Справа № 815/2950/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2950/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання нечинним
рішення № 34 від 12.05.2014 року про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області (надалі по тексту - відповідач
або ГУ ДМС України в Одеській області),
в якому зазначив, що він є громадянином
Гвінеї та був членом опозиційної
партії UFR (Союз Республіканських сил). В
2007 році він приймав участь у мітингу,
основна мета якого була направлена на
висловлювання протесту відносно
президентських виборів. Після смерті
ОСОБА_3 Конте на його пост прийшов
військовий президент ОСОБА_4. Позивач у
вересні 2009 року приймав також участь у
мітингу проти нової влади та діючого
президента. У зв'язку з чим, після
участі в мітингу, оскільки почались
гоніння та переслідування учасників,
вимушений був покинути країну
походження. Позивач зазначає, що його
повернення в країну, де його життю та
свободі може погрожувати небезпека є
неприпустимим та призведе до порушень
Україною своїх міжнародних
зобов'язань. На підставі викладеного, в
2014 році позивач звернувся до
Управління у справах біженців
Головного управління ДМС України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, проте, як
вказує позивач, рішенням ГУ ДМС України
в Одеській області від 12.05.2014 року № 34
йому було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та
незаконним, ОСОБА_1 просить його
визнати нечинним з моменту прийняття, а
також зобов'язати відповідача прийняти
рішення відносно позивача про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання його біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на обставини,
викладені в письмових запереченнях, в
цілому зазначивши, що в
адміністративному позові позивач
наводить про те, що він був членом
опозиційної політичної партії «Союз
республіканських сил».
Співробітниками міграційної служби
було проведено аналіз наданої
позивачем інформації відповідно до
якої неможливо довести причетність
позивача до діяльності вказаної
партії, також він взагалі не навів
конкретних фактів переслідування.
Також представник відповідача
зазначає, що в інформації, яку надав
позивач при першому та другому
зверненні існують значні розбіжності
та суперечливі факти, які дають
можливість стверджувати, що надані
відомості є неправдоподібними. Будь
якої інформації щодо переслідування,
будь яких катувань, чи погроз з боку
влади або інших організацій не навів та
навіть не розповів. Підтверджуючі
матеріали щодо погроз на його власне
життя відсутні. Також при повторному
зверненні позивач в якості нових
доказів щодо свого переслідування
надав статтю з газети датованою 21.02.2014
року, в якій міститься інформація за 2009
рік. Таким чином за проведеним аналізом
наданих відомостей, які містяться в
особовій справі, відповідач вважає, що
можливо зробити висновок, що особа
використала прийняття нового Закону
України «Про біженців або осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» задля
легалізації на території України,
тобто особа зловживає процедурою
набуття статусу біженця. З огляду на
викладене, представник відповідача
зазначив, що співробітниками
міграційної служби було проведено
аналіз відповідності заяви вимогам п. 1
ч. 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
та встановлено, що не має підстав
вважати, що позивач має обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також
підтверджено відсутність умов
передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», які можуть бути
розглянуті в контексті надання
позивачу додаткового захисту через
недоведеність фактів побоювання
застосування до нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача та представника
відповідача, а також дослідивши
обставини, якими обґрунтовувалися
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлені наступні факти та
обставини.

Судом встановлено, ОСОБА_1, є
громадянином Гвінеї, уродженцем м.
Конакрі, за національністю - гвінеєць,
за етнічною належністю - пуляр, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.
Згідно матеріалів особової справи
позивача встановлено, що ОСОБА_1
покинув країну погодження 03.11.2009 року
авіарейсом Конакрі (Гвінея) -
Касабланка (Марокко) - Стамбул
(Туреччина) - Київ (Україна). Державний
кордон України позивач перетнув
легально, 04.11.2009 року на підставі
національного паспорту № НОМЕР_1 та
студентської візи типу О № НОМЕР_2.

Згідно матеріалів особової справи
позивача, судом встановлено, що вперше
ОСОБА_1 звернувся до Управління
міграційної служби в Одеській області
із заявою про надання статусу біженця
10.12.2009 року. Рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій № 325-10 від
30.08.2010 року позивачу було відмовлено в
наданні статусу біженця. Зазначене
рішення позивач оскаржив в судовому
порядку. Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від
18.05.2011 року по справі № 2а-9473/10/1570,
позивачу було відмовлено в задоволенні
позивних вимог. Зазначена постанова
Одеського окружного адміністративного
суду від 18.05.2011 року по справі №
2а-9473/10/1570 в апеляційному порядку
позивачем оскаржена не була набрала
законної сили 16.08.2011 року (а.с. 102-103).
Разом з тим позивач територію України
не покинув.

28 квітня 2014 року ОСОБА_1, з урахуванням
нової редакції Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
повторно звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтував причини виїзду з країни
громадянської належності його
побоюваннями зазнати переслідувань з
боку влади через участь у мітингах та
страйках, організованих партією UFR
(Союз Республіканських сил), членом
якої він начебто був. Як вказав заявник,
28.09.2009 року в м. Конакрі був
організований великий мітинг, який
проходив на Центральному стадіоні м.
Конакрі. Метою мітингу було позбавити
прав на переобрання колишнього
президента ОСОБА_4. Зі слів заявника у
мітингу приймало участь близько 25 000
тисяч чоловік, але мітинг було
розігнано військовими. Також, заявник
зазначив, що приблизно 150 осіб було
вбито, багато поранених та
зґвалтованих жінок, позивачу вдалося
втекти (згідно протоколу співбесіди
від 07.05.2014 року, а.с. 51-52). При зверненні
до міграційного органу позивач
повідомив, що був членом опозиційної
партії Союз республіканських сил
Гвінеї (UFR) з 2008 року та займався
пропагандою. Заявник також розповів, що
діяльність вказаної партії була
спрямована проти діючої влади в особі
тимчасового президента Гвінеї ОСОБА_4.

07.05.2014 року за результатами розгляду
особової справи заявника № 2014ОД0097
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянину
Гвінеї ОСОБА_1 в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця, через відсутність
умов передбачених пунктами 1, 13 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с. 73-78).

Вказаний висновок Управління
обґрунтувало, в цілому, тим, що
проведеним аналізом отриманих
відомостей можливо встановити
наступне: виїзд заявника з країни
громадського походження свідчить в
більшій мірі про економічну складову
виїзду з Гвінеї, а ніж про
обґрунтованість його побоювань стати
жертвою переслідувань на Батьківщині.
Про це вказує матеріальне становище
родини, матір домогосподарка, батько
помер у 1993 році. У паспорті заявника
виявлена студентська віза, але вчитись
особа не збиралась. У Києві заявник
перебував 24 доби до органів
міграційної служби не звертався, про що
свідчить, що іноземець не рятував своє
життя, а шукав більш вигідні умови для
проживання. Також заявник повідомив, що
не збирався поїхати до іншої країни
Африки, або Близького Сходу для
отримання захисту, а цілеспрямовано
їхав до країни ЄС, де поважають права та
обов'язки. Після повторного звернення
особа, в якості нових доказів щодо
свого переслідування надав статтю з
газети датованою 21.02.2014 роком, в якій
міститься інформація за 2009 рік.
Аналізом вбачається, що особа
використала прийняття нового Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» для повторного
звернення щодо розгляду справи у
призмі додаткового захисту.
Враховуючи, що документи датуються
періодом 2009 року, інформація що
міститься в документах та при подачі
заяви вже була розглянута у висновку
від 26.07.2010 року. За розглядом заяви було
прийнято рішення про відмову у наданні
особі статусу біженця № 325-10 від 30.08.2010
року (а.с. 95). Рішенням Одеського
окружного адміністративного суду
особі було відмовлено у задоволенні
позовних вимог за критеріями статусу
біженця. Нових фактів чи нових доказів
іноземець при повторному зверненні не
надав, тобто особа зловживає
процедурою надання статусу біженця.
Щодо додаткового захисту, особа не
надала жодних документів, що вона є
членом політичної партії. Також
аналізуючи ситуацію яка склалась на
території Гвінеї, а саме владою
переслідуються лише ті особи, які є
лідерами або організаторами масових
заворушень. Аналізом наданих
матеріалів разом із наявною
інформацією по країні громадянського
походження заявника можливо
підтвердити відсутність умов, які
можуть бути розглянуті в контексті
надання заявникові додаткового
захисту в Україні через відсутність
доведених фактів серйозної і не
вибіркової загрози життю, фізичній
цілісності чи свободі в країні
громадянського походження. Також не
встановлено жодних фактів щодо
можливості застосування до заявника
нелюдського поводження або катування у
разі повернення на Батьківщину.

Наказом виконуючого обов'язки
начальника ГУ ДМС України в Одеській
області від 07.05.2014 року № 79 з посиланням
на ст. 8 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 58).

15.05.2014 року позивач отримав
повідомлення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту № 34 від
12.05.2014 року (а.с. 79-80).

На думку суду, така відмова є
обґрунтованою та ґрунтується на законі
з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справа біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти погроз, переслідування на
батьківщині, які б слугували причиною
її вимушеного від'їзду з Гвінеї,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачає, що рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що
«побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні
фактори, які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

Так, дослідивши особову справу
позивача разом з інформацією, наданою
під час анкетування та проведенні
інтерв'ю, можна дійти висновку, що
твердження позивача про наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, з огляду на матеріальний
елемент клопотання, є
необґрунтованими.

Так, позивач, під час проведення з ним
анкетування та співбесід, повідомив, що
був членом опозиційної партії Союз
республіканських сил Гвінеї (UFR) з 2008
року та займався пропагандою. Позивач
також розповів, що діяльність вказаної
партії була спрямована проти діючої
влади в особі тимчасового президента
Гвінеї ОСОБА_4, разом з тим, останній не
надав ані до Управління, ані до суду
жодних документів, які б
підтверджували його членство в
політичній партії.

Щодо повідомленої позивачем
інформації відносно мітингу, який
проходив 28.09.2009 року в м. Конакрі, суд
погоджується з твердженнями
відповідача відносно того, що за
результатом перевірки вказаних
тверджень можливо дійти висновку, що
заявник надав в цілому правдоподібну
інформацію щодо політичної ситуації в
країні походження, однак вказана
інформація є загальновідомою та
міститься у відкритих джерелах. При
цьому позивач не надав жодної
додаткової інформації щодо власних
обов'язків як члена політичної
організації, у зв'язку з чим,
проаналізувавши матеріали особової
справи, неможливо довести причетність
позивача до діяльності вказаної
партії, окрім того, позивач взагалі не
навів конкретних фактів
переслідування.

Також судом встановлено, що в
інформації, яку надав позивач при
першому (2009 рік) та другому (2014 рік)
зверненні існують значні розбіжності
та суперечливі факти, які дають
можливість стверджувати, що надані
відомості є неправдоподібними.

Так, при поданні заяви у 2014 році
позивачем було повідомлено про один
мітинг, а саме мітинг, який відбувся
28.09.2009 року, проте за першим зверненням
від 2009 року позивачем було повідомлено
про два мітинги, які відбулися 22.01.2007
року та 28.09.2009 року (за протоколом
співбесіди від 12.01.2010 року,
адміністративна справа № 2а-9473/10/1570 (а.с.
51-59).

Під час проведення співбесіди при
повторному зверненні позивач
повідомив, що він був членом партії «UFR»
(«Союз республіканських сил») в період
з 2008 року по 2009 рік, проте при
попередньому зверненні у 2010 році
позивачем було повідомлено, що до
політичної партії «Союз
республіканських сил» він вступив у 2003
році.

Також позивач при проведенні протоколу
співбесіди від 07.05.2014 року (а.с. 49-54)
повідомив, що він був пропагандистом,
але за матеріалами попереднього
звернення він стверджував, що був
лідером та обіймав посаду головного
секретаря з інформаційних питань
одного з маленьких філіалів партії
(арк. 3 заяви-анкети від 10.12.2009 року,
адміністративна справа № 2а-9473/10/1570 (а.с.
43-46).

Окрім того, під час проходження
співбесіди у 2014 році позивач повідомив,
що його батько помер в 1993 році, проте
при першому зверненні до міграційної
служби стверджував, що батько працює
кухарем (арк. 2 заяви-анкети від 10.12.2009
року, адміністративна справа №
2а-9473/10/1570 (а.с. 43-46).

З огляду на проведений відповідачем
аналіз та надані позивачем у судовому
засіданні пояснення, суд приходить до
висновку, що твердження останнього про
членство в опозиційній політичній
партії Гвінеї «Союз республіканських
сил Гвінеї» (UFR) не чим не
підтверджується та містять
суперечливі дані.

Вищезазначені позивачем обставини, на
думку суду, лише підтверджують, те що
особа не потребує міжнародного
захисту, як біженець у відповідності до
Конвенції 1951 року, однак ставити під
сумнів поганий політичний та
економічний стан в країні неможливо, що
в даному випадку і є дійсними причинами
виїзду позивача з країни громадської
належності.

Крім того, суд зазначає, що позивач
прибув у 2009 році в Україну, а саме в м.
Київ, в якому пробув майже місяць, проте
за захистом не звертався, мотивуючи
тим, що в м. Києві не має ПТРБ та УВКБ
ООН, що, на думку суду, свідчить про те,
що позивач не рятувався від небезпеки,
а шукав більш вигідні умови для
проживання. Також зі слів позивача,
останній не розглядав можливість
переїзду до інших країн Африки або
Близького Сходу для отримання захисту,
а цілеспрямовано їхав до країн ЄС.

Таким чином, суд погоджується з
доводами відповідача відносно того, що
виїзд позивача з країни громадського
походження свідчить в більшій мірі про
економічну складову виїзду з Гвінеї, а
ніж про обґрунтованість його побоювань
стати жертвою переслідувань на
Батьківщині, про що також вказує
матеріальне становище родини: матір
домогосподарка, батько помер у 1993 році.

З огляду на викладене, суд вважає, що
твердження позивача відносно його
дискримінації з боку державних органів
влади через політичні переконання є
необґрунтованими саме з боку
політичної складової.

При цьому судом встановлено, що у
якості основної причини виїзду з
країни походження під час першого
звернення позивача за захистом на
території України від 10.12.2009 року ним
були повідомлені ті ж обставини, що й
під час повторного звернення до
міграційного органу у 2014 році, а саме
побоюваннями зазнати переслідувань з
боку влади через участь у мітингах та
страйках, організованих партією UFR
(Союз Республіканських сил), членом
якої він начебто був.

Як встановлено судом вище, постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 18.05.2011 року по справі №
2а-9473/10/1570, яка набрала законної сили,
позивачу було відмовлено в задоволенні
його позову до Державного комітету
України національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця (а.с.
102-103).

Вказаною постановою, зокрема,
встановлено, що позивач не підпадає під
ознаки біженця, передбачені ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1
Закону України «Про біженців»,
оскільки він не надав жодного доказу
та не довів суду, що за період з 2007
року по 28.09.2009 року зазнавав
переслідування в країні походження з
боку властей за його відношенням до
певної соціальної, релігійної чи
етнічної групи, також позивач не надав
суду жодних документів, які б
підтверджували його членство у
політичній партії. Крім того, з
матеріалів справи не вбачається що
ОСОБА_1 був жертвою переслідувань в
країні походження, оскільки до України
він прибув офіційно - на підставі
студентської візи.

Судом встановлено, що після повторного
звернення позивач, в якості нових
доказів щодо свого переслідування
надав до Управління статтю з газети
датованою 21.02.2014 роком, в якій міститься
інформація за 2009 рік. Нових фактів чи
нових доказів, позивач при повторному
зверненні до Управління не повідомив
та не надав.

З огляду на вищезазначені обставини,
суд погоджується з твердженнями
відповідача, що позивач використав
прийняття нового Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
для повторного звернення щодо розгляду
справи у призмі додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що зазначені
вище обставини не можуть бути
розглянуті в межах надання заявнику
міжнародного захисту під час
повторного звернення до управління
8.04.2014 року.

Відносно додаткової форми захисту суд
зазначає, що характерною рисою такої
категорії осіб є невідповідність
критеріям статусу біженця з одного
боку і неможливість повернення в свою
країну з іншого. Проте, в даному випадку
позивач не зміг довести існування
фактів загроз життю, безпеці чи свободі
в країні своєї громадської належності
через побоювання застосування щодо
нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
людську гідність поводження чи
покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час
судового розгляду справи знайшли своє
підтвердження висновки органу
міграційної служби відносно того, що
позивачем не доведено факт
переслідувань його в країні
громадської належності за расовою
належністю, віросповіданням,
національністю, громадянством та
підданством, відношення до певної
соціальної групи, політичних
переконань.

Заявлена позивачем інформація носить
загальний характер і не містить
відомостей про події переслідувань та
утисків на батьківщині її особисто або
членів її сім'ї за політичною,
релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у
судовому засіданні позивачем пояснень,
суд приходить до висновку, що у цілому,
позивач не приховує того факту, що на
теперішній час ніяких погроз з боку
органів державної влади в країні його
громадянської належності для нього не
існує, проте він бажає стабільно жити в
Україні, у зв'язку із чим він фактично і
покинув країну походження,
цілеспрямовано вирушивши до України.
Такі обставини, а також факт того, що
позивач не звернувся за захистом
одразу до міграційних органів під час
проживання у м. Києві - не
узгоджуються із доводами позивача для
отримання статусу біженця (як то
політичне переслідування, наявність
небезпеки для життя в Гвінеї), що суд
оцінює як неправдоподібність та
суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Гвінеї. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові та у судовому
засіданні щодо існування на теперішній
час небезпеки, яка йому загрожує в
Гвінеї особисто є безпідставними і не
має реального підґрунтя. Позивач не
надав переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта, студентської візи. Зазначене
свідчить про те, що держава,
громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняла захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні її
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвав, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з її обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що за відсутністю підстав, та
з урахуванням розбіжностей в
інформації наданої заявником, дане
звернення розглядається як
зловживання процедурою з метою
легалізації на території України.
Однак ця умова не відповідає критеріям
поняття «біженець», а підпадає під
поняття «мігрант», у зв'язку із чим
позивача, згідно з п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області, яким ОСОБА_1
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, прийнято з
урахуванням та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що спірне рішення прийнято
Головним управлінням Державної
міграційної служби України в Одеській
області в межах компетенції та у
спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання нечинним рішення
№ 34 від 12.05.2014 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення, - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги. Якщо
апеляційну скаргу не буде подано в
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути
оскаржена до Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний колегією судді 20 червня 2014
року.

Суддя
С.О. Cтефанов