Справа № 817/1439/14
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1439/14

11 червня 2014 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю
секретаря судового засідання Маринич
В.М. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: представник Негрей А.С.

третьої особи відповідача: представник
не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної
Служби України в Рівненській області,
третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Рівненський
районний відділ УДМС України в
Рівненській області про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинення певних дій , -ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Рівненській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача, Рівненській районний
відділ УДМС України в Рівненській
області про визнання протиправними дій
щодо тимчасової відмови у видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон, зобов'язання видати
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав. На їх обґрунтування
пояснив, що звертався до Рівненського
районного відділу УДМС України в
Рівненській області із заявою про
видачу паспорта громадянина України
для виїзду за кордон. Проте, рішенням
відповідача від 21.01.2014 року у видачі
паспорта позивачеві тимчасово
відмовлено з підстав ухиляння
останнього від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовими
рішеннями.

Позивач з такими діями відповідача не
згідний, вважає їх неправомірними.
Зазначає, що не ухилявся від виконання
зобов'язань, вважає, що у відповідача
відсутні повноваження тимчасово
обмежувати його право на виїзд за
кордон. Просить позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив. На обґрунтування своїх
заперечень пояснив, що за результатами
перевірки відомостей щодо існування
або відсутності підстав для тимчасової
відмови гр. ОСОБА_2 у видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон встановлено, що останній
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовими
рішеннями. Представник відповідача
вважає дії щодо відмови правомірними.
Просить у задоволенні позову відмовити
повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача, у судове засідання не
прибула. Про дату, час та місце судового
розгляду повідомлена належним чином.
Про причини своєї неявки суд не
повідомляла, заперечень на
адміністративний позов не подала.

Суд вважає здійснити розгляд справи за
відсутності третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи у їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у відкритому судовому
засіданні доказами, суд приходить до
висновку, що у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити повністю.

Судом встановлено, що гр. ОСОБА_2 (надалі
- ОСОБА_2) звернувся до Рівненського
районного відділу Державної
міграційної служби України в
Рівненській області із заявою про
оформлення паспорта громадянина
України для виїзду за кордон.

Рішенням Управління Державної
міграційної служби України в
Рівненській області від 21.01.2014 року гр.
ОСОБА_2 тимчасово відмовлено у видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон, а саме, до виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням Рівненського районного суду
від 01.03.2005 року та рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13.10.2010 року (а.с. 46).

Підставою для відмови слугував
висновок про ухилення заявника від
виконання зобов'язань перед ПАТ КБ
"Приватбанк", ПАТ "Укрсоцбанк",
покладених на нього судовими
рішеннями, що свідчить про наявність
підстав, передбачених пунктом 5 частини
1 статті 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України"

від 21.01.1994 року №3857-ХІІ.

Суд погоджується з висновками
відповідача, покладеними в основу
тимчасової відмови позивачеві у видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон, вважає їх
обґрунтованими та такими, що
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції
України, кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

За змістом частин 2-3 статті 2 Протоколу
№4 від 16.09.1963 року до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, кожен є вільним
залишати будь-яку країну, включно зі
своєю власною. На здійснення цього
права не може бути встановлено жодних
обмежень, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права від
16.12.1966 року, кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Дане право не може бути
об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які
передбачено законом, які є необхідними
для охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Статтею 313 Цивільного кодексу України
встановлено, що фізична особа має право
на свободу пересування (ч. 1). Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України (абз. 2 ч. 3). Фізична
особа може бути обмежена у здійсненні
права на пересування лише у випадках,
встановлених законом (ч. 4).

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і оформлення
документів для зарубіжних поїздок та
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України визначено
Законом України "Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ (надалі
- Закон України №3857-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
№3857-ХІІ, громадянин України має право
виїхати з України, крім випадків,
передбачених цим Законом, та в'їхати в
Україну.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України
№3857-ХІІ, до переліку документів, які
дають право на виїзд з України і в'їзд в
Україну та посвідчують особу
громадянина України під час
перебування за її межами віднесено
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон.

Положення аналогічного характеру
закріплені у пункті 2 Положення про
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон, що затверджене Постановою
Верховної Ради України від 23.02.2007 року
№719-V

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
№3857-ХІІ, оформлення паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон провадиться громадянам України,
які постійно проживають в Україні і
досягли 18-річного віку, - за особистим
клопотанням про отримання паспорта або
через своїх законних представників до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
громадянства. Порядок оформлення,
видачі, обміну, повернення, вилучення,
знищення, визнання недійсним паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон визначається Кабінетом
Міністрів України (абз. 2). Особи, які
звертаються за отриманням паспорта,
сповіщають дані про себе, відомості про
сімейний стан і наявність
неповнолітніх дітей та утриманців, про
відсутність обставин, що обмежують
відповідно до цього Закону право на
виїзд за кордон (абз. 4).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України
№3857-ХІІ, громадянинові України може
бути тимчасово відмовлено у видачі
паспорта, якщо він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов'язань.

Положення аналогічного характеру
закріплені у підпункті 5 пункту 22
Правил оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
що затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 31.03.1995 року №231
(надалі - Правила).

Пунктом 10 Порядку провадження за
заявами про оформлення паспортів
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзних документів дитини, що
затверджений Наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 21.12.2004
року №1603, зареєстрований у
Міністерстві юстиції України 20.01.2005
року за №68/10348, передбачено, що
територіальні органи та територіальні
підрозділи, що прийняли заяву-анкету
про оформлення паспорта / проїзного
документа, вживають заходів до
з'ясування наявності чи відсутності в
осіб, старших 14 років, підстав для
тимчасової відмови у видачі паспорта /
проїзного документа, перелічених у
пункті 22 Правил.

З цією метою працівники відповідного
територіального підрозділу у міських
без районного поділу, районних та
районних у містах відділах
(управліннях) органів внутрішніх справ
за обліком служби громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, що включає також облік
адресно-довідкового бюро (групи) цього
підрозділу, протягом п'яти робочих днів
здійснюють перевірку наявності чи
відсутності: діючих неврегульованих
аліментних, договірних чи інших
невиконаних зобов'язань заявника
(підпункт 2 пункту 22), ухиляння заявника
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням (підпункт 5
пункту 22), подання на заявника
цивільного позову до суду (підпункт 8
пункту 22).

Пунктом 10 вказаного Порядку
встановлено, що після закінчення
перевірки прийняті матеріали
надсилаються за підпорядкованістю
територіальним органам та
територіальним підрозділам вищого
рівня, які уповноважені приймати
рішення щодо оформлення чи відмови у
видачі паспорта/проїзного документа.

Пунктом 23 Правил визначено, що рішення
про відмову у видачі
паспорта/проїзного документа
приймається за наявності в
територіальному органі або підрозділі
інформації про існування підстав,
зазначених у пункті 22 цих Правил (абз. 1).
Мотиви відмови у видачі громадянинові
України паспорта/проїзного документа
доводяться до відома заявника в
письмовій формі (абз. 2).

З системного аналізу наведених норм
слідує, що право особи на свободу
пересування, яке включає в себе право
на виїзд за межі України, є невід'ємним
правом, на здійснення якого не можуть
бути встановлені інші обмеження, ніж
ті, що передбачені законодавством.

Зокрема, підстава для тимчасової
відмови особі у видачі паспорту
громадянина України для виїзду за
кордон, визначена пунктом 5 частини 1
статті 6 Закону України №3857-ХІІ,
застосовується територіальним органом
Державної митної служби України за
умови наявності в особи статусу
боржника у виконавчому провадженні та
ухилення нею від погашення боргових
зобов'язань, покладених на нього
судовими рішеннями.

При цьому, ухилення від виконання
зобов'язань слід розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконанні в органах державної
виконавчої служби перебуває рішення
Рівненського районного суду від 01.03.2005
року та рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 13.10.2010 року
про стягнення з гр. ОСОБА_2
заборгованості за договорами кредиту
на користь ПАТ КБ "Приватбанк", ПАТ
"Укрсоцбанк" (а.с. 5-17, 30, 45, 47, 50).

