Справа № 810/2527/14
Суддя: Спиридонова В.О.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2014 року 810/2527/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Спиридонової В.О.,
суддів Панової Г.В., Шевченко А.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Києві адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Сидорчука Андрія Вікторовича
та Державної реєстраційної служби
України про визнання протиправними та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23.04.2014 до Київського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 (далі -
позивач, ОСОБА_1) до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Сидорчука Андрія Вікторовича
(далі - відповідач 1, Держреєстратор) та
Державної реєстраційної служби
України (далі - відповідач 2,
Укрдержреєстр), в якій позивач просить:

1) визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Сидорчука Андрія Вікторовича про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 30.01.2014 №10499093 (далі -
Спірне рішення);

2) зобов'язати Державну реєстраційну
службу України зареєструвати за ОСОБА_1
право власності на 1/4 частину
індивідуального (садибного) житлового
будинку АДРЕСА_1 (далі - Спірне майно).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач вважає Спірне рішення
Держреєстратора протиправним та таким,
що прийнято з порушенням норм чинного
законодавства, адже викладені в цьому
рішенні припущення щодо відсутності в
документах інформації про площу
будинку не відповідають дійсності.
Також позивач не погоджується з
твердженням відповідача 1, що Спірне
майно є самочинно збудованим нерухомим
майном, яке не прийнято в експлуатацію.

Відповідач 1 у судове засідання не
прибув, проти адміністративного позову
заперечив, просив у його задоволенні
відмовити з підстав, викладених у
письмових запереченнях. В
обґрунтування заперечень зазначив, що
документ, який підтверджує право
власності (резолютивна частина
судового рішення) не містить необхідні
для державної реєстрації відомості
щодо об'єкту нерухомого майна, а саме:
інформацію про площу будинку, при
цьому, з поданих документів вбачається,
що рішенням суду за позивачем визнано
право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, яке не прийнято в
експлуатацію.

Представник відповідача 2 у судовому
засіданні проти адміністративного
позову заперечив, просив закрити
провадження в частині позовних вимог
щодо Укрдержреєстру з підстав,
викладених у письмових запереченнях. В
обґрунтування заперечень зазначив
аналогічні підстави вказані
відповідачем 1. Також наголосив на
неможливість Укрдержреєстру впливати
на прийняття державними реєстраторами
рішень щодо реєстрації прав або
відмови у ній, а отже є неналежним
відповідачем у даній справі. Крім того,
вказав, що зобов'язавши провести
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, суд фактично вирішить
питання про визнання права власності
на нерухоме майно за позивачем, що не
відноситься до компетенції
адміністративного суду, та на
неможливість суду втручатися у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень при прийняті
рішення.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Відповідач 1, повідомлений належним
чином про дату, час і місце судового
розгляду, у судове засідання,
призначене на 15.05.2014, не прибув, у
письмових запереченнях просив розгляд
справи здійснювати за його
відсутністю.

Потреби заслухати свідка чи експерта
судом не встановлено, сторонами у
справі відповідного клопотання
заявлено не було, у зв'язку з чим, усною
ухвалою суду від 15.05.2014 суд постановив
подальший розгляд справи здійснювати у
письмовому провадженні у межах
місячного строку з дня відкриття
провадження у справі.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача
2, з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.01.2014 ОСОБА_1 подав заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
(реєстраційний номер 5010766) для
проведення державної реєстрації права
власності на Спірне майно, форма
власності: приватна, спільна часткова.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами у справі, що до вказаної
заяви ОСОБА_1 додано, серед інших,
наступні документи: копію заочного
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
12.06.2009 у справі № 2-1617/2009; технічний
паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1;
копії паспорта та реєстраційного
номеру облікової картки платника
податків.

Згідно із заочним рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12.06.2009 у справі №
2-1617/2009 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
Тарасівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності в
порядку спадкування, суд вирішив
визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину в
будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за кожним.

Із копії вказаного судового рішення
вбачається, що воно набрало законної
сили 22.06.2009 і не оскаржувалося.

У технічному паспорті на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1, який виготовлений станом на
03.07.2010, наявні експлікація приміщень до
плану та характеристика будинку.

Так, з експлікації приміщень до плану
будинку вбачається, що приміщення під
літерою «А» містять: 1) коридор - 6.2 кв.м.,
2) кухню - 8.2 кв.м., 3-5) 3 житлових
приміщення: 21.9 кв.м., 7.3 кв.м., 9.8 кв.м.
відповідно, також веранду - 8.5 кв.м.,
тобто всього під забудовою - 61.9 кв.м.

У характеристиці будинку,
господарських будівель та споруд,
зокрема вказані роки будівництва:
житловий будинок літера «А» площею 37.7
кв.м. побудований у 1954 році, житлова
прибудова літера «А1» площею 18.4 кв.м. - у
1960 році, прибудова літера «а» площею 11.2
кв.м. - у 1971 році, веранда площею 9.6 кв.м. -
у 1971 році, погріб з шийкою площею 16.9
кв.м. - у 1976 році, вбиральня площею 1.7
кв.м. - у 1976 році.

Також у технічному паспорті міститься
запис від 03.07.2010 щодо наявності
самовільно збудованих та
переобладнаних приміщень № 1-3 у
житловому будинку літери «А», а саме:
збільшення житлової площі на 3.8 кв.м. за
рахунок перепланування.

Позивачем до матеріалів позовної заяви
додані копії витягів про реєстрацію
права власності на нерухоме майно за
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ј частки
будинку АДРЕСА_1 на підставі заочного
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
12.06.2009 у справі № 2-1617/2009.

Керуючись статтею 24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
пунктами 16 та 23 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №
703, Держреєстратор прийняв рішення від
30.01.2014 № 10499093 про відмову у державній
реєстрації права власності, форма
власності: приватна, спільна часткова,
на житловий будинок, що розташований:
АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_1

Як підставу для відмови Держреєстратор
вказав, що подані документи не
відповідають вимогам, встановленим
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», та не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують;
документ, що підтверджує право
власності (рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12.06.2009 у справі №
2-1617/2009) не містить необхідні для
державної реєстрації відомості щодо
об'єкту нерухомого майна, що
передбачені п. 20 Порядку ведення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.10.2011 № 1141 (далі - Порядок № 1141), а
саме: інформацію про площу будинку.
Крім того, вказаним рішенням за
заявником визнано право власності на
самочинне збудоване нерухоме майно,
яке не прийнято в експлуатацію (згідно
відмітки у технічному паспорті та
переліку поданих документів).
Відповідно до пункту 10 Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.04.2011 № 461 (далі - Порядок № 461), у
разі, коли на самочинно збудоване
нерухоме майно визнано право власності
за рішенням суду, воно приймається в
експлуатацію.

Держреєстратор також послався у
Спірному рішенні на положення частини 2
статті 5 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», згідно з яким
якщо законодавством передбачено
прийняття в експлуатацію об'єкта
нерухомого майна, державна реєстрація
прав на такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законом порядку.

Не погоджуючись із Спірним рішенням
відповідача 1 ОСОБА_1 звернувся до
адміністративного суду з даним
позовом.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами у справі, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень і спрямований на
забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна,
визначено Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 №1952-IV.

Підстави для державної реєстрації прав
та їх обтяжень визначені статтею 19
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». Так, державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 звернувся
до Держреєстратора із заявою про
державну реєстрацію права власності на
Спірне майно на підставі рішення суду,
яке набрало законної сили.

Виключний перелік підстав для відмови
у державній реєстрації прав та їх
обтяжень визначено частиною першою
статті 24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», відповідно до
якої у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо: 1) заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; 2) об'єкт
нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-1) заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву
про державну реєстрацію речових прав,
похідних від права власності, подано за
відсутності державної реєстрації
права власності, крім випадків,
установлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку; 5-4)
після завершення п'ятиденного строку з
дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 5-5) заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6)
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень в електронній формі подано
особою, яка не є державним кадастровим
реєстратором або державним виконавцем;
6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Згідно зі змістом Спірного рішення
підставою для відмови у державній
реєстрації права власності ОСОБА_1 є
пункт 4 частини 1 статті 24 вказаного
Закону.

На момент виникнення спірних відносин
процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, регламентовано
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 №703 (далі -
Порядок № 703).

Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 17.10.2013 №868, до
спірних правовідносин застосуванню не
підлягає, адже набрав чинності 12.02.2014.

Згідно з пунктом 16 Порядку № 703 за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку № 703 імперативно
встановлено, що Державний реєстратор
приймає рішення про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень».

З огляду на викладене, суд вважає
Спірне рішення Держреєстратора
необгрунтованим, прийнятим за
відсутності правових підстав, адже
прийнято в порушенням вимог статті 24
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
пункту 23 Порядку № 703.

Як на підставу для відмови
Держреєстратор послався на вимоги
пункту 20 Порядку № 1141, яким
встановлено, що з метою проведення
державної реєстрації виникнення права
власності державний реєстратор
вносить до запису щодо об'єкта
нерухомого майна такі відомості: тип
об'єкта нерухомого майна (житловий
будинок, будівля, споруда, квартира,
житлове приміщення, нежитлове
приміщення тощо); призначення об'єкта
нерухомого майна (житловий або
нежитловий); площа об'єкта нерухомого
майна (загальна та (за наявності)
житлова); відомості про складові
частини об'єкта нерухомого майна
(найменування та/або присвоєння літера,
загальна та (за наявності) житлова
площа об'єкта нерухомого майна, який є
складовою частиною складної речі та
призначений для обслуговування іншої
(головної) речі, пов'язаний з нею
спільним призначенням та є її
приналежністю); адреса об'єкта
нерухомого майна; підстава для
внесення запису про нерухоме майно: -
назва рішення; - дата формування
рішення; - індексний номер рішення;
прізвище, ім'я та по батькові
державного реєстратора; найменування
органу державної реєстрації прав або
найменування нотаріальної контори,
назва нотаріального округу.

Так, під час розгляду справи № 2-1617/2009
Києво-Святошинським районним судом
Київської області встановлено, що
18.01.1993 Тарасівською сільською Радою
Києво-Святошинського району винесено
рішення № 3, на підставі якого на ім'я
ОСОБА_6 видано Свідоцтво на право
власності на житловий будинок, який
розташований по АДРЕСА_1 Відповідно до
виписки з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, зазначений житловий
будинок має загальну площу 61,9 кв.м.,
погріб, вбиральню та огорожу.

Таким чином, з поданого
правовстановлюючого документу можливо
встановити, зокрема, такі відомості як
загальну площу будинку.

Суд дійшов висновку, що твердження
відповідачів щодо обов'язкового
зазначення площі об'єкту нерухомого
майна в резолютивній частині судового
рішення є безпідставним.

Водночас, суд звертає увагу, що серед
відомостей, які обов'язково вносяться
до запису про нерухоме майно, є
відомості про загальну площу об'єкту
нерухомого майна, а про житлову - лише
за наявності.

Щодо другої підстави, яка вказана у
Спірному рішенні, а саме: за заявником
визнано право власності на самочинне
збудоване нерухоме майно, яке не
прийнято в експлуатацію, суд враховує
наступне.

У мотивувальній частині судового
рішення у справі № 2-1617/2009 зазначено, що
оскільки позивачі та відповідач у
справі прийняли спадщину після смерті
спадкодавця (ОСОБА_6) у встановлений
законом термін, як це передбачено ст. 1270
ЦК України, що також підтверджується
матеріалами спадкової справи, суд
вважає за можливе визнати за ними право
власності на спадковий будинок за
кожним по ј частині.

Таким чином, у вказаному судовому
рішенні відсутні посилання на
самочинне будівництво.

Напроти, як зазначалось, суд встановив
наявність Свідоцтва на право власності
на житловий будинок, який розташований
по АДРЕСА_1, та запису у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно на це
майно, а право власності визнано, серед
інших, за ОСОБА_1 у порядку спадкування.

Пункт 10 Порядку № 461 вказує, що у разі,
коли на самочинно збудоване нерухоме
майно визнано право власності за
рішенням суду, воно приймається в
експлуатацію.

Отже саме у рішенні суду має бути
зазначено про набуття права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відмітка у технічному паспорті, про яку
у Спірному рішенні зазначив
Держреєстратор, є записом від 03.07.2010.

Суд звертає увагу, що даний запис
свідчить про збільшення саме житлової
площі на 3.8 кв.м. за рахунок
перепланування приміщень № 1-3 у
житловому будинку літери «А», а саме:
коридору, кухні, житлового приміщення.

Крім того, пунктом 29 Порядку № 703
встановлено, що для проведення
державної реєстрації права власності
на новозбудований чи реконструйований
об'єкт нерухомого майна заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 27 і 28
цього Порядку, подає органові
державної реєстрації прав технічний
паспорт на такий об'єкт.

Спірне майно не відноситься до
новозбудованого чи реконструйованого
об'єкту нерухомого майна, отже подання
технічного паспорту не є обов'язковим у
даному випадку.

У зв'язