Справа № 523/2227/13-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року
м. Київ К/800/56260/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

провівши попередній розгляд справи за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Суворовського районного суду м. Одеси
від 10 квітня

2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22 жовтня

2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Одеської міської ради, управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2013 року ОСОБА_1 пред'явив позов
до Одеської міської ради, управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради про визнання дій
управління архітектури та
містобудування Одеської міської ради
щодо відмови

ОСОБА_1 в наданні висновку щодо
можливості приватизації земельної
ділянки загальною площею 999 кв. м. по
АДРЕСА_1 неправомірними; зобов'язання
управління архітектури та
містобудування Одеської міської ради
видати висновок щодо можливості
приватизації вказаної земельної
ділянки; визнання дій Одеської міської
ради щодо відмови в наданні згоди на
розробку проекту ОСОБА_1 щодо
приватизації земельної ділянки
загальною площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1
неправомірними; зобов'язання Одеської
міської ради надати згоду ОСОБА_1 на
розробку проекту щодо приватизації
вказаної земельної ділянки.

Постановою Суворовського районного
суду м. Одеси від 10 квітня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від

22 жовтня 2013 року, позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанції та прийняти
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

В 2004 році ОСОБА_1 звернувся до
управління архітектури та
містобудування Одеської міської ради
із заявою щодо можливості відводу
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1 для проведення реконструкції
частини будинку та будівництва
господарських споруд.

Управлінням архітектури та
містобудування Одеської міської ради
позивачу надано висновок про те, що
вказана земельна ділянка не підлягає
приватизації з тих підстав, що вона
розташована в промисловій зоні та
рекомендовано оформити документи на
оренду земельної ділянки.

07 квітня 2006 року управлінням
архітектури та містобудування
Одеської міської ради роз'яснено
позивачу, що домоволодіння відповідно
до основних положень розвитку
генерального плану м. Одеси, ухваленого
постановою Ради міністрів УРСР № 37 від
31 січня 1989 року, розташоване в межах
промислової зони «Пересип», де не
передбачено розташування житла, а тому
земельна ділянка за вказаною адресою
приватизації не підлягає.

Рішенням Одеської міської ради № 1784
від 05 жовтня 2007 року позивачу надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 та рішенням № 2816 від 16 квітня
2008 року затверджено цей проект
землеустрою та передано земельну
ділянку в оренду.

22 грудня 2010 року між Одеською міською
радою та ОСОБА_1 укладено договір про
передачу ОСОБА_1 у довгострокову оренду
терміном на 10 років вказаної земельної
ділянки, який зареєстровано 28 грудня 2010
року в Одеському міському відділу ОРФ
ДП «Центр ДЗК».

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, пославшись
на положення Земельного кодексу
України та наказ Міністерства охорони
здоров'я України №173 від 19 червня 1996
року, яким затверджені Державні
санітарні правила планування та
забудови населених пунктів, прийшов до
висновку про правомірність дій
відповідачів, так як землі промислової
зони не підлягають приватизації. Також
суд першої інстанції зазначив, що право
позивача не порушено, так як останній
користується земельною ділянкою на
умовах договору оренди.

Суд апеляційної інстанції із висновком
суду першої інстанції погодився та
залишив постанову Суворовського
районного суду м. Одеси від 10 квітня 2013
року без змін.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується із правовою позицією
судів першої та апеляційної інстанцій
із огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
розпорядження землями територіальних
громад, передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб належить до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст.

Аналогічне право закріплено у пункті 34
частини 1 статті 26 та у статті 33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Відповідно до частини 1 статті 116
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) передбачає
порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами.

Згідно зі статтею 66 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) до
земель промисловості належать землі,
надані для розміщення та експлуатації
основних, підсобних і допоміжних
будівель та споруд промислових,
гірничодобувних, транспортних та інших
підприємств, їх під'їзних шляхів,
інженерних мереж,
адміністративно-побутових будівель,
інших споруд.

Землі промисловості можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Розміри земельних ділянок, що
надаються для зазначених цілей,
визначаються відповідно до
затверджених в установленому порядку
державних норм і проектної
документації, а відведення земельних
ділянок здійснюється з урахуванням
черговості їх освоєння.

Частиною 2 статті 114 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що у межах
санітарно-захисних зон забороняється
будівництво житлових об'єктів, об'єктів
соціальної інфраструктури та інших
об'єктів, пов'язаних з постійним
перебуванням людей.

Крім того, частиною 1 статті 114
Земельного кодексу України
встановлено, що санітарно-захисні зони
створюються навколо об'єктів, які є
джерелами виділення шкідливих речовин,
запахів, підвищених рівнів шуму,
вібрації, ультразвукових і
електромагнітних хвиль, електронних
полів, іонізуючих випромінювань тощо, з
метою відокремлення таких об'єктів від
територій житлової забудови.

Наказом Міністерства охорони здоров'я
України № 173 від 19 червня 1996 року
затверджено Державні санітарні
правила планування та забудови
населених пунктів.

Згідно з пунктом 1.1. Державних
санітарних правил планування та
забудови населених пунктів (далі -
Правила) Правила включають основні
гігієнічні вимоги до планування і
забудови як нових, так і існуючих
міських та сільських поселень України,
їх санітарного упорядкування та
оздоровлення. Дотримання цих Правил
повинно забезпечити найбільш
сприятливі в гігієнічному відношенні
умови життєдіяльності населення.

Пунктом 1.2 Державних санітарних правил
планування та забудови населених
пунктів передбачено, що ці Правила є
обов'язковими для дотримання всіма
державними, кооперативними,
колективними та приватними
підприємствами, організаціями та
установами незалежно від відомчого
підпорядкування та форм власності, а
також посадовими особами та
громадянами України,
інвесторами-громадянами інших держав.

Як вбачається із матеріалів справи у м.
Одесі діючим є генеральний план, який
ухвалено постановою Ради міністрів
УРСР № 37 від 31 січня 1989 року. Згідно
його положень земельна ділянка, що
розташована по АДРЕСА_1 розташована у
межах територій виробничих
підприємств, санітарно-захисних зонах.

Згідно техніко-економічних показників
і принципових планувальних рішень
проекту нового генерального плану,
який прийнято за основу рішенням
Одеського міськвиконкому № 1400 від 30
листопада 2007 року «Про Генеральний
план м. Одеси», вказана земельна
ділянка також розташована у межах
територій виробничих підприємств,
санітарно-захисних зонах.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що суди першої та
апеляційної інстанцій повно і всебічно
встановили обставини справи, дали їм
належну юридичну оцінку, правильно
застосували норми матеріального і
процесуального права та прийшли до
вірного висновку, що оскільки земельна
ділянка по АДРЕСА_1 розташована в межах
санітарно-захисних - приватизація її
неможлива.

Крім того позивач із позовом про зміну
меж земельної ділянки до суду не
звертався.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів першої
та апеляційної інстанцій та
встановлених обставин справи.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права,
підстав для задоволення касаційної
скарги немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
постанову Суворовського районного
суду м. Одеси від 10 квітня 2013 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: