Справа № 2а-3268/12/1370
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
Справа №
9104/147320/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.

суддів:
Сеника Р.П., Клюби В.В.

за участі секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2

відповідача по справі:представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2012
року у справі за позовом фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції в Сокальському
районі Львівської області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) в квітні 2012
року звернулася з позовом в суд до
Державної податкової інспекції в
Сокальському районі Львівської
області про скасування податкового
повідомлення-рішення № від 01.03.2012
року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що оскаржуване податкове
повідомлення - рішення прийнято з
порушенням норм законодавства,
оскільки правильність сплати податку
на додану вартість підтверджується
усіма необхідними первинними
документами, а висновки відповідача
стосовно завищення податкового
кредиту по господарських операціях та
їх нікчемності із контрагентами ТзОВ
«Металбуд центр», ПП «Поляріс Лайт», ПП
«Егеста», ТзОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП
«Неомаркет» є необґрунтованими та не
підтвердженими доказами. На
підтвердження розміру податкового
кредиту з податку на додану вартість
позивачем під час проведення перевірки
були надані всі первинні документи, які
відповідачем не були взяті до уваги.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2012
року в справі №2а-3268/12/1370 в задоволенні
адміністративного позову було
відмолено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2012
року в справі №2а-3268/12/1370 та
задовольнити адміністративний позов
повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт виходить з тих же
мотивів, що наведені в позовній заяві.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 необхідно залишити
без задоволення, а оскаржувану
постанову без змін. При цьому колегія
суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 14.12.2011 року по 27.12.2012 року
Державною податковою інспекцією у
Сокальському районі Львівської
області проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1, про що складено Акт №
1/1702/НОМЕР_1 від 03.01.2012 року про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки щодо
дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість при проведенні
взаєморозрахунків з ТзОВ «Металбуд
центр», ПП «Егеста», ПП «Поляріс Лайт»,
ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП
«Неомаркет» за період з 01.12.2010 року по
30.11.2011 року. Перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог ст. 3, п. п. 7.2.1.
п. 7.2., п. п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» та п.
п. 14.1.181 п. 14.1. ст. 14, ст. ст. 185, 198, 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено податковий
кредит на суму 170 485,65 грн.

20.01.2012 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 1/1702/НОМЕР_1 від 03.01.2012
року прийнято податкове повідомлення -
рішення форми «Р» № , яким за
порушення ст. 3, п. п. 7.2.1. п. 7.2., п. п. 7.4.1. п.
7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» та п. п. 14.1.181 п. 14.1. ст.
14, ст. ст. 185, 198, 201 Податкового кодексу
України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в сумі 201 834,36 грн., у
тому числі основний платіж 170 485,65 грн.,
штрафні (фінансові) санкції 31 348,71 грн.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Необхідно зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що
обвинувальний вирок стосовно
керівника позивача відсутній.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено судом першої
інстанції фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом не встановлено, наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним. Хоча
факт порушення публічного порядку
повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Таким чином вважати правочини
нікчемними у суду апеляційної
інстанції немає підстав.

При цьому установлення факту
недійсності, в тому числі нікчемності
цивільно-правового правочину, який
опосередковує відповідну господарську
операцію, не є необхідною умовою для
визначення контролюючим органом
грошових зобов'язань платнику податків
у разі, якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення цієї
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платника податків.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно пп.3.1.1 п. 3.1 ст.3 Закону України
«Про податок на додану вартість»
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з: поставки товарів
та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Аналогічно, поняття податкового
кредиту і його формування із 01.01.2011 року
врегульовано підпунктом 14.1.181. пункту
14.1 статті 14, пунктом 198.3 статті 198 та
статтею 200 Податкового кодексу України.

В той же час, за змістом вимог пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодекс.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на додану
вартість навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

І хоча, платник не може нести
відповідальність за протиправні дії
інших осіб, що перебувають поза межами
його контролю та впливу, а відтак не
може бути позбавлений права на
формування даних податкового обліку за
операціями з контрагентами лише у
зв'язку з порушенням ними умов
провадження господарської діяльності
та податкової дисципліни, однак у
даному разі підставою для висновку про
необґрунтованість податкової вигоди
стала саме безтоварність
господарських операцій, за наслідками
яких позивачем було зменшено базу
оподаткування ПДВ.

Слід зазначити, що у податкових
правовідносинах є неприпустимою
ситуація, яка дозволяла б
недобросовісним платникам за
допомогою інструментів, що
використовуються у цивільно-правових
відносинах, створювати ситуацію
формальної наявності права на
отримання податкової вигоди (у тому
числі шляхом формування податкового
кредиту).

Колегія суддів дослідивши та оцінивши
матеріали справи звертає увагу, що
незважаючи на наявність таких
необхідних документів, які свідчать
про здійснення господарської операції,
як договори поставки, податкові
накладні, акти здачі - прийняття робіт,
товарні звіти щодо реалізації товарів,
реєстри видаткових накладних, водночас
в матеріалах справи відсутні
товарно-транспортні накладні,
подорожні листи та талони замовника
для підтвердження доставки
товарно-матеріальних цінностей
власними транспортними засобами чи
засобами контрагентів, оскільки
більшість з них знаходиться на значній
відстані знаходження від позивача,
платіжних документів про оплату товару
тощо.

У листі Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011 року N 742/11/13-11
зазначено, що «з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини:

1.Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2.Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції.

3.Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку».

Так, зокрема договори поставки,
податкові накладні, акти здачі -
прийняття робіт, товарні звіти щодо
реалізації товарів, реєстри видаткових
накладних свідчать про неповний цикл
господарської операції, а отже
породжують висновок про її фактичне
нездійснення.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів
вважає, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, прийнята з дотриманням
норм матеріального права, доводи
апеляційної скарги її спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 25
липня 2012 року в справі №2а-3268/12/1370 - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.П. Сеник

В.В. Клюба