Справа № 815/2046/14
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 р. Справа № 815/2046/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.

розглянувши у письмовому провадженні у
приміщенні Одеського апеляційного
адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
29 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №99-14
та зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №99-14 та зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою задовольнити його
позов.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Сторони по справі сповіщались належним
чином про час, дату та місце проведення
судового засідання, однак своїм правом
на участь в розгляді апеляційної
скарги не скористались та у судове
засідання не з'явилися, тому судовий
розгляд справи здійснено в порядку
письмового провадження згідно ч. 3 ст.
122, ст. 197 КАС України.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою
Афганістану, за національністю -
пуштунка, за віросповіданням -
мусульманка-сунітка (а.с.53-58).

Як вбачається з протоколу співбесіди з
громадяникою Афганістану ОСОБА_1
(а.с.53-58), з країни постійного проживання
(Афганістану) позивачка вилетіла 21.05.2012
року рейсом авіакомпанії «Арьяна»
Кабул-Москва до аеропорту Шереметьєво.
З 21.05.2012 року по 28.05.2012 року позивач
проживала в приватному будинку під
Москвою. До міграційної служби
Російської Федерації не зверталася,
оскільки мала намір виїхати до Європи.
При виїзді з країни походження у
позивача не було жодних проблем. Точну
дату прибуття до України ОСОБА_1 не
знає. Кордон України перетнула
нелегально, поза пунктом пропуску. По
приїзді до України в органах
внутрішніх справ позивач не
зареєструвалася.

Причини виїзду з країни походження
позивачем зазначені в анкеті (а.с.30-34):
«Мого чоловіка та його брата у кінці
березня забрали таліби. Залишився
другий брат чоловіка ОСОБА_2, та батько
чоловіка. Ми боялися за їх життя - щоб їх
двох також не забрали таліби. Тому
поїхали з країни походження».

При цьому під час анкетування позивач
також повідомила, що до неї не
застосовувалися будь-які
адміністративні заходи, позивач не
притягувався до кримінальної
відповідальності, в армії не служила. В
будь-яких політичних, релігійних,
військових або громадських
організаціях не перебувала.

В липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в
Одеській області із заявою про надання
їй статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.28-29).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був
прийнятий висновок від 09.01.2014 року ODS
№12/238 щодо відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.74-79), обґрунтовуючи його
тим, що проаналізувавши особову справу
заявниці, можливо встановити, що
причиною її звернення до органів
міграційної служби була - тимчасова
легалізація, щоб в подальшому виїхати
до країн Європи. Наразі уряд США
запускає програму «Сприяння», щоб
підвищити роль жінки в Афганістані.
Євросоюз теж має намір виділити
близько 216 млн. доларів з метою
допомогти слабкій статі у віці від 18
років до 30 років у працевлаштуванні,
отриманні кредитів, політичному
просуванні. Також в вказаному вище
Висновку, звернено увагу на той факт, що
національний паспорт заявниця
отримала 17.03.2012 року у м. Кабулі, та
викрадення чоловіка зі слів заявниці
сталось наприкінці березня 2012 року, а
тому можна обґрунтовано припустити, що
позивач заздалегідь готувалася до
виїзду з країни громадського
походження та викрадення її чоловіка
не було основною причиною її виїзду з
Афганістану.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 14 березня 2014 року №99-14
(а.с.80) підтриманий вище зазначений
висновок та відмовлено ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відповідно до
статті 1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, "побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивачем не повідомлено фактів та не
надано доказів в обґрунтування наявних
побоювань переслідувань або
дискримінації особисто її.

Отже обставини, на які посилається
позивач як на підставу для надання їй
статусу біженця в Україні, не вказують
на наявність у неї об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З огляду на вищевикладене, при розгляді
заяви ОСОБА_1 про надання їй статусу
біженця в Україні відповідачем
здійснені усі дії, передбачені
законодавством про біженців для
встановлення інформації про заявника
та обставин, які стали підставою для
звернення із заявою про набуття
статусу біженця. При цьому, Державна
міграційна служба України діяла в
межах Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", прийняла рішення
відповідно до повноважень, визначених
цим Законом, які передбачають
виконання зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2014
року по справі № 815/2046/14, - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль