Справа № 826/6151/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 червня 2014 року 14:40
№ 826/6151/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Кармазіна О.А.,
суддів Скочок Т.О. та Шейко Т.І.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 ОСОБА_2доДержавного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Мощинської Ірини
Володимирівни Державної
реєстраційної служби України
провизнання протиправним рішення та
про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
позовом до Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Мощонської Ірини Володимирівни та
Державної реєстраційної служби
України в якому, з урахуванням
прийнятої судом заяви від 17.06.2014 р.,
просять:

- визнати дії Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Мощонської Ірини
Володимирівни щодо відмови в
реєстрації права спільної сумісної
власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
гаражний бокс АДРЕСА_1, неправомірними,

- скасувати рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень № 7636720 від 06.11.2013 р.,

- зобов'язати Державну
реєстраційну службу України
зареєструвати за ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_1, та
ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_2, право спільної
власності на гаражний бокс АДРЕСА_1 в
рівних частинах.

В судове засідання 17.06.2014 р. з'явилися
представник позивачів, представник
відповідача-2. Державний реєстратор у
запереченнях на позов просив
розглядати справу за його відсутності.

Позивачі зазначають, що двічі
зверталися до реєстраційної служби з
пакетом документів щодо реєстрації
прав стосовно вищезгаданого
нерухомого майна. Проте, в першому
випадку, а саме за результатами
звернення 29.07.2013 р., їм було відмовлено у
реєстрації з посиланням на те, що
надане у пакеті документів судове
рішення за висновком реєстратора не
набрало законної сили. Проте, наведені
обставини не є предметом розгляду у
даній справі.

Надалі позивачі повторно звернулися до
державного реєстратора, втім 06.11.2013 р.
їм знову було відмовлено в державній
реєстрації прав (рішення № 7636720),
оскільки за висновком реєстратора
відсутній документ, що відповідно до
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта, документа, що засвідчує речове
право на земельну ділянку на тій
підставі, що подані документи не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав та не відповідають
вимогам п. 19 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів.

У той же час, позивачі вважають, що
подані документи, у т.ч. судове рішення,
є тим необхідним пакетом документів, на
підставі якого державний реєстратор
був зобов'язаний здійснити державну
реєстрацію прав, у зв'язку з чим
вважають відмову у реєстрації прав
протиправною.

Враховуючи наведене, позивачі просять
задовольнити позов.

Відповідачі вважають оскаржуване
рішення законним та обґрунтованим,
підстав для його скасування не
вбачають.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України в
судовому засіданні 17.06.2014 р. ухвалено
про продовження розгляду справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
присутніх представників сторін,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
зазначає наступне.

11 жовтня 2013 року позивачі звернулися
до Державної реєстраційної служби
України із заявою № 3340854 про державну
реєстрацію для проведення державної
реєстрації права власності, форма
власності: приватна, на гаражний бокс,
що розташований м. Київ,
«Севастопольський» обслуговуючий
кооператив (Солом'янський район), гараж
АДРЕСА_1.

До заяви, крім іншого, додано копію
Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 23.08.2012 р. у справі № 2-3747/12 за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ГБК
«Севастопольський», КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна», третя особа
ГУ юстиції в м. Києві, про визнання
права власності в порядку спадкування.

Як вбачається з відмітки на цьому
рішенні суду, воно набрало законної
сили 03.09.12 р.

Судом вирішено: (1) визнати за ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
право спільної власності на гаражний
бокс АДРЕСА_1, в рівних частинах; (2)
зобов'язати Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
зареєструвати право спільної
власності на гаражний бокс АДРЕСА_1, по
Ѕ частині на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Судом при прийнятті рішення по
вищезгаданій справі встановлено, що
відповідно до свідоцтва про смерть від
25.08.2010 помер спадкодавець та батько
позивачів ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвами про смерть та про
народження позивачів.

Після смерті ОСОБА_5, Восьмою Київською
державною нотаріальною конторою
заведено спадкову справу щодо майна
померлого № 24/2011. Як вбачається із
матеріалів даної спадкової справи
єдиними спадкоємцями є ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, тобто позивачі, які у
встановлені законодавством строки
звернулись із заявами про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_5 та
отримали свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.

Відповідно до заповіту від 15.05.2007
ОСОБА_5 заповів позивачам усе майно, що
буде належати йому на день його смерті,
де б воно не знаходилось і з чого б не
складалось, а також все те, на що він за
законом матиме право, в рівних
частинах.

Як також зазначено у судовому рішенні,
позивачами виявлено технічний паспорт
на гаражний бокс АДРЕСА_1 та довідку від
18.03.2004, видану Головою
гаражно-будівельного кооперативу
«Севастопольський», де власником
зазначено ОСОБА_5. В зв'язку з чим
позивачі знову звернулись до Восьмої
Київської державної нотаріальної
контори для прийняття спадщини на дане
майно.

При цьому, як вбачається з рішення суду,
з невідомих позивачам причин
реєстрація права власності на даний
гаражний бокс у Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна здійснена не була, у
видачі свідоцтва про прийняття у
спадщину вищезазначеного гаражного
боксу восьмою Київською державною
нотаріальною конторою відмовлено.

Суд дійшов висновку, що гаражний бокс
АДРЕСА_1 також є частиною спадкового
майна спадкодавця ОСОБА_5 та відповідно
позивачі, як єдині спадкоємці за
заповітом мають право на отримання
свідоцтв про право на спадщину на дане
спадкове майно у рівних частинах
кожному та відповідно визнання за ними
права власності на дане майно в рівних
частинах.

При цьому, згідно з ухвалою цього ж суду
від 28.03.2013 р. виправлено описку у
вищезгаданому рішенні, а саме вирішено:
замість «гаражний бокс АДРЕСА_1»,
читати за змістом судового рішення:
«гаражний бокс АДРЕСА_1».

Згідно відмітки на копії вищезгаданої
ухвали, вона набрала законної сили
станом на 18.07.2013 р.

Окрім того, разом із заявою позивачами
надано копію технічного паспорту, який
виготовлено 22.06.2005 р. У наведеному
документі зазначено, що загальна площа
гаражу 35 кв.м. (основна 18,8 кв.м., підсобна
16,2 кв.).

При цьому, згідно довідки від 18.03.2004 р. №
251, яка видана ГБК «Севастопольський»,
гаражний бокс АДРЕСА_1 має площу 20 кв.м.
Зазначено, що гаражний бокс побудовано
господарським способом та введено в
експлуатацію 25.11.1995 р. У довідці
міститься посилання на рішення ВК
Київміськради про відведення
земельної ділянки для будівництва
гаражів від 05.04.1971 р. № 1025. Довідка була
видана для оформлення права власності.

За результатами розгляду заяви та
доданих до неї документів, державний
реєстратор Мощонська Ірина
Володимирівна дійшла висновку, що
право власності на гараж не було
зареєстровано, отже об'єкт не прийнято
в експлуатацію, виходячи зі змісту
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва, тому у зв'язку з відсутністю
документа, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта, документа, що засвідчує речове
право на земельну ділянку, подані
документи не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав та не
відповідають вимогам:

- пункту 10 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою КМ
України від 13.04.2011 р. № 461 (далі - Порядок
№ 461);

- частини 2 статті 5 Закону у разі,
якщо законодавством передбачено
прийняття в експлуатацію об'єкта
нерухомого майна, державна реєстрація
прав на об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Виходячи з наведеного, 06 листопада 2013
року державним реєстратором прийнято
оскаржуване рішення № 7636720 про відмову
у державній реєстрації прав.

У відповідь на скаргу позивачів щодо
вищевказаного рішення, Державна
реєстраційна служба України надала
заявникам відповідь від 14.04.2014 р. №
В-1120-05, в якій, відносно вищезгаданого
рішення, підтримано позицію державного
реєстратора та зазначено про
можливість повторного звернення для
цілей реєстрації прав за умови
усунення перешкод для державної
реєстрації.

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним
спір по суті, суд зазначає наступне.

Так, Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень і спрямований на
забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно із ч. 1 ст. 2 цього Закону державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав),
це офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону,
нерухоме майно, це земельні ділянки, а
також об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких неможливе
без їх знецінення та зміни призначення.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 15 Закону
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Частиною 4 статті 15 цього Закону
передбачено, що державній реєстрації
підлягають виключно заявлені права та
їх обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеного
Закону заява про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень подається до органу
державної реєстрації прав у паперовій
або електронній формі у випадках,
передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку (ч. 3 ст. 16 Закону).

Частиною 7 ст. 16 Закону передбачено, що
державна реєстрація прав проводиться
на підставі заяви власника, іншого
правонабувача, сторони правочину, за
яким виникло право, уповноваженої ними
особи або державного кадастрового
реєстратора у випадках, передбачених
цим Законом.

Документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і подаються для
державної реєстрації прав, повинні
відповідати вимогам, встановленим цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами (ч. 3 ст. 17 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 19 зазначеного Закону
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

У взаємозв'язку з наведеним, слід
додати, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону
державний реєстратор: встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
відомостей про нерухоме майно, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах.

Випадки відмови у державній реєстрації
прав визначені ст. 24 Закону.

У державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо, зокрема, подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують (п. 4 ч. 1
ст. 24 Закону).

За наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень (ч. 2 ст. 24 Закону).

Відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень з підстав, не передбачених
цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 25).

У свою чергу, відповідно п. 7 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 р. N 703, державну
реєстрацію прав шляхом внесення
записів до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (далі - Державний
реєстр прав) проводять орган державної
реєстрації прав та нотаріус як
спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(далі - нотаріус).

Відповідно п. 7 Порядку, для проведення
державної реєстрації прав заявник
подає органові державної реєстрації
прав, нотаріусові заяву про державну
реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

Пунктом 26 Порядку передбачено, що для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Зокрема, згідно з п/п. 10. п. 27 Порядку,
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є, зокрема: рішення
суду, що набрало законної сили, щодо
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно.

Пунктом 16. Порядку передбачено, що за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

У той же час, згідно з п. 23. Порядку,
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

В даному випадку, відповідачі
посилаються на те, що у разі коли на
самочинно збудоване нерухоме майно
визнано право власності за рішенням
суду, воно приймається в експлуатацію
згідно з вищезгаданим Порядком № 461.

У той же час, з матеріалів даної справи
та матеріалів реєстраційної справи не
вбачається вчинення самочинного
будівництва.

Зокрема, з матеріалів справи та
вищезгаданої довідки ГБК вбачається,
що спадкодавець (ОСОБА_5) був членом ГБК,
сплачував пайові внески за гаражний
бокс, для будівництва гаражів було
відведено земельну ділянку.
Зазначається у довідці про введення в
експлуатацію.

З огляду на наведене, суд не може
погодитись з твердженнями відповідача
щодо необхідності прийняття в
експлуатацію даного об'єкту як
самочинного будівництва.

Водночас суд зазначає, що відповідно до
ч. 4. ст. 11 КАС України суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі.
Дотримання цього принципу вимагає від
суду, який розглядає адміністративну
справу, встановлення фактичних
обставин справи, навіть якщо на них
немає посилання сторін в їх доводах чи
запереченнях, з витребуванням
відповідних доказів в тому числі із
власної ініціативи, що обумовлюється
публічним характером спору в
адміністративній справі.

У взаємозв'язку з наведеним суд
зазначає, що для цілей реєстрації
позивачами надано державному
реєстратору довідку ГБК, згідно з якою
гаражний бокс має площу 20,00 кв.м.

У той же час, позивачі заявили до
реєстрації об'єкт площею 35 кв.м.,
надавши в контексті наведеного,
зокрема, Технічний паспорт БТІ від
22.06.2005 р.

Проте, технічний паспорт не містить
підпису керівника БТІ, наявність якої
передбачена абзацом другим п. 1.4.
Інструкції, затвердженої Наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 24 травня 2001 року № 127 (із
змінами), а відтак, не може вважатися
юридично значимим документом для цілей
підтвердження технічних характеристик
об'єкту, зокрема, його площі, та,
відповідно, юридично значимим
документом для цілей реєстрації
заявлених позивачами прав.

Відтак, враховуючи наведене у
сукупності, суд приходить до висновку,
що відомості, які містяться у
вищезгаданому рішенні суду в
кореспонденції з відомостями,
наведеними у довідці ГБК щодо площі
об'єкту, не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують,
внаслідок наявності різних відомостей
(суперечностей) щодо площі об'єкту у
поданих позивачем документах.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відсутність законних
підстав для реєстрації прав позивачів
на підставі зазначених документів та,
відповідно, про наявність підстав для
прийняття оскаржуваного рішення та
відсутність підстав для його
скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням наведеного у сукупності,
суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову у зв'язку з чим у задоволенні
позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей 69-71, 88, 94, 158-163,
167, 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Головуючий суддя
О.А. Кармазін

Судді:
Т.О. Скочок

Т.І. Шейко