Справа № 817/1236/14
Суддя: Щербаков В. В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1236/14

05 червня 2014 року 12год. 10хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Щербакова В. В. за
участю секретаря судового засідання
Таргоній А.В. та сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився
третьої особи відповідача: представник
Кузьмарук О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Рівненська обласна рада

до Рівненська районна рада третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача Публічне акціонерне
товариство "Рівнеазот" про
зобов'язання вчинення певних дій , -

ВСТАНОВИВ :

Рівненська обласна рада звернулась до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Рівненської районної ради про
зобов'язання вчинити певні дії, а саме
скасувати рішення від 28.09.2000 №206 «Про
видачу Державних актів на право
постійного користування землею
Відкритому акціонерному товариству
«Рівнеазот»»

Позивач в судове засідання не прибув,
до початку судового засідання подав
заяву про розгляд справи без участі
позивача.

Позовні вимоги обґрунтував наступним.

Рівненською районною радою 28.09.2000
прийнято рішення №206 «Про видачу
Державних актів на право постійного
користування землею Відкритому
акціонерному товариству «Рівнеазот»»,
згідно з яким було вирішено видати ВАТ
«Рівнеазот Державні акти на право
постійного користування землею на
території Городоцької, Шпанівської,
Зорянської, Обарівської та
Бронниківської сільських рад. При
цьому відмічає, що 01.01.2002 набрав
чинності Земельний кодекс України,
відповідно до ст. 92 якого право
постійного користування земельною
ділянкою із земель державної та
комунальної власності набувають лише
підприємства, установи, організації, що
належать до державної або комунальної
форми власності. Підприємства установи
та організації приватної власності
можуть мати земельні ділянки у
користуванні лише на умовах оренди, або
у власності. Вважає, що за таких
обставин ВАТ «Рівнеазот» з 01.01.2002, як
підприємство приватної форми
власності не може мати у постійному
користуванні земельні ділянки,
рішення про видачу Державних актів на
які прийнято Рівненською районною
радою 28.09.2000.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, до початку
судового засідання подав письмові
заперечення на позов у яких просив у
задоволенні позову відмовити, справу
розглянути без участі представника.
Свої заперечення на позов обґрунтував
тим, що оскільки рішення районної ради
від 28.09.2000 «Про видачу Державних актів
на право постійного користування
землею Відкритому акціонерному
товариству «Рівнеазот»» не було
виконане 27 липня 2004 року Рівненська
районна рада прийняла рішення №206 «Про
зняття з контролю рішень районної ради
як таких, що виконані або втратили
чинність», відповідно до п.2
оскаржуване рішення визнане таким, що
втратило чинність. Стверджує, що з 27.07.04
оскаржуване рішення не має юридичної
сили, а тому і правових наслідків.
Вважає, що позов не підлягає до
задоволення, оскільки рішення, про
скасування якого ставиться питання ,
уже втратило чинність, а можливість
скасування нечинних рішень
законодавством не передбачена

Представник третьої особи подав
заперечення проти позову в яких просив
у задоволенні позову відмовити. Свої
заперечення обґрунтував тим , що
посилання Позивача про те, що ВАТ
«Рівнеазот» з 01.01.2002, як підприємство
приватної форми власності не може мати
у постійному користуванні земельні
ділянки не відповідають нормам чинного
законодавства. Зокрема посилається на
те, що земельні ділянки на території
Рівненського району були виділені
свого часу в постійне користування
підприємствам-попередникам ПАТ
«РІВНЕАЗОТ» у відповідності до норм
діючого на той час законодавства.
Вказані земельні ділянки були надані в
постійне користування Рівненському
заводу азотних добрив (в подальшому
Рівненське виробниче об'єднання
«Азот», Рівненського орендне
підприємство «Азот») в 60-80-х р.р. за
рішеннями Ради Міністрів УРСР. В
подальшому згідно ст.ст. 7, 23, 30 діючого
на той час Земельного кодексу України
(від 18.12.1990 р.) у зв'язку з приватизацією
Рівненського орендного підприємства
«Азот» та передачею в 1995 році цілісного
майнового комплексу заводу (в тому
числі нерухомого та рухомого майна) до
статутного фонду новоствореного
підприємства право постійного
користування земельними ділянками
перейшло до ВАТ «Рівнеазот». Відмічає,
що відповідно до норм ст. 7 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 р. у постійне
користування земля надається Радами
народних депутатів із земель, що
перебувають у державній власності:
громадянам України для ведення
селянського (фермерського)
господарства, особистого підсобного
господарства; сільськогосподарським
підприємствам і організаціям;
громадським об'єднанням; релігійним
організаціям; промисловим,
транспортним та іншим
несільськогосподарським
підприємствам, установам і
організаціям; організаціям, зазначеним
у статті 70 цього Кодексу, для потреб
оборони; для ведення лісового
господарства спеціалізованим
підприємствам; житловим,
житлово-будівельним,
гаражно-будівельним і
дачно-будівельним кооперативам;
спільним підприємствам, міжнародним
об'єднанням і організаціям з участю
українських, іноземних юридичних і
фізичних осіб, підприємствам, що
повністю належать іноземним
інвесторам. Отже, згідно Земельного
кодексу України від 18.12.1990 року, чинного
на момент прийняття оскаржуваного
рішення, промислові, транспортні та
інші несільськогосподарські
підприємства, установи і організації
мали цілком законне право на постійне
користування землею. Крім того, за ст.30
Земельного кодексу України від 18.12.1990 р.
при передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель та
споруд іншим підприємствам, установам
і організаціям разом з цими об'єктами
до них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
знаходяться зазначені будівлі та
споруди. Таким чином вважає, що
Рівненською районною радою 28.09.2000 р.
було прийняте законне рішення щодо
видачі Відкритому акціонерному
товариству «Рівнеазот» Державних
актів на право постійного користування
землею, яке не підлягає скасуванню.
Зауважує, що прийняття 25.10.01 чинного
Земельного кодексу України не може
бути підставою для анулювання права
підприємства на постійне користування
земельною ділянкою та відміни
прийнятих рішень щодо видачі Державних
актів на право постійного користування
землею, т. я. п.1 Перехідних положень
Кодексу передбачається, що рішення про
надання в користування земельних
ділянок, прийняті відповідними
органами, але не виконані на момент
введення в дію Кодексу, підлягають
виконанню згідно вимог цього Кодексу.
Згідно п.6 Перехідних положень
Земельного кодексу України від 25.10.2001 р.
передбачалося, що громадяни та
юридичні особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 1 січня 2008 року
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них. Разом з тим, положення вказаного
пункту за Рішенням Конституційного
Суду України від 22.09.2005 р. N5-рп/2005
втратили чинність, як такі що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) в частині
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди. Таким чином, Конституційним
Судом України фактично визнано право
суб'єктів постійного користування
земельною ділянкою на збереження
такого права в незалежності від зміни
законодавства. Посилається на те, що
відповідно до норм ч.3 ст.22 Конституції
України при прийнятті нових законів
або внесення змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод, а згідно ст. 58
Конституції України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

В судовому засіданні представник
третьої особи повністю підтримав
позицію викладену у письмових
запереченнях та додатково пояснив, що
не погоджується із позицією
відповідача щодо втрати чинності
оскаржуваним рішенням оскільки у
рішенні Конституційного Суду України
від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 визначено, що «в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення». За таких
обставин, враховуючи, що на підставі
рішення Рівненської районної ради
Рівненської області № 206 від 28.09.2000 р.
«Про видачу Державних актів на право
постійного користування землею
Відкритому акціонерному товариству
«Рівнеазот» у третьої особи виникло
право на отримання державних актів на
право землекористування та виник
відповідний обов'язок у Районного
відділу земельних ресурсів щодо
оформлення вказаних актів, а також в
силу наявності заперечень Відкритого
акціонерного товариства «Рівнеазот»
проти припинення цього права
Рівненська районна рада Рівненської
області у 2004 році безпідставно визнала
таким, що втратило чинність, рішення №
206 від 28.09.2000 р. Крім того, рішенням
Рівненської районної ради Рівненської
області № 424 від 22.03.2006 р. було скасовано
п. 2 рішення Рівненської районної ради
Рівненської області від 28.09.2000 р. № 206.
Внесенням в 2006 році змін до рішення від
28.09.2000 №206 Рівненська районна рада в
черговий раз підтвердила його чинність
та законність.

Заслухавши представника третьої особи,
встановивши фактичні обставини справи,
перевіривши їх доказами, дослідженими
в судовому засіданні, оцінивши їх в
сукупності, відповідно до вимог закону,
суд приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 28.09.2000
Рівненською районною радою прийнято
рішення № 206 «Про видачу Державних
актів на право постійного користування
землею Відкритому акціонерному
товариству «Рівнеазот»».

Статтею 7 чинного на момент прийняття
оскаржуваного рішення Земельного
кодексу України передбачалось, що у
постійне користування земля надається
Радами народних депутатів із земель, що
перебувають у державній власності:
громадянам України для ведення
селянського (фермерського)
господарства, особистого підсобного
господарства; сільськогосподарським
підприємствам і організаціям;
громадським об'єднанням; релігійним
організаціям; промисловим,
транспортним та іншим
несільськогосподарським
підприємствам, установам і
організаціям; організаціям, зазначеним
у статті 70 цього Кодексу, для потреб
оборони; для ведення лісового
господарства спеціалізованим
підприємствам; житловим,
житлово-будівельним,
гаражно-будівельним і
дачно-будівельним кооперативам;
спільним підприємствам, міжнародним
об'єднанням і організаціям з участю
українських, іноземних юридичних і
фізичних осіб, підприємствам, що
повністю належать іноземним
інвесторам. Отже, згідно Земельного
кодексу України від 18.12.1990 року,
промислові, транспортні та інші
несільськогосподарські підприємства,
установи і організації мали цілком
законне право на постійне користування
землею. Крім того, за ст.30 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 р. при
передачі підприємствами, установами і
організаціями будівель та споруд іншим
підприємствам, установам і
організаціям разом з цими об'єктами до
них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
знаходяться зазначені будівлі та
споруди.

Відповідно до п. 21 ч.1 статті 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
від 21.05.1997 року № 280/97-ВР, виключно на
пленарних засіданнях районної ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин відповідно до
закону.

Згідно з ч. 1 статті 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997
року № 280/97-ВР районна рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень. Рішення
ради нормативно-правового характеру
набирають чинності з дня їх офіційного
оприлюднення, якщо радою не
встановлено більш пізній строк
введення цих рішень у дію (норма в
редакції Закону № 280/97-ВР на момент
винесення спірного рішення).

Таким чином, рішення №206 від 28.09.2000 року
прийняте Рівненською районною радою в
межах її компетенції на підставі та у
відповідності до вимог чинного на той
час законодавства.

З 01.01.2002 року набрав чинності Земельний
кодекс України від 25.10.01, відповідно до
ст. 92 якого право постійного
користування земельною ділянкою із
земель державної та комунальної
власності набувають лише підприємства,
установи, організації, що належать до
державної або комунальної форми
власності.

Згідно п.1 Перехідних положень
Земельного кодексу України від 25.10.01
передбачається, що рішення про надання
в користування земельних ділянок,
прийняті відповідними органами, але не
виконані на момент введення в дію
Кодексу, підлягають виконанню згідно
вимог цього Кодексу.

Пунктом 6 Перехідних положень
Земельного кодексу України від 25.10.01
передбачається, що громадяни та
юридичні особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 1 січня 2008 року
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них.

Водночас, положення вказаного пункту
за Рішенням Конституційного Суду
України від 22.09.2005 р. N5-рп/2005 втратили
чинність, як такі що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) в частині
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди.

Таким чином, Конституційним Судом
України фактично визнано право
суб'єктів постійного користування
земельною ділянкою на збереження
такого права в незалежності від зміни
законодавства.

Крім того, відповідно до норм ч.3 ст.22
Конституції України при прийнятті
нових законів або внесення змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Згідно ст. 58 Конституції України,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку про те, що посилання Позивача
на ст. 92 Земельного кодексу України від
25.10.01 не ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Щодо посилання відповідача на те, що 27
липня 2004 року Рівненська районна рада
прийняла рішення №206 «Про зняття з
контролю рішень районної ради як таких,
що виконані або втратили чинність»,
відповідно до п.2 якого оскаржуване
рішення визнане таким, що втратило
чинність, а тому позов не підлягає до
задоволення, оскільки рішення, про
скасування якого ставиться питання ,
уже втратило чинність, а можливість
скасування нечинних рішень
законодавством не передбачена суд
вважає за необхідне відмітити
наступне.

Статтею 5 Кодексу адміністративного
України вставлено, що адміністративне
судочинство здійснюється відповідно
до Конституції України, цього Кодексу
та міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Стаття 9 КАСУ передбачає,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: суд вирішує справи відповідно
до Конституції та законів України, а
також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У рішенні Конституційного Суду України
від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 визначено, що «в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення». За таких
обставин, враховуючи, що на підставі
рішення Рівненської районної ради
Рівненської області № 206 від 28.09.2000 р.
«Про видачу Державних актів на право
постійного користування землею
Відкритому акціонерному товариству
«Рівнеазот» у третьої особи виникло
право на отримання державних актів на
право землекористування та виник
відповідний обов'язок у Районного
відділу земельних ресурсів щодо
оформлення вказаних актів, а також в
силу наявності заперечень Відкритого
акціонерного товариства «Рівнеазот»
проти припинення цього права
Рівненська районна рада Рівненської
області у 2004 році безпідставно визнала
таким, що втратило чинність, рішення №
206 від 28.09.2000р.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначена
загальна компетенція сільських,
селищних, міських рад і встановлено, що
вони правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Рівненська районна рада своїм рішенням
фактично скасувала раніше прийняте
рішення, вийшовши за межи повноважень,
оскільки в Законі України «Про місцеве
самоврядування в Україні» встановлені
загальна та виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.
Зокрема, до їх виключної компетенції
віднесено скасування актів виконавчих
органів ради, які не відповідають
Конституції чи законам України, іншим
актам законодавства, рішенням
відповідної ради, прийнятим у межах її
повноважень і не надано право
скасовувати рішення самих рад,
прийнятих відповідними сесіями.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що п. 2 рішення Рівненської
районної ради Рівненської області від
27.07.2004 р. № 206 «Про зняття з контролю
рішень районної ради як таких, що
виконані або втратили чинність»в
частині визнання нечинним рішення № 206
від 28.09.2000 р. «Про видачу Державних
актів на право постійного користування
землею Відкритому акціонерному
товариству «Рівнеазот» не відповідає
положенням чинного законодавства
України, а тому - суд не застосовує
вищевказане рішення при вирішенні
даного спору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
позовні вимоги позивача
безпідставними та таким, що не
грунтуються на вимогах чинного
законодавства, відтак в позові слід
відмовити повністю.

Судовий збір відповідно до ст. 94 КАС
України на користь позивача не
присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Щербаков В. В.