних вимог з огляду на
їх безпідставність.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що працівниками ДПС у
Львівській області та ДПІ у
Пустомитівському районі Львівської
області ДПС проведено планову виїзну
перевірку ТОВ «Агропромислове
підприємство «Львівське» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства. За
результатами перевірки встановлено
порушення відповідачем пп. 14.1.71, пп.
14.1.159 п. 14.1 ст. 14, ст. 39, п. 192.1, п. 192.3 ст. 192,
п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 201.6, п.
201.14, п. 201.15 ст.201, п. 209.2 ст. 209 ПК України
та прийнято податкове
повідомлення-рішення від 20.06.2013 року
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 6657440,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з наступних мотивів, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що реальність договорів,
укладених між відповідачем та його
контрагентами, податковим органом не
оспорюється.

Згідно п. 1.20.2 ст. 1 Закону України від
28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (далі - Закон №
334/94-ВР) для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах.

Відповідно до п. 1.20.6 ст.1 Закону № 334/94-ВР
у разі коли на відповідному ринку
товарів (робіт, послуг) не здійснюються
операції з ідентичними (у разі їх
відсутності - однорідними) товарами
(роботами, послугами), або якщо
неможливо визначити їх ціну через
відсутність або недоступність
відповідної інформації, звичайною
ціною вважається ціна договору.

Згідно пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України
звичайна ціна - ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим же
Кодексом. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до пп. 14.1.80 п. 14.1 ПК України
ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки.

Згідно пп. 14.1.131 п. 14.1 ст. 14 ПК України
однорідні (подібні) товари (роботи,
послуги) - товари (роботи, послуги), що не
є ідентичними, але мають схожі
характеристики і складаються із схожих
компонентів, у результаті чого
виконують однакові функції порівняно з
товарами, що оцінюються, та вважаються
комерційно взаємозамінними.

Згідно п. 39.14 ст. 39 ПК України обов'язок
доведення того, що ціна договору
(правочину) не відповідає рівню
звичайної ціни, покладається на орган
державної податкової служби у порядку,
встановленому законом.

Під час проведення перевірки платника
податку орган державної податкової
служби має право надати запит, а
платник податку зобов'язаний
обґрунтувати рівень договірних цін або
послатися на норми абзацу першого
цього пункту.

Пунктом 13 Указу Президента України
«Про деякі заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності» від 23.07.1998
року №817/98 передбачено, що індикативні
або звичайні ціни на товари (роботи,
послуги) для застосування їх у
податкових або митних цілях
установлюються на підставі
статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України,
яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів про те, що позивачем,
всупереч вищенаведеним правовим
нормам, при встановлені завищення
податкового кредиту внаслідок
завищення звичайних цін на придбання
амофосу та калію хлористого за період,
що перевірявся, як доказ використано
інформацію ПАТ «Галнафтохім» та ДП
«Держзовнішінформ», однак, будь-які
дані, надані приватними структурами чи
не уповноваженими на це державними
органами (висновки, результати
досліджень, витяги з Реєстру прав
власності на нерухоме майно тощо), не є
статистичними документами стосовно
звичайних цін на товари (роботи,
послуги) і не можуть бути підставою для
визначення звичайної ціни, а відтак,
позивачем не доведено правильність
встановлення рівня звичайної ціни на
мінеральні добрива - амофос та калій
хлористий, в зв'язку з чим судами
зроблено правильний висновок щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року та постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 04
листопада 2013 року по справі № 813/5968/13-а
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКошіль В.В. підписРибченко А.О.

Ухвала складена у повному обсязі 30.05.2014
р.