Справа № 440/12-06/20-20-07/4
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 440/12-06/20-20-07/4
Головуючий у 1-й інстанції: Шоткін О.В.
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Бабенка К.А., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби на
постанову Господарського суду
Київської області від 12 квітня 2012 року
у справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо -
комерційна фірма «Екмі - Меблі» до
Державної податкової інспекції в м.
Ірпені про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю Виробничо -
комерційна фірма « Екмі-Меблі» (далі -
ТОВ Виробничо - комерційна фірма «
Екмі-Меблі») звернувся до
Господарського суду Київської області
із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції в м.
Ірпені (на даний час - Ірпінська
об'єднана державна податкова інспекція
Київської області Державної
податкової служби), в якому просив
визнати нечинними податкові
повідомлення -рішення відповідача №
/0/5528 від 10.05.2006 р., № /1/10175 від
27.07.2006 р., № /2/10951 від 16.08.2006 р., №
/3/13904 від 24.10.2006 р.

Постановою Господарського суду
Київської області від 12 квітня 2012 року
адміністративний позов задоволено.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким повністю відмовити в
задоволенні заявлених позивачем вимог.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, на
підставі наказу ДПІ в м. Ірпені від
27.04.2006р. № 239 та у відповідності до
окремого доручення ст. слідчого СВ ТВМ-4
Солом'янського РУ ГУ МВС України в м.
Києві службовими особами відповідача
було проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку ТОВ Виробничо
- комерційна фірма «Екмі-Меблі» з
питань взаємовідносин з ТОВ «Астерія»
за період з 01.01.2003р. по 31.12.2005р., за
результатами якої складено акт
перевірки від 28.04.2006р. № 655/23-2/31079458.

В ході проведення перевірки було
встановлено порушення позивачем вимог
п.п. 7.4.5. п.7.4. ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997р.
№168/97.

За результатами розгляду матеріалів
перевірки ДПІ у м. Ірпені прийняла
податкове-повідомлення рішення форми
«Р» від 10.05.2006р. №/0/5528, згідно з
яким ТОВ Виробничо - комерційна фірма
«Екмі-меблі» зобов'язано сплатити
донараховану суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 68 150,00 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 34075,00 грн.

В ході адміністративного оскарження
податкового-повідомлення рішення ДПІ у
м. Ірпені форми «Р» від 10.05.2006р.
№/0/5528 відповідачем були прийняті
тотожні за змістом податкові
повідомлення-рішення № /1/10175 від
27.07.2006 р., № /2/10951 від 16.08.2006 р., №
/3/13904 від 24.10.2006 р.

Позивач заперечує правомірність
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати їх
нечинними з підстав невідповідності
нормам діючого податкового
законодавства.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В силу п.п. 7.4.1 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03
квітня 1997 року № 168/97 (в редакції, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин), податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податків у звітному періоді
у зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Згідно п.п. 7.4.5 п. 7 ст. 7 вищевказаного
Закону (в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин), не
дозволяється включення до податковою
кредиту будь-яких витрат зі сплати
податку, не підтверджених податковими
накладними.

Відповідно до п.п. 7.2.6 ст. п. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. У
разі відмови з боку постачальника
товарів (послуг) надати податкову
накладну або при порушенні ним порядку
її заповнення отримувач таких товарів
(послуг) має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву зі скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум цього податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг). Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника та з'ясування
достовірності й повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 даного Закону (в
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин), визначено, що
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно з вимогами п.п. 7.2.6 п.п. 7.4.5 п. 7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), єдиною підставою для
включення до податковою кредиту
будь-яких витрат зі сплати податку є
наявність відповідних податкових
накладних, а також, що за включення до
складу податкового кредиту сум, не
підтверджених відповідними
податковими накладними, до суб'єкта
господарювання в обов'язковому порядку
мають бути застосовані штрафні
(фінансові) санкції.

Таким чином, зазначений Закон не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит у
залежність від дій чи бездіяльності
його контрагентів.

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
01.11.2004 року між ТОВ «Екмі-меблі»
(замовник) та ТОВ «Астерія» (виконавець)
було укладено договір про надання
послуг № 204, за умовами якого
виконавець зобов'язаний забезпечити
участь замовника в міжнародній
виставці «Меблі-2004», яка проходила в м.
Москва з 16 по 20 листопада 2004 року, а
також надати наступні послуги:
розробка, виготовлення і розміщення на
виставковій площі 40 кв.м. стенду
«Екмі-меблі» в експозиції «Меблі
України» на міжнародній виставці
«Меблі-2004».

