Справа № 201/2952/14-а
Суддя: Федоріщев С. С.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м.
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
__________________________________________
Справа №201/2952/14-а
Провадження №2а/201/94/2014
ПОСТАНОВА

іменем України

04 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська як місцевий
адміністративний суд,

у складі: головуючого судді
Федоріщева С.С.,

при секретарі
Нижник І.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Лещенка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду матеріали
адміністративного позову ОСОБА_3 до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, Начальника Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області Бесєди
Миколи Володимировича про оскарження
рішення (постанови) суб'єкта владних
повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом та просить:

- визнати не чинною та скасувати
постанову інспекції з питань захисту
прав споживачів у Дніпропетровській
області №161 від 05 березня 2014 року по
справі про адміністративне
правопорушення;

- стягнути з відповідача на його
користь позивача 73,08 грн. в рахунок
відшкодування витрат по сплаті
судового збору;

- стягнути з відповідача на
користь позивача кошти в рахунок
відшкодування витрат позивача на
правову допомогу у розмірі 1800 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
Позивач у позовній заяві та його
представник у судовому засіданні
посилалися на те, що 17.01.2014 року Позивач,
як фізична особа-підприємець
(інтернет-магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»)
продав громадянину ОСОБА_5 планшетний
персональний комп'ютер вартістю 1485
грн. 20.01.2014 року покупець планшету
ОСОБА_5 звернувся до продавця з
письмовою заявою наступного змісту:
«оказалось, что жена тоже купила
планшет, за ненадобностью хочу
вернуть». Позивач, як продавець,
письмово повідомив покупця про відмову
в поверненні товару, при цьому послався
на відповідні норми законодавства.
Покупець звернувся до
Держспоживінспекції у
Дніпропетровській області
(відповідача по справі) зі скаргою на
продавця, який відмовив в поверненні
товару. На підставі даної скарги
відповідач здійснив позапланову
перевірку діяльності позивача, як
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в
результаті якої було оформлено акт
перевірки, протокол про
адміністративне правопорушення та
оскаржувану постанову, з якою Позивач
не згоден, вважає її необґрунтованою,
оскільки повернення коштів за проданий
товар належної якості можливо лише у
випадку, коли цей товар не підійшов
покупцеві за фасоном, кольором
властивостями тощо, а обміняти його на
аналогічний, який би задовольнив
потреби покупця, продавець не може
через відсутність такого. В даному ж
випадку, покупець взагалі не мав
намірів обмінювати придбаний товар, а
просто мав бажання його повернути
продавцеві через те, що цей товар
виявився непотрібним.

В подальшому представник Позивача
подав заяву про розгляд справи за його
відсутність, на задоволенні позовних
вимог наполягає.

Представник Відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував, вважає, що
повернення покупцем придбаного товару
продавцю та отримання сплачених за
товар коштів, можливе за будь-яких умов
та саме в небажанні користуватися
придбаною річчю полягає те, що
придбаний товар не задовольнив потреби
покупця.

В подальшому представник Відповідача
подав заяву про розгляд справи за його
відсутність, проти задоволення
позовних вимог заперечує.

Вислухавши Сторони та дослідивши
докази, надані Сторонами по справі з
увагою на їх належність, допустимість
та взаємний зв'язок між ними, судом
встановлено такі обставини та
визначені відповідні до них
правовідносини:

17.01.2014 року Позивач, як фізична
особа-підприємець (інтернет-магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_1») продав громадянину
ОСОБА_5 планшетний персональний
комп'ютер вартістю 1485 грн., при цьому
згідно до накладної №17468-Д від 17.01.2014 р.,
підписаної покупцем, товар він отримав,
претензій до кольору, зовнішньому
вигляду та комплектації не має (а.с.18).
20.01.2014 року покупець планшету ОСОБА_5
звернувся до продавця з письмовою
заявою наступного змісту: «оказалось,
что жена тоже купила планшет, за
ненадобностью хочу вернуть» (а.с.19).
Позивач, як продавець, письмово
повідомив покупця про відмову в
поверненні товару, при цьому послався
на відповідні норми законодавства
(а.с.21). Покупець звернувся до
Держспоживінспекції у
Дніпропетровській області
(відповідача по справі) зі скаргою на
продавця, який відмовив в поверненні
товару. На підставі даної скарги
відповідач здійснив позапланову
перевірку діяльності позивача, як
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в
результаті якої було оформлено акт
перевірки (а.с.6-10) з додатками (а.с.16-17),
протокол про адміністративне
правопорушення (а.с.13), винесено припис,
згідно до якого позивача зобов'язано
«вирішити питання споживача у
відповідність до чинного
законодавства» (а.с.14). Крім того,
відповідачем винесено оскаржувану
постанову, згідно до якої позивача
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.155 КУпАП, яке
виразилося в тому, що позивач «допустив
у визначений законодавством термін не
розірвання договору купівлі-продажу та
не повернення коштів, чим порушив п.16
«Порядку провадження торгівельної
діяльності та торгівельного
обслуговування на ринку споживчих
товарів, затвердженого Постановою КМУ
№833 від 15.06.2006 р.» (а.с.11-12).

Виходячи з викладеного, суд доходить до
висновку, що між Сторонами виникли
публічно-правові відносини щодо
здійснення Відповідачем владних
управлінських, регуляторних та
адміністративних функцій по
відношенню до Позивача у сфері
підприємницької діяльності, пов'язаної
із веденням останнім торгівельної
діяльності та вжиття Відповідачем
заходів реагування на скаргу
споживача, пов'язану із здійсненням
такої діяльності Позивачем.

Правовідносини, що виникли між
сторонами, законодавчо врегульовані
наступним чином:

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України орган державної влади,
місцевого самоврядування та їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб передбачений Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

За правилами ч.2 ст.2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дії їй бездіяльності
Конституцією чи іншими законами
України встановлено інший порядок
судового провадження.

Відповідно до ст.3 КАС України справою
адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

КАС України визначає повноваження
адміністративних судів щодо розгляду
справ адміністративної юрисдикції,
порядок звернення до адміністративних
судів і порядок здійснення
адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 17 КАС України, компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

До правових актів індивідуальної дії
належать також рішення (постанови) про
притягнення фізичних осіб до
адміністративної відповідальності,
які прийняті суб'єктами владних
повноважень (крім суду).

Відповідно до припису пункту 2 частини
першої статті 18 КАС України, який
кореспондується з положеннями пункту 3
частини першої статті 288 КУпАП,
оскарження рішень (постанов) суб'єктів
владних повноважень у справах про
адміністративні правопорушення
здійснюється шляхом подання
адміністративного позову до місцевого
загального суду як адміністративного
суду.

Тобто, за змістом вказаних правових
норм, постанови про адміністративні
правопорушення, прийняті судом, можуть
бути оскаржені в порядку, визначеному
КУпАП; для постанов, прийнятих іншими
органами (посадовими особами),
встановлено альтернативний порядок
оскарження: або до виконкому
відповідної ради, до відповідної ради,
до вищестоящого органу (вищестоящої
посадової особи), або до
адміністративного суду в порядку,
передбаченому КАС.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями
провадження в справах про
адміністративні правопорушення є:
своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне
з'ясування обставин кожної справи,
вирішення її в точній відповідності з
законом, забезпечення виконання
винесеної постанови, а також виявлення
причин та умов, що сприяють вчиненню
адміністративних правопорушень,
запобігання правопорушенням,
виховання громадян у дусі додержання
законів, зміцнення законності.

Згідно до ст.248 КУпАП, розгляд справи
про адміністративне правопорушення
здійснюється на засадах рівності перед
законом і органом (посадовою особою),
який розглядає справу, всіх громадян
незалежно від раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мови та інших
обставин.

Статтею 254 КУпАП, встановлено, що про
вчинення адміністративного
правопорушення складається протокол
уповноваженими на те посадовою особою
або представником громадської
організації чи органу громадської
самодіяльності. Протокол про
адміністративне правопорушення, у разі
його оформлення, складається у двох
екземплярах, один з яких під розписку
вручається особі, яка притягається до
адміністративної відповідальності.

Згідно до ст.256 КУпАП. у протоколі про
адміністративне правопорушення
зазначаються: дата і місце його
складення, посада, прізвище, ім'я, по
батькові особи, яка склала протокол;
відомості про особу, яка притягається
до адміністративної відповідальності
(у разі її виявлення); місце, час
вчинення і суть адміністративного
правопорушення; нормативний акт, який
передбачає відповідальність за дане
правопорушення; прізвища, адреси
свідків і потерпілих, якщо вони є;
пояснення особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності;
інші відомості, необхідні для
вирішення справи. Якщо правопорушенням
заподіяно матеріальну шкоду, про це
також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його
склала, і особою, яка притягається до
адміністративної відповідальності;
при наявності свідків і потерпілих
протокол може бути підписано також і
цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається
до адміністративної відповідальності,
від підписання протоколу, в ньому
робиться запис про це. Особа, яка
притягається до адміністративної
відповідальності, має право подати
пояснення і зауваження щодо змісту
протоколу, які додаються до протоколу,
а також викласти мотиви свого
відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка
притягається до адміністративної
відповідальності, роз'яснюються його
права і обов'язки, передбачені статтею
268 нього Кодексу, про що робиться
відмітка у протоколі.

Відповідно до ст.268 КУпАП, особа, яка
притягається до адміністративної
відповідальності, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
давати пояснення, подавати докази,
заявляти клопотання; при розгляді
справи користуватися юридичною
допомогою адвоката, іншого фахівця у
галузі права, який за законом має право
на надання правової допомоги особисто
чи за дорученням юридичної особи,
виступати рідною мовою і користуватися
послугами перекладача, якщо не володіє
мовою, якою ведеться провадження;
оскаржити постанову по справі. Справа
про адміністративне правопорушення
розглядається в присутності особи, яка
притягається до адміністративної
відповідальності. Під час відсутності
цієї особи справу може бути розглянуто
лише у випадках, коли є дані про
своєчасне її сповіщення про місце і час
розгляду справи і якщо від неї не
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Згідно до ст.278 КУпАП, орган (посадова
особа) при підготовці до розгляду
справи про адміністративне
правопорушення вирішує такі питання: 1)
чи належить до його компетенції
розгляд даної справи; 2) чи правильно
складено протокол та інші матеріали
справи про адміністративне
правопорушення; 3) чи сповіщено осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
про час і місце Ті розгляду, 4) чи
витребувано необхідні додаткові
матеріали; 5) чи підлягають задоволенню
клопотання особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності,
потерпілого, їх законних представників
і адвоката.

Статтею 280 КУпАП, встановлено, що орган
(посадова особа) при розгляді справи
про адміністративне правопорушення
зобов'язаний з'ясувати, чи було вчинено
адміністративне правопорушення, чи
винна дана особа в його вчиненні, чи
підлягає вона адміністративній
відповідальності, чи є обставини, що
пом'якшують і обтяжують
відповідальність, чи заподіяно майнову
шкоду, чи є підстави для передачі
матеріалів про адміністративне
правопорушення на розгляд громадської
організації, трудового колективу, а
також з'ясувати інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Згідно до ст.283 КУпАП, розглянувши
справу про адміністративне
правопорушення, орган (посадова особа)
виносить постанову по справі.
Постанова виконавчого органу
сільської, селищної, міської ради по
справі про адміністративне
правопорушення приймається у формі
рішення. Постанова повинна містити:
найменування органу (посадової особи),
який виніс постанову, дату розгляду
справи; відомості про особу, щодо якої
розглядається справа; опис обставин,
установлених при розгляді справи;
зазначення нормативного акту, який
передбачає відповідальність за дане
адміністративне правопорушення;
прийняте по справі рішення. Якщо при
вирішенні питання про накладення
стягнення за адміністративне
правопорушення органами (посадовими
особами), переліченими у пунктах 1 - 4
статті 213 цього Кодексу, одночасно
вирішується питання про відшкодування
винним майнової шкоди, то в постанові
по справі зазначаються розмір шкоди, що
підлягає стягненню, порядок і строк її
відшкодування.

Правовідносини між продавцем та
покупцем врегульовані наступним чином.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.689 ЦК України,
покупець зобов'язаний прийняти товар,
крім випадків, коли він має право
вимагати заміни товару або має право
відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст.707 ЦК України,
покупець має право протягом
чотирнадцяти днів не рахуючи дня
купівлі непродовольчого товару
належної якості, якщо триваліший строк
не оголошений продавцем, обміняти його
у місці купівлі або інших місцях,
оголошених продавцем, на аналогічний
товар інших розміру, форми, габариту,
фасону, комплектації тощо. У разі
виявлення різниці в ціні покупець
проводить необхідний перерахунок з
продавцем.

Якщо у продавця немає необхідного для
обміну товару, покупець має право
повернути придбаний товар продавцеві
та одержати сплачену за нього грошову
суму.

Вимога покупця про обмін або
повернення товару підлягає
задоволенню, якщо товар не був у
споживанні, збережено його товарний
вид, споживчі властивості та за
наявності доказів придбання товару у
цього продавця.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
захист прав споживачів», споживач має
право обміняти непродовольчий товар
належної якості на аналогічний у
продавця, в якого він був придбаний,
якщо товар не задовольнив його за
формою, габаритами, фасоном, кольором,
розміром або з інших причин не може
бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару
належної якості протягом чотирнадцяти
днів, не рахуючи дня купівлі, якщо
триваліший строк не оголошений
продавцем.

Якщо на момент обміну аналогічного
товару немає у продажу, споживач має
право або придбати будь-які інші товари
з наявного асортименту з відповідним
перерахуванням вартості, або розірвати
договір та одержати назад гроші у
розмірі вартості повернутого товару,
або здійснити обмін товару на
аналогічний при першому ж надходженні
відповідного товару в продаж.
Продавець зобов'язаний у день
надходження товару в продаж повідомити
про це споживача, який вимагає обміну
товару.

Відповідно до п.27 Правил роздрібної
торгівлі непродовольчими товарами,
затверджених Наказом Міністерства
Економіки №104 від 19.04.2007 року, споживач
має право обміняти непродовольчий
товар належної якості на аналогічний у
продавця, у якого він був придбаний,
якщо товар не задовольнив його за
формою, габаритами, фасоном, кольором,
розміром або з інших причин не може
бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару
належної якості протягом чотирнадцяти
днів, не рахуючи дня купівлі.

Обмін товару належної якості
провадиться, якщо він не
використовувався і якщо збережено його
товарний вигляд, споживчі властивості,
пломби, ярлики, а також розрахунковий
документ, виданий споживачу разом з
проданим товаром.

Перелік товарів належної якості, що не
підлягають обміну (поверненню),
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Якщо на момент обміну аналогічного
товару немає у продажу, споживач має
право або придбати будь-які інші товари
з наявного асортименту з відповідним
перерахуванням вартості, або розірвати
договір та одержати назад гроші в
розмірі вартості повернутого товару,
або здійснити обмін товару на
аналогічний при першому ж надходженні
відповідного товару в продаж.
Продавець зобов'язаний у день
надходження товару в продаж повідомити
про це споживача, який вимагає обміну
товару.

При розірванні договору
купівлі-продажу розрахунки із
споживачем провадяться, виходячи з
вартості товару на час його купівлі.
Гроші, сплачені за товар, повертаються
споживачеві в день розірвання
договору, а в разі неможливості
повернути гроші в день розірвання
договору - в інший строк за
домовленістю сторін, але не пізніше ніж
протягом семи днів.

З наведених нормативно-правових актів
випливає, що розірвання договору
купівлі-продажу товару належної якості
можливе у разі, якщо покупець звернувся
з проханням обміняти придбаний товар,
що не задовольнив його потреби (колір,
фасон, розмір тощо) на аналогічний
товар з відповідними властивостями, а
такого товару на момент звернення у
продавця немає.

Аналогічні роз'яснення надав і Пленум
Верховного Суду України у п.22 своєї
постанови №5 від 12.04.1996 р. «Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів», згідно до
якої вимоги споживача про заміну
товару належної якості підлягають
задоволенню, якщо їх заявлено протягом
14 днів з дня його придбання (не
враховуючи дня купівлі), товар не може
бути використаний споживачем за
призначенням тому, що він не підійшов
за формою, габаритами, фасоном,
кольором, розміром або з інших причин, і
при цьому споживачем збережено його
товарний вигляд, споживчі властивості,
пломби, ярлики, а також товарний чи
касовий чек.

В даному ж випадку Покупець не
звертався до продавця з проханням
обміну товару. Відповідно, питання про
наявність або відсутність
аналогічного товару не поставало, а з
цього випливає, що й розірвання
договору за таких обставин не
передбачено законом.

Крім того, зі змісту письмового
звернення Покупця до Позивача про
повернення придбаного товару випливає,
що його не цікавить обмін товару на
аналогічний, адже за словами покупця
«оказалось, что жена тоже купила
планшет, за ненадобностью хочу
вернуть».

Всі ці обставини з посиланням на закон
позивач письмово повідомив у відповіді
на звернення покупця, у поясненнях до
акту перевірки, у поясненнях до
протоколу про адміністративне
правопорушення.

В оскаржуваній постанові Відповідач
зазначив: ОСОБА_3 «допустив у
визначений термін не розірвання
договору купівлі-продажу та
неповернення коштів, чим порушено п.16
«Порядку провадження торговельної
діяльності та правил торговельного
обслуговування на ринку споживчих
товарів, затверджених постановою
Кабінету Міністрів від 15.06.2006 року №833».

Як вже було зазначено вище, Закон
України «Про захист прав споживачів»
передбачає можливість розірвання
договору купівлі-продажу товару
належної якості та одержання назад
грошей у разі, якщо на момент обміну
аналогічного товару немає у продажу.

При винесенні оскаржуваної постанови,
Відповідач не врахував вимоги Закону
України «Про захист прав споживачів»
та прийняв постанову в порушення ст.9
даного Закону та вимог ст.280 КУпАП.

Що стосується п.16 постанови КМУ №833, яку
нібито, на думку Відповідача, порушив
Позивач, то вона є бланкетною нормою,
тобто має відсильний характер: у п.16
постанови КМУ №833 зазначено наступне:
«Працівники суб'єкта господарювання
зобов'язані забезпечити реалізацію
прав споживачів, визначених Законом
України "Про захист прав споживачів",
виконувати ці правила та вимоги інших
нормативно-правових актів, що
регулюють торговельну діяльність.
Працівники, залучені до виготовлення,
зберігання та реалізації харчових
продуктів і продовольчої сировини,
зобов'язані мати спеціальну
підготовку».

Відповідач же в оскаржуваній постанові
не зазначив, яку конкретну вимогу та
якого закону порушив Позивач. Фактично,
за відсутності правопорушення,
Відповідач притягнув Позивача до
адміністративної відповідальності,
тобто безпідставно та незаконно
застосував ст.155 ч.1 КУпАП, яка
передбачає накладення штрафу за
порушення правил торгівлі громадянами,
які займаються підприємницькою
діяльністю.

Отже, оскаржувана постанова
Відповідача порушує положення ст.9
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.155 ч.1 КУпАП, та не
відповідає їх вимогам, у зв'язку з чим
позов має бути задоволений.

Водночас, суд вважає, що Позивачем не
зовсім вірно обрано спосіб захисту
свого порушеного права, коли він
просить визнати оскаржувану постанову
не чинною, оскільки такий спосіб
захисту порушеного права стосується
актів суб'єктів владних повноважень, що
мають виражену тривалість дії у часі. В
даному ж випадку оскаржувана постанова
є актом індивідуальної дії разового
характеру, тому вона має бути
скасована, а провадження по справі про
адміністративне правопорушення
закрите на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за
відсутністю складу адміністративного
правопорушення.

Вирішуючи питання про відшкодування
витрат на правову допомогу, заявлене
Позивачем, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.87 КАС України,
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.87 КАС України, до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
належать витрати на правову допомогу;

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.90 КАС України,
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

У відповідності до ст. 30 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» гонорар є формою
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги. При
встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

У Правилах адвокатської етики,
схвалених Вищою кваліфікаційною
комісією адвокатури при Кабінеті
Міністрів України 1 жовтня 1999 року
протоколом від 1 - 2 жовтня 1999 р. за 6/VI,
зазначається, що гонораром є
передбачена угодою про надання
правової допомоги винагорода за
виконані адвокатом дії по наданню
правової допомоги; гонорар не включає
кошти, що вносяться клієнтом (його
представником) на покриття фактичних
витрат, пов'язаних з виконанням угоди.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

В даному випадку, Позивачем додано до
позову документи, які підтверджують, що
він в ході підготовки позову поніс
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката, фахівця в галузі
права, які складають суму 1800 грн. На
підтвердження цих витрат до позову
додано відповідні документи: договір
про надання юридичних послуг з
адвокатом ОСОБА_1, що має відповідне
свідоцтво на право зайняття
адвокатською діяльністю (а.с.24-27),
розрахунок щодо вартості надання
юридичних послуг на виконання цього
договору, згідно до якого юридичні
послуги по даній справі на стадії
досудової підготовки позову,
надавалися протягом 6 годин (а.с.28), акт
приймання наданих юридичних послуг
(а.с.29) та розписка адвоката про
отримання грошових коштів у розмірі 1800
грн. на виконання умов зазначеного
договору (а.с.30).

Мінімальна заробітна плата на 2014 рік в
Україні встановлена Законом "Про
держбюджет на 2014 рік" та протягом з
січня 2014 р. по липень 2014 р. складає 1218
гр., тобто граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу в
адміністративних справах може
складати до 487,2 грн.

В даному випадку, за годину юридичних
послуг Позивач поніс витрати у сумі 300
грн., що не перевищує 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі.

З огляду на викладене, позовні вимоги в
цій частині, також як і вимоги про
відшкодування витрат по сплаті
судового збору, підлягають
задоволенню.

В той же час, на підставі до ч.1 ст.94 КАС
України, відшкодування цих витрат має
проводитися за рахунок коштів
Державного бюджету України.

На підставі ст.ст.2, 6, 69, 71, 86, 138, 158-163 КАС
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов адміністративного позову ОСОБА_3
до Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, Начальника Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області Бесєди
Миколи Володимировича про оскарження
рішення (постанови) суб'єкта владних
повноважень - задовольнити.

Скасувати постанову інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області №161 від 05
березня 2014 року по справі про
адміністративне правопорушення та
закрити провадження по справі про
адміністративне правопорушення.

Стягнути з Державного Бюджету України
на користь ОСОБА_3 1800 грн. в рахунок
відшкодування витрат на правову
допомогу та 73,08 грн. в рахунок
відшкодування витрат по сплаті
судового збору.

Згідно ст. 171-2 ч.2 КАС України, рішення
місцевого загального суду як
адміністративного суду у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності є остаточним і
оскарженню не підлягає.

Суддя
С.С. Федоріщев