Листом відділу Державної виконавчої
служби Рівненського районного
управління юстиції від 30.05.2014 року №8315
повідомлено Управління ДМС в
Рівненській області про те, що гр.
ОСОБА_2 не виконав рішення суду у строк,
встановлений для добровільного
виконання, не надає відомостей про
майно, на яке може бути звернено
стягнення, не являється за викликом
державного виконавця. Згідно названого
листа, зареєстровані за позивачем
транспорті засоби оголошено в розшук
(а.с. 48-49).

Наведені обставини, у їх сукупності, є
достатніми для висновку про те, що гр.
ОСОБА_2 ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовими рішеннями.

Таким чином, у відповідача були
передбачені законом підстави для
тимчасової відмови позивачеві у видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон.

Позивач впродовж судового розгляду
справи не спростовував висновки
відповідача щодо ухиляння від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовими рішеннями, не надав
суду жодних доказів самостійного
виконання зобов'язань або існування
незалежних від його волі об'єктивних
обставин, які заважають виконати
зобов'язання, натомість лише зауважив,
що наявність зобов'язань не може
слугувати підставою відмови у видачі
закордонного паспорта.

Суд не погоджується з твердженнями
позивача щодо протиправності
оспорюваного рішення внаслідок
відсутності у відповідача повноважень
для встановлення громадянам
тимчасових обмежень у праві виїзду за
кордон, яке на його думку, повинно
відбуваватись виключно у судовому
порядку.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження" від
21.04.1999 року №606-XIV, державний виконавець
у процесі здійснення виконавчого
провадження має право у разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи за межі
України - до виконання зобов'язань за
рішенням.

Водночас, частиною 1 статті 6 Закону
України №3857-ХІІ визначено випадки, за
умови існування яких громадянинові
України може бути тимчасово відмовлено
у видачі паспорта для виїзду за кордон.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України
№3857-ХІІ, відмова в оформленні паспорта
чи продовженні терміну його дії або
тимчасове затримання паспорта чи його
вилучення можуть бути оскаржені
громадянином до суду за місцем його
проживання.

Наведені норми свідчать про те, що дії
відповідних органів щодо обмеження
виїзду шляхом тимчасової відмови у
видачі паспорта для виїзду за кордон
потрібно відрізняти від права
державного виконавця звернутися до
суду для тимчасового обмеження у праві
виїзду за кордон. При цьому, дії такого
органу, які ґрунтуються не на судовому
рішенні, а на нормах статті 6
зазначеного Закону України №3857-ХІІ,
можуть перевірятися в судовому порядку
за скаргою особи, яка зазнала
обмеження, в порядку адміністративного
судочинства.

З огляду на це, дії Управління
Державної міграційної служби України в
Рівненській області щодо тимчасової
відмови гр. ОСОБА_2 у видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон вчинені відповідачем на
підставі та в межах власних
повноважень, а також з урахуванням усіх
обставин, які мали значення для їх
вчинення та є правомірним.

Що стосується позовних вимог про
зобов'язання відповідача видати гр.
ОСОБА_2 паспорт громадянина України для
виїзду за кордон, суд зазначає, що з
метою захисту прав, свобод та інтересів
позивача, внаслідок встановлення судом
неправомірності дій суб'єкта владних
повноважень, суд може зобов'язати
останнього діяти у спосіб, визначений
законом.

Водночас, частиною 2 статті 19
Конституції України гарантується, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Чинне законодавство не передбачає
обов'язок територіального органу
Державної митної служби України
видавати паспорт громадянина України
для виїзду за кордон на підставі
рішення суду або в інший спосіб, ніж за
результатами розгляду заяви особи.

Як зазначено у постанові Верховного
Суду України від 05.12. 2006 року по справі
№21-527во06, яка в силу вимог ч. 1 ст. 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України є обов'язковою для суду, суд не
може підміняти державний орган та
давати вказівки, які б свідчили про
вирішення питань, які належать до
компетенції такого суб'єкта владних
повноважень.

За таких обставин, у задоволенні
позовних вимог слід відмовити
повністю.

В силу вимог статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судовий збір на користь сторін
не присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову, -відмовити
повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Гломб Ю.О.