Справа № К/9991/76494/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/76494/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В.,
Іваненко Я.Л., Олендера І.Я., секретар
Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області на постанову
Франківського районного суду м. Львова
від 6 жовтня 2009 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 17 жовтня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області про підвищення розміру пенсії,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідача. Просив визнати
бездіяльність відповідача
неправомірною та стягнути
недоотриману суму підвищення до пенсії
за вислугу років із врахуванням
підвищення цієї пенсії на 100% та 150%
мінімальної пенсії за віком як
учаснику бойових дій за період з 1
жовтня 1994 року по 30 червня 2006 року.

Постановою Франківського районного
суду м. Львова від 6 жовтня 2009 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 17 жовтня 2011 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплату
пенсії позивачу у розмірі підвищення
на 100 % мінімальної пенсії за віком з 1
жовтня 1994 року по 31 грудня 1995 року та у
розмірі підвищення на 150 % мінімальної
пенсії за віком з 1 січня 1996 року по 30
червня 2006 року відповідно до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, яка виплачувалась у вказаний
період, за винятком раніше виплачених
сум. У задоволенні решти позову
відмовлено. Стягнуто з відповідача на
користь держави судовий збір у розмірі
51 грн.

У касаційній скарзі Головне управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області, посилаючись на порушення
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати вказані
рішення та ухвалити нове судове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права у межах доводів
касаційної скарги, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач з 27 липня
1992 року звільнений з військової служби,
є учасником бойових дій та ветераном
військової служби. Йому була
нарахована пенсія відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
внутрішніх справ та деяких інших осіб»,
здійснювалось підвищення пенсії на 100 %
та 150 % у відповідні періоди з розмірів,
встановлених Постановою Верховної
Ради України № 49/96-ВР від 20 лютого 1996
року та Постановами Кабінету Міністрів
України № 831 від 26 липня 1996 року і № 1
від 3 січня 2002 року.

Задовольняючи позов частково суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що при визначенні і нарахуванні
підвищення пенсії необхідно
застосовувати розмір мінімальної
пенсії за віком, визначеної ст. 19 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» та
ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Проте, з таким висновком суддів
погодитися не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону
висновки суду першої та апеляційної
інстанцій зроблені без повного та
всебічного з'ясування обставин в
адміністративній справі, до того ж не
ґрунтуються на законі.

Частиною 2 ст. 99 КАС України (у редакції,
чинній на звернення до суду) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлювався річний строк.

Пропущення цього строку відповідно до
ст. 100 КАС України (у редакції, чинній на
час звернення до суду) було самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна зі сторін.

Разом з тим, пропущення строку
звернення до суду і заява сторони про
застосування наслідків його
пропущення не можуть бути безумовною
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки суд може визнати
причину пропуску строку поважною і в
такому випадку справа має розглядатися
і вирішуватися в порядку,
встановленому КАС України. Обставини, з
якими сторона пов'язує поважність
причин пропуску строку звернення до
суду, мають доводитися стороною і
встановлюватися судом у випадку, якщо
заявлена вимога про застосування
наслідків пропуску цього строку.

Проте ні суд першої, ні суд апеляційної
інстанцій цих обставин не врахували та
не звернули уваги на те, що відповідач і
в суді першої, і в суді апеляційної
інстанції заперечував проти позову
саме з підстав пропуску строку
звернення до суду.

При цьому суди попередніх інстанцій не
визначили початок перебігу вказаного
строку, а від встановлення цих обставин
залежить підхід у застосуванні строку
звернення до суду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами обох
інстанцій допущено порушення
вищенаведених норм процесуального
права, зокрема статей 86, 159, 162, 195 КАС
України, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
судові рішення підлягають скасуванню
на підставі ст. 227 КАС України з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області задовольнити частково.

Постанову Франківського районного
суду м. Львова від 6 жовтня 2009 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 17 жовтня 2011 року скасувати,
справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко І.Я. Олендер