Відповідно до ч. 3 даного договору,
плата за надані послуги визначена за
згодою сторін та складає разом з ПДВ 235
000,00 грн.

Крім того, 01.11.2004р. між «Екмі-меблі»
(замовник) та ТОВ «Астерія» (виконавець)
було укладено договір на надання
інформаційно-консультаційних послуг №
48, за умовами якого виконавець
зобов'язується надати на платній
основі індивідуальні,
інформаційно-консультаційні послуги
замовникові, а замовник зобов'язаний
прийняти їх та оплатити виконавцеві
обумовлену даним договором винагороду
в розмірі 65 000,00 грн. в т.ч. ПДВ.

Того ж дня, між цими ж сторонами було
також укладено договір на надання
рекламних послуг № 206, за умовами якого
ТОВ «Астерія» зобов'язується виконати
ряд послуг по рекламній компанії,
зокрема, послуг по рекламі, спеціальної
продукції, рекламної компанії,
адресної програми, звіт. Вартість
вказаних послуг становить 109 353, 75 грн.
разом з ПДВ.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач серед іншого посилається на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 14.11.2005р. у справі № 2-315/07,
яким визнано недійсним статутний
договір ТОВ «Астерія» та статут
товариства, зареєстрований
Голосіївською райдержадміністрацією у
м. Києві № 06932 з моменту реєстрації -
07.05.2003р., визнано недійсним свідоцтво
про реєстрацію платника податку на
додану вартість ТОВ «Астерія» №37060568, з
моменту внесення його до реєстру
платників податків на додану вартість -
11.06.2003р.

За твердженням податкового органу,
наявність вказаних обставин дає
підстави для висновку про
безпідставність віднесення позивачем
до податкового кредиту сум ПДВ в
розмірі 68 150,00 грн.

Як вбачається з листа Голосіївського
районного суду міста Києва від 31.01.2012 №
2-315/07, адресованого Голові комісії з
проведення реорганізації ДПІ
Ірпінської ОДПІ в Київській області
Кірієнко Д.М. (а.с. 106), ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 05
липня 2006 року скасовано рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 14 листопада 2005 року у справі № 2-315/07
та направлено справу на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвалою Голосіївського районного суду
міста Києва від 26 грудня 2006 року
залишено без розгляду позовну заяву
Державної податкової адміністрації у
м. Києві у справі № 2-315/07 за позовом
Державної податкової адміністрації у
м. Києві до ТОВ «Астерія», ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: ТОВ
«Єврохотелсістем», ТОВ «Терекс»,
Голосіївської районної у місті Києві
державної адміністрації про визнання
недійсними правовстановлюючих
документів ТОВ «Астерія».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 05 квітня 2007 року скасовано ухвалу
Голосіївського районного суду міста
Києва від 26 грудня 2006 року та
направлено справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвалою Голосіївського районного суду
міста Києва від 23 жовтня 2007 року, яка
набрала законної сили 06 листопада 2007
року, позовну заяву у справі № 2-315/07
залишено без розгляду.

Згідно ст. 254 КАС України, постанова або
ухвала суду першої інстанції, якщо інше
не встановлено цим Кодексом, набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Ухвали суду, які не можуть бути
оскаржені, набирають законної сили з
моменту постановлення.

В силу положень ст. 255 КАС України,
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Разоми з тим, колегія суддів зважає на
наявність в матеріалах справи копій
податкових накладних накладних, що в
свою чергу підтверджують факт
виконання сторонами господарських
зобов'язань, а саме: від 30.11.2004 року №
30112117, від 22.11.2004 року № 22112070, від 16.11.2004
року № 16112037.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України,
де зокрема передбачено, що первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту, а
тому право платника ПДВ на податковий
кредит може визнаватися лише у разі,
якщо відповідні товари ним реально
придбавалися, або ж у разі реального
понесення ним витрат на таке придбання.

Оскільки підписані між сторонами
податкові накладні та задекларовані на
їх підставі суми податкового кредиту в
декларації за січень 2005 року
відповідають вимогам чинного
законодавства, у тому числі і вимогам
п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, що діяла намомент виникнення
спірних правовідносин), колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про незаконність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції в м. Ірпені №
/0/5528 від 10.05.2006 р., № /1/10175 від
27.07.2006 р., № /2/10951 від 16.08.2006 р., №
/3/13904 від 24.10.2006 р.

За таких обставин, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Постанову Господарського суду
Київської області від 12 квітня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків
К.А. Бабенко
І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Бабенко К.А

Петрик І.Й.