Справа № 2а-11252/11/2670
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2014 р. м. Київ
К/800/43930/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів
Гончар Л.Я.,Чалого С.Я.

за участю:

секретаря
Левіної А.А.

представника позивача Даниленка
Б.В.

представника відповідача Безносик
А.О.

третіх осіб ОСОБА_4,
ОСОБА_5

представника Генеральної

прокуратури України Зарудяної
Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу заступника
прокурора міста Києва на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 30 квітня 2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 серпня 2013
року

у справі № 2а-11252/2670

за позовом заступника прокурора
міста Києва в інтересах держави в особі
Державного агентства земельних
ресурсів України та Державної служби з
питань національної культурної
спадщини

до Київської міської ради

треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, Спасо-Преображенська Парафія у
Голосіївському районі м. Києва
Української Православної Церкви

про визнання
протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

У січні 2011 року заступник прокурора
міста Києва в інтересах держави в особі
Державного агентства земельних
ресурсів України та Державної служби з
питань національної культурної
спадщини звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Київської міської ради,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7,
Спасо-Преображенська Парафія у
Голосіївському районі м. Києва
Української Православної Церкви, про
визнання протиправними та скасування
пунктів 31-33 рішення від 21.12.2000 № 122/1099.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.04.2013, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.08.2013, у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій,
заступник прокурора міста Києва
оскаржив їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з мотивів порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення - про
задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що на час видачі Київською
міською СЕС листів -погоджень від 12.12.2000
№7276, №7275, №7277 на Корчуватському
кладовищі здійснювались поховання
померлих, а тому санітарно-захисна зона
цього кладовища не могла бути зменшена
до 50 м та становила 300 м.

Водночас, матеріали проектів
відведення земельних ділянок ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_7 не містять розробленого
та затвердженого містобудівного
обґрунтування та детального плану
території, на якій вони розміщені.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу ОСОБА_5 росила залишити рішення
судів попередніх інстанцій без змін, а
скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи і
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, рішенням Київської міської
ради від 21.12.2000 № 122/1099 «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам для будівництва,
експлуатації та обслуговування
житлових будинків та господарських
будівель і для ведення садівництва»
затверджено проект відведення
земельних ділянок у власність трьом
громадянам України для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

Згідно з пунктами 31, 32, 33 зазначеного
рішення затверджено проекти
відведення земельних ділянок та
передано у власність ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 земельні ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно, для будівництва та
обслуговування житлових будинків і
господарських будівель загальною
площею 0,30 га, за рахунок земель міської
забудови.

Вказаним рішенням вищезазначених
громадян зобов'язано виконувати
обов'язки власника земельної ділянки
відповідно до вимог статті 40
Земельного кодексу України, одержати
дозвіл на виконання будівельних робіт
в Управлінні Держархбудконтролю та
виконувати умови забудови земельної
ділянки згідно з АПЗ
Головкиївархітектури, майново-правові
питання вирішувати в установленому
порядку.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що станом на час прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем
детальний план території, на якій
розміщені земельні ділянки,
затверджено не було.

Щодо невідповідності оскаржуваного
рішення пункту 3.5 Державних санітарних
правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо
облаштування і утримання кладовищ в
населених пунктах України», то суд
першої інстанції встановив наступне.

Листами від 12.12.2000 №7275, № 7276, №7277
Головний державний санітарний лікар м.
Києва погодив відведення земельних
ділянок у приватну власність для
будівництва житлового будинку і
господарських будівель ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 у АДРЕСА_1.

Вказані листи-погодження прийняті на
підставі копій листів-погоджень
Київського міського голови від 04.12.2000
та ситуаційних планів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що Державним управлінням
екологічної безпеки в м. Києві,
Київським міським управлінням
земельних ресурсів, Головним
управлінням містобудування та
архітектури, Головним державним
санітарним лікарем м. Києва погоджено
відведення земельних ділянок під
будівництво приватних будинків за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
технічною документацією зі складання
Державного акта на право приватної
власності на землю ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

Судом також встановлено, що наказом
Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 21.12.2010 № 213 «Про розгляд протестів
прокурора на листи-погодження
відведення земельної ділянки від 12.12.2000
№ 7275, від 12.12.2000 № 7276, від 12.12.2000 № 7277»
скасовано листи-погодження відведення
земельних ділянок у приватну власність
для будівництва житлового будинку
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7

У протестах прокуратури зазначено, що
висновками Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
погоджено відведення земельних
ділянок ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 для
будівництва житлових будинків і
господарських будівель за адресою:
АДРЕСА_1. Проте, земельні ділянки,
відведення яких погоджено
санітарно-епідеміологічною станцією,
розташовані в санітарно-захисній зоні
кладовища на відстані до 50 метрів від
нього, а тому згідно з санітарними
нормами ділянки не придатні для
здійснення на них житлового
будівництва та використання їх за цим
цільовим призначенням неможливо.

Також в протестах зазначено, що надання
погоджень здійснено з процедурними
порушеннями (не витребувано та не
вивчено проекти відведення) та без
врахування та всупереч чинним
санітарним нормам і правилам щодо
розміщення житлових будівель.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про
визнання протиправним та скасування
наказу Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 21.12.2010 № 213 в частині скасування
листів-погоджень Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 12.12.2000 № 7275 № 7276, №7277.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30.07.2012 у справі № 2а-4244/12/2670, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2013, позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено, визнано протиправним та
скасовано наказ Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 21.12.2010 № 213 в частині скасування
листів-погоджень Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції №
7275, №7276.

Крім того, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03.10.2012 у справі № 2а-9028/12/2670 визнано
протиправним та скасовано наказ
Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 21.12.2010 №213 в частині скасування
листа-погодження Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
від 12.12.2000 №7277.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відсутність станом
на час прийняття оскаржуваного рішення
затвердженого детального плану
території, на якій розміщена земельна
ділянка, як містобудівної
документації, не є підставою для
визнання рішення про надання земельної
ділянки незаконним.

У той же час, станом на дату розгляду
справи судом першої інстанції,
листи-погодження від 12.12.2000 № 7275, № 7276,
7277 Головним державним санітарним
лікарем м. Києва відведення земельних
ділянок у приватну власність для
будівництва житлового будинку і
господарських будівель ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 були
дійсними, а тому підстав для скасування
оспорюваних пунктів рішення
відповідача через санітарні обмеження
немає.

Крім того, у своєму рішенні суд
апеляційної інстанції зазначив, що
посилання представника прокуратури на
те, що вказані рішення судів скасовані
судом касаційної інстанції і справа
направлена до суду першої інстанції
для повторного розгляду, колегією
суддів до уваги не взято, оскільки на
час розгляду справи апеляційною
інстанцією рішення чинності не
набрало.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції
погодився з висновком суду першої
інстанції, що Державними санітарними
правилами та нормами «Гігієнічні
вимоги щодо облаштування і утримання
кладовищ в населених пунктах України»
ДСанПіН 2.2.2.028-99, затвердженими
постановою Головного державного
санітарного лікаря України від 01.07.1999 №
28 (далі - ДСанПіН 2.2.2.028-99), встановлено
обмеження, проте ці обмеження
встановлено не для виділення земельної
ділянки під певні потреби, а для
розміщення конкретно визначеного
об'єкту (житлових, громадських
будівель, установ і зон відпочинку), що
прямо вбачається з тексту санітарних
правил. Натомість оскаржуваним
рішенням виділено земельні ділянки, а
не погоджено будівництво будинку у
конкретно визначеному місці. Отже,
порушення Державних санітарних
правил та норм є підставою для відмови
у видачі дозволу на будівництво, у
випадку розташування будівлі з
порушенням цих норм, а не для
скасування рішення про виділення
земельної ділянки.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку про відсутність
підстав для задоволення позову та
скасування пунктів 31-33 рішення від
21.12.2000 № 122/1099

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може
погодитись зі вказаними висновками
судів попередніх інстанцій в повній
мірі з огляду на таке.

Відповідно до положень ДСанПіН 2.2.2.028.99
кладовища повинні бути розміщені в
приміській зоні міських поселень і
поблизу місць розташування сіл.
Санітарно-захисна зона від території
кладовища традиційного поховання і
крематорію до житлових і громадських
будівель, зон відпочинку, а також
колективних садів та городів повинна
бути не меншою 300 м (Державні санітарні
правила № 379/1404), а від території
кладовища для поховання урн після
кремації до житлових і громадських
будівель та об'єктів, що прирівняні до
них, має бути не меншою 100 м.

У санітарно-захисних зонах не можна
допускати розміщення, зокрема,
житлових будинків з придомовими
територіями, гуртожитків, готелів,
будинків для приїжджих.

Пунктом 3.12. ДСанПіН 2.2.2.028.99 встановлено,
що санітарно-захисна зона закритих
кладовищ (по закінченню кладовищного
періоду) до житлових, громадських
будівель, установ і зон відпочинку та
об'єктів, які прирівняні до них, може
бути зменшена: в міських поселеннях до
50 м, у сільських поселеннях до 100 м.

Санітарно-захисна зона закритих
кладовищ не змінюється, якщо
планується його удруге
використовувати для поховання по
закінченню кладовищного періоду, і
повинна відповідати пунктам 3.5 і 3.6.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові акти названим
вимогам процесуального закону не
відповідають.

Відповідно до частини першої статті 70
КАС України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70
КАС України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на те, що під час розгляду
цієї справи та прийняття рішення по
суті спору, судам попередніх інстанцій
потрібно було установити дотримання
установлених ДСанПіН 2.2.2.028.99. вимог
щодо забезпечення та не порушення
санітарно-захисних зон під час
передачі спірним рішенням земельних
ділянок, а не досліджувати чинність чи
скасування листів-погоджень від 12.12.2000
№7275, № 7276, №7277. Тобто судам необхідно
було надати відповідну правову оцінку
вказаним листам та установити, чи
відповідали вони вимогам чинного на
час їх прийняття законодавства.

Крім того, відповідно до положень
частини першої статті 100 КАС України (у
редакції, чинній на час розгляду справи
судом першої інстанції)
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

У той же час, у матеріалах справи
відсутня ухвала суду першої інстанції
про поновлення строку звернення до
суду з цим позовом.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги заслуговують на
увагу, у зв'язку з чим наявні підстави
для її часткового задоволення та
скасування оскаржуваних судових
рішень.

Частиною першою статті 220 КАС України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у цій
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора
міста Києва задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30 квітня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 серпня 2013
року в цій справі скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.