Справа № 810/3260/14
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року місто Київ
№ 810/3260/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Шевченко А.В., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд»
(представник - Удовицький Віктор
Валерійович)доІнспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській областіпровизнання
протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд»
(представник - Удовицький Віктор
Валерійович), звернувся до суду з
адміністративним позовом до Інспекції
з питань захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправною та скасування
постанови про накладення стягнень.

В обґрунтування позову зазначив, що
відповідачем під час здійснення
перевірки дотримання законодавства
про захист прав споживачів були
порушенні норми чинного законодавства,
а порушення, викладені в акті перевірки
не відповідають дійсним обставинам
справи, оскільки на етикетці ковбасних
виробів, що стали предметом перевірки,
вказано кількість білків, жирів та
вуглеводів у встановлених одиницях
виміру (грамах) із зазначенням їх
граничних показників, що повністю
відповідає вимогам чинного
законодавства.

За таких обставин, позивач просив суд
визнати протиправною та скасувати
постанову № 223 від 10.04.2014 «Про
накладення стягнень, передбачених
статтею 23 Закону України «Про захист
прав споживачів», винесену Інспекцією
з питань захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області.

В призначений день та час у судове
засідання з'явився представник
позивача, представник відповідача в
судове засідання не з'явився, належним
чином повідомлений про дату, час і
місце розгляду справи.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 10.06.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Від відповідача будь-яких пояснень,
заперечень до суду не надходило,
витребувані судом документи
відповідачем не надано.

Всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, та оцінивши їх у
сукупності, судом встановлено
наступне.

07.02.2014 Громадська організація «ГОЛОВНЕ
ВСЕУКРАЇНСЬКЕ ОБ'ЄДНАННЯ З ПИТАНЬ
ЗАХИСТУ ПРАВ СПОЖИВАЧІВ «ГРОМАДСЬКИЙ
КОНТРОЛЬ ЯКОСТІ» звернулась з листом №
756-2-7/7 до Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів щодо
перевірки суб'єктів господарювання,
які реалізують продукції з порушенням
вимог нормативно-правових актів у
сфері захисту прав споживачів.

На підставі звернення від 07.02.2014 № 756-2-7/7
Державною інспекцією України з питань
захисту прав споживачів надано згоду
на проведення позапланових заходів зі
здійснення державного контролю від
06.02.2014 № 01/7-1183-2014 щодо перевірки ТОВ
«Фоззі-Фуд», магазин «Сільпо», місто
Дніпропетровськ, вулиця Буковинська, 9.

Суд звертає увагу, що така інформація
вказана в направленні на проведення
перевірки № 360/14/316 від 19.02.2014. З яких
підстав згода була надана раніше ніж
датовано лист Громадської організації
«ГОЛОВНЕ ВСЕУКРАЇНСЬКЕ ОБ'ЄДНАННЯ З
ПИТАНЬ ЗАХИСТУ ПРАВ СПОЖИВАЧІВ
«ГРОМАДСЬКИЙ КОНТРОЛЬ ЯКОСТІ»
відповідач суду не пояснив, будь-яких
документів не надав.

Як вбачається з направлення на
проведення перевірки № 360/14/316 від 19.02.2014
позапланова перевірка була призначена
на підставі наказу від 19.02.2014 № 16-од.
Перевірка планувалась проводитись з
20.02.2014 по 26.02.2014 головним спеціалістом
Сазоновою Жанною Іванівною.

За результатами перевірки було
складено Акт перевірки дотримання
вимог законодавства про захист прав
споживачів від 20.02.2014 № 003497 щодо
перевірки магазина «Сільпо» за
адресою місто Дніпропетровськ, вулиця
Буковинська, 9 (далі - Акт перевірки).

В Акті перевірки зафіксовані наступні
порушення вимог законодавства:

- в реалізації знаходиться продукція
(ковбасні вироби), яка при наявності
цінників була виставлена та
реалізована без необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, а саме: маркування
ковбасних виробів не відповідає
встановленим вимогам: інформація про
поживну (харчову) цінність та
енергетичну цінність (калорійність),
інформація про вміст білків, жирів,
вуглеводів вказано їх граничні обсяги,
а необхідно вказувати кількість
білків, жирів, вуглеводів у грамах на 100
грамів продукції, що є порушенням
статті 15 Закону України «Про захист
прав споживачів», абзацу 5 статті 38
Закону України «Про безпечність та
якість харчових продуктів», абзацу 4
пункту 29 Технічного регламенту щодо
правил маркування харчових продуктів,
затвердженого наказом
Держспоживстандарту України від 28.10.2010
№ 487, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 11.02.2011 за № 183/18921 та
пункту 17 Порядку провадження
торговельної діяльності та правил
торговельного обслуговування на ринку
споживчих товарів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 15.06.2006 № 833.

Виявлені під час проведення перевірки
порушення тягнуть за собою
відповідальність згідно статті 23
Закону України «Про захист прав
споживачів»

Враховуючи результати перевірки та з
метою усунення порушень Закону
України «Про захист прав споживачів»,
відповідачем, на підставі Акта
перевірки прийнято припис, якими
позивачу заборонено здійснювати
реалізацію продукції без необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації.

У подальшому, відповідачем, керуючись
статтями 23 та 26 Закону України «Про
захист прав споживачів» та Положенням
про порядок накладення та стягнення
штрафів за порушення законодавства про
захист прав споживачів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.08.2002 № 1177, прийнято постанову № 223
від 10.04.2014 про накладення стягнень у
розмірі 414 гривень 98 копійок.

Не погоджуючись із постановою
відповідача, ТОВ «Фоззі-Фуд»
звернулось до суду з даним
адміністративним позовом.

Надаючи правової оцінки відносинам, що
виникли між сторонами, слід зазначити
наступне.

Щодо порушення, на думку позивача,
порядку і процедури проведення
перевірки, судом досліджено дане
питання і встановлено наступне.

Порядок проведення перевірок у
суб'єктів господарювання сфери
торгівлі і послуг, у тому числі
ресторанного господарства, якості
продукції, додержання обов'язкових
вимог щодо безпеки продукції, а також
додержання правил торгівлі та надання
послуг затверджено наказом
Міністерства економічного розвитку і
торгівлі України від 07.03.2012 № 310,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 11 травня 2012 за № 743/21056 (далі -
Порядок № 310).

В силу пункту 1.4 Порядку № 310 перевірки
діяльності суб'єктів господарювання
проводяться з метою контролю стану
дотримання ними вимог законодавства
про захист прав споживачів щодо якості
та безпеки продукції, правил торгівлі
та послуг, надання споживачам
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію.

Органи з питань захисту прав
споживачів здійснюють державний
контроль стану дотримання суб'єктами
господарювання вимог законодавства
про захист прав споживачів шляхом
проведення планових та позапланових
перевірок.

Позапланові перевірки суб'єктів
господарювання проводяться посадовими
особами, зокрема, з підстави звернення
фізичних та юридичних осіб про
порушення суб'єктом господарювання
вимог законодавства.

Відповідно до пунктів 1.8, 2.1, 2.6 Порядку
№ 310 перевірки проводяться посадовими
особами на підставі наказу
відповідного органу з питань захисту
прав споживачів, який повинен містити
найменування суб'єкта господарювання,
щодо якого здійснюватиметься захід, та
предмет перевірки.

На підставі наказу оформляється
направлення на проведення перевірки,
яке підписується керівником або
заступником керівника відповідного
органу з питань захисту прав
споживачів (із зазначенням його
прізвища, ім'я та по батькові) і
засвідчується гербовою печаткою.

Перед початком перевірки суб'єкта
господарювання посадові особи, які
проводять перевірку, пред'являють
керівнику суб'єкта господарювання або
уповноваженій ним особі направлення та
службове посвідчення, що засвідчує
посадову особу, і надають суб'єкту
господарювання копію направлення на
перевірку, а також інформують цих осіб
про мету перевірки.

Як вбачається з наданих суду
документів, в журналу реєстрації
перевірок № 1 зроблено запис про
проведення позапланової перевірки.
Отже, суд вважає, що посадову особу
відповідача було допущено до
проведення перевірки.

Виходячи з вимог розділу ІІІ Порядку №
310 за результатами проведеної
перевірки посадовими особами
складається акт.

Акт складається у двох примірниках:
перший залишається в органі, який
провів перевірку; другий передається
під підпис суб'єкту господарювання,
діяльність якого перевірялася.

Згідно з пунктами 3.6 Порядку № 310 на
підставі акта, який складено за
результатами проведення перевірки, під
час якої виявлено порушення вимог
законодавства, посадовою особою, яка
проводила перевірку, дається керівнику
суб'єкта господарювання припис про
усунення порушень.

Відповідно до пунктів 3.8, 3.9, 3.11 Порядку
№ 310 два примірники акта в останній
день перевірки підписують посадові
особи, які проводили перевірку, та
суб'єкт господарювання або
уповноважена ним особа.

Представник суб'єкта господарювання
(керівник, особа, яка його заміщає, а в
разі їх відсутності - особа, яка
реалізує продукцію) має право під час
підписання акта письмово надати свої
пояснення, зауваження або заперечення
до акта, які є його невід'ємною
частиною. У разі відмови підписати акт
посадова особа територіального органу,
яка проводила перевірку, робить запис в
акті про те, що зазначена особа
ознайомлена із змістом акта і від його
підпису відмовилася.

Реєстрація актів перевірок
проводиться у журналі реєстрації актів
перевірок. В акті перевірки
зазначаються: серія, порядковий номер,
а також порядковий номер відповідно до
нумерації записів у журналі реєстрації
актів.

Журнал реєстрації актів перевірок
повинен бути прошнурований,
пронумерований, завірений підписом та
скріплений гербовою печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, всі
передбачені Порядком № 310 дії з боку
перевіряючого були вчинені.

Як вбачається з наданих позивачем
документів припис за наслідками
перевірки було винесено і зобов'язано
не допускати в реалізацію продукцію
без необхідної, доступної, достовірної
та своєчасної інформації.

В Акті перевірки посадовою особою
відповідача зроблено відмітку, що
керуюча магазином відмовилась від
підписання акту, паспортні дані для
складення протоколу не надала.

У зв'язку з цим, суд вважає, що підстави
для скасування оскаржуваної постанови
з мотивів неотримання Акта перевірки
та незапрошення уповноважених осіб
позивача на розгляд матеріалів справи
відсутні і позивачем не доведено
порушення своїх прав у зв'язку з
проведенням перевірки.

Щодо суті встановлених порушень прав
споживачів на необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію про
продукцію, її кількість, якість,
асортимент, а також про її виробника
(виконавця, продавця), судом досліджено
дане питання і встановлено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 4 Закону України «Про захист
прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII
(далі - Закон № 1023-ХІІ), споживачі під
час придбання, замовлення або
використання продукції, яка
реалізується на території України, для
задоволення своїх особистих потреб
мають право на необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію про
продукцію, її кількість, якість,
асортимент, а також про її виробника
(виконавця, продавця).

Згідно з частиною першою, другою
статті 15 Закону № 1023-ХІІ споживач має
право на одержання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію, що
забезпечує можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна
містити: назву товару, найменування або
відтворення знака для товарів і послуг,
за якими вони реалізуються;
найменування нормативних документів,
вимогам яких повинна відповідати
вітчизняна продукція; дані про основні
властивості продукції, а щодо
продуктів харчування - про склад
(включаючи перелік використаної у
процесі їх виготовлення сировини, в
тому числі харчових добавок),
номінальну кількість (масу, об'єм тощо),
харчову та енергетичну цінність, умови
використання та застереження щодо
вживання їх окремими категоріями
споживачів, а також іншу інформацію, що
поширюється на конкретний продукт;
відомості про вміст шкідливих для
здоров'я речовин, які встановлені
нормативно-правовими актами, та
застереження щодо застосування
окремої продукції, якщо такі
застереження встановлені
нормативно-правовими актами; позначку
про наявність або відсутність у складі
продуктів харчування генетично
модифікованих компонентів; дані про
ціну (тариф), умови та правила придбання
продукції; виробник (продавець) у разі
виявлення недостовірної інформації
про продукцію (якщо вона не шкодить
життю, здоров'ю або майну споживача)
протягом тижня вилучає цю продукцію з
продажу та приводить інформацію про
неї до відповідності; дату
виготовлення; відомості про умови
зберігання; гарантійні зобов'язання
виробника (виконавця); правила та умови
ефективного і безпечного використання
продукції; строк придатності (строк
служби) товару (наслідків роботи),
відомості про необхідні дії споживача
після їх закінчення, а також про
можливі наслідки в разі невиконання
цих дій; найменування та
місцезнаходження виробника (виконавця,
продавця) і підприємства, яке здійснює
його функції щодо прийняття претензій
від споживача, а також проводить ремонт
і технічне обслуговування.

Інформація, передбачена частиною
першою цієї статті, доводиться до
відома споживачів виробником
(виконавцем, продавцем) у супровідній
документації, що додається до
продукції, на етикетці, а також у
маркуванні чи іншим способом (у
доступній наочній формі), прийнятим для
окремих видів продукції або в окремих
сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути
розміщена у місцях, де вона
реалізується, а також за згодою
споживача доводитися до нього за
допомогою засобів дистанційного
зв'язку.

Продукти харчування, упаковані або
розфасовані в Україні, повинні
супроводжуватись інформацією про їх
походження.

Відповідно до пункту 1 Правил
роздрібної торгівлі продовольчими
товарами, затверджених наказом
Міністерства економіки і з питань
Європейської інтеграції України 11.07.2003
№ 185 (далі - Правила №185), ці Правила
регламентують порядок приймання,
зберігання, підготовки до продажу і
продаж продовольчих товарів через
роздрібну торговельну мережу, а також
визначають вимоги в дотриманні прав
споживачів щодо якості й безпеки
товару та рівня торговельного
обслуговування.

Пунктом 15 Правил № 185 встановлено, що
працівники суб'єкта господарської
діяльності зобов'язані надати покупцю
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про товари, а
також на вимогу покупця - документи,
якими підтверджуються їх якість і
безпека, а також ціна товарів.

Відповідно до пункту 11 Правил № 185 усі
харчові продукти і продовольча
сировина в суб'єкта господарської
діяльності повинні бути з документами,
наявність яких передбачена чинними
нормативно-правовими актами. Харчові
продукти і продовольча сировина, які
надходять у торговельну мережу,
повинні відповідати вимогам чинного
законодавства, чинних
нормативно-правових актів і
нормативних документів щодо
показників якості та безпеки харчових
продуктів, упаковки, маркування,
транспортування, приймання і
зберігання.

Статтею Закону України «Про
безпечність та якість харчових
продуктів» встановлено, що
забороняється обіг харчових продуктів,
етикетування яких не відповідає цьому
Закону та відповідним технічним
регламентам. Усі харчові продукти, що
знаходяться в обігу в Україні,
етикетуються державною мовою України
та містять у доступній для сприймання
споживачем формі інформацію.

Частиною другою цієї ж статті
передбачено, що для деяких категорій
харчових продуктів відповідними
технічними регламентами можуть
встановлюватися специфічні
обов'язкові вимоги до етикетування,
крім тих, що передбачені у цій статті.

Таким чином, надання вищевказаної
інформації для споживачів є
обов'язковим, а її ненадання є
порушенням чинного законодавства
України та суттєво обмежує законне
право споживача на усвідомлений і
компетентний вибір товарів. При цьому,
порядок маркування товарів
встановлюється Законами України «Про
захист прав споживачів», «Про
безпечність та якість харчової
продукції», з урахуванням особливостей
для певних категорій харчових
продуктів, що передбачені технічними
регламентами.

На виконання статті 1 Закону України
«Про захист прав споживачів», наказом
Державного комітету України з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 28.10.2010 № 487 затверджено
Технічний регламент щодо правил
маркування харчових продуктів (далі -
Технічний регламент № 487).

Згідно з пункту 1 Технічний регламент №
487 розроблений відповідно до вимог
Законів України «Про безпечність та
якість харчових продуктів», «Про
захист прав споживачів», а також
положень Директиви Європейського
Парламенту та Ради від 20.03.2000 № 2000/13/ЄС
про наближення законодавства
держав-членів про етикетування,
оформлення та рекламування продуктів
харчування і Директиви Комісії від
30.01.2008 № 2008/5/ЄС щодо
обов'язкового зазначення на етикетці
певних продуктів харчування деякої
докладної інформації, окрім тієї, що
передбачена у Директиві 2000/13/ЄС
Європейського Парламенту та Ради,
визначає загальні вимоги до маркування
(етикетування) розфасованих харчових
продуктів, які вводяться в обіг в
Україні.

Пунктом 29 Технічного регламенту № 487
встановлено, що інформацію про поживну
(харчову) цінність зазначають у
маркуванні харчового продукту як
кількісні відомості, призначені для
інформування споживача про поживні
властивості продукту та енергетичну
цінність (калорійність).

Інформація про поживну (харчову)
цінність та енергетичну цінність
(калорійність) повинна містити:

- інформацію про енергетичну цінність
(калорійність) в кілоджоулях (кДж)
та/або кілокалоріях (ккал) на 100 грамів
або 100 мл продукту;

- інформацію про поживну (харчову)
цінність, а саме: кількість білків,
жирів, вуглеводів у грамах (г) на 100
грамів або 100 мл продукту.

У маркуванні харчового продукту його
поживну (харчову) цінність зазначають
поруч з енергетичною цінністю
(калорійністю) харчового продукту.

Поживну (харчову) цінність та
енергетичну цінність (калорійність) не
обов'язково зазначати для чаю, кави,
оцту, мінеральної та питної води,
кухонної солі, харчових добавок,
ароматизаторів, спецій, прянощів.

Таким чином, Технічним регламентом № 487
встановлені загальні вимоги до
маркування продуктів харчування, серед
яких обов'язковість зазначення
кількості жирові, білків, вуглеводів у
грамах на 100 грамів продукту.

Водночас, пунктом 2 Технічного
регламенту № 487 передбачено, що для
окремих видів розфасованих харчових
продуктів відповідними актами
законодавства, а в разі їх відсутності -
нормативними документами можуть
установлюватися додаткові вимоги до їх
маркування, крім тих, що передбачені
цим Технічним регламентом.

У силу положень статті 3 Закону України
«Про безпечність та якість харчових
продуктів», держава забезпечує
безпечність та якість харчових
продуктів з метою захисту життя і
здоров'я населення від шкідливих
факторів, які можуть бути присутніми у
харчових продуктах, шляхом:
встановлення обов'язкових параметрів
безпечності для харчових продуктів;
встановлення мінімальних специфікацій
якості харчових продуктів у технічних
регламентах; встановлення стандартів
для харчових продуктів з метою їх
ідентифікації.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про безпечність та якість харчових
продуктів» стандарт - документ,
затверджений центральним органом
виконавчої влади з питань технічного
регулювання та споживчої політики,
яким встановлено для загального та
систематичного використання правила,
інструкції або характеристики
продуктів, пов'язаних з ними процесів
або послуг, додержання яких є
обов'язковим.

Стандарт не містить вимог щодо
безпечності харчових продуктів,
встановлених санітарними заходами, та
може включати або бути цілком
присвячений вимогам щодо позначення,
упаковки, маркування та етикетування
продукту чи процесу, а також вимогам до
термінології, яка вживається щодо
процесу, продукту чи послуги.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема додатку 7 до Акту перевірки,
харчовими продуктами, в маркуванні
яких відповідачем виявлено недоліки
стали ковбасні вироби, а саме: ковбаса
варена, сардельки, сосиски, ковбаса
напівкопчена.

Основні показники і характеристики,
вимоги до сировини та матеріалів, а
також до маркування та пакування
ковбасних виробів визначено ДСТУ 4427:2005
«Ковбаси сирокопчені та сиров'ялені»,
ДСТУ 4436:2005 «Ковбаси варені, сосиски,
сардельки, хліби м'ясні».

Як вбачається із змісту пункту 8
вказаних ДСТУ, на кожній одиниці
спожиткового пакування ковбас повинна
бути етикетка із зазначенням, у тому
числі, даних про харчову та енергетичну
цінність (калорійність) 100 г продукту.
Форма такого позначення затверджена
додатком Б ДСТУ 4427:2005, що передбачає
нанесення на етикетку граничного
вмісту білків, жирів шляхом зазначення
слів «не менше ніж», «не більше ніж», і
розраховується виробником відповідно
до конкретної рецептури ковбас.

Вказаний спосіб маркування ковбасних
виробів узгоджується із вимогами щодо
обов'язкових фізико-хімічних
показників ковбас, що встановлені
пунктами 5.1.3 та наведені в таблицях 2
ДСТУ 4427:2005, ДСТУ 4436:2005, відповідно до
яких, ковбасні вироби, в залежності від
виду і найменування, повинні
відповідати граничним показникам
вмісту жиру, білків, що зазначаються у
відсотковому відношенні з позначенням
«не менше ніж»/»не більше ніж».

Можливість зазначення при маркуванні
граничних показників білків та жирів
пов'язане з рецептурою та
неоднорідністю сировини при
виготовлені ковбасних виробів.

Так, пунктом 5.2 вказаних ДСТУ
встановлені вимоги щодо сировини та
матеріалів при виготовлені ковбасних
виробів. М'ясна сировина для
виготовлення ковбасних виробів
жилується за сортами із встановленням
гранично допустимого вмісту жирової
тканини у відповідних відсотках, який,
відповідно до того чи іншого виду м'яса
є змінним. Таким чином, рецептура
ковбасних виробів багатокомпонентна, а
м'ясна сировина знежилована має
граничні відхилення, наприклад,
свинина знежилована напівжирна
містить жирової тканини від 30% до 50%,
свинина знежилована жирна від 50% до 85%.

Саме тому не є можливим вказати чітко
вміст жиру та відповідно білка та
вуглеводів в готових виробах, адже ці
показники в м'ясній сировині можуть
коливатися, що передбачено схемою її
сортування.

З огляду на вищевикладене, зазначення
на етикетці ковбасних виробів
граничних показників кількості білків
та жирів («не більше»/ «не менше») у
встановлених одиницях виміру (грамах),
не суперечить вимогам Технічного
регламенту щодо правил маркування
харчових продуктів, надає доступну і
достовірну інформацію про продукцію,
що забезпечує можливість її свідомого
і компетентного вибору.

На підставі викладеного, суд
погоджується з висновком позивача, що
м'ясна сировина не може мати постійного
значення харчової цінності і
виготовлена з такої сировини продукція
кожен раз буде мати різне значення
харчової цінності залежно від
показників харчової цінності самої
сировини. Дане унеможливлює зазначення
на пакувальних одиницях розфасованих
ковбасних виробів та маркованих
оболонках вказаної продукції точної
інформації про поживну цінність, тобто
точну кількість білків, жирів,
вуглеводів у ста грамах того чи іншого
ковбасного виробу.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не надав належних і
достатніх доказів на підтвердження
правомірності прийнятих рішень.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 53, 69, 70, 71, 72, 86, 94,
122, 159 - 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та
скасувати постанову № 223 від 10.04.2014
«Про накладення стягнень, передбачених
статтею 23 Закону України «Про захист
прав споживачів».

3. Стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фоззі-Фуд» понесені ним судові
витрати в розмірі 182 (сто вісімдесят
дві) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Шевченко А.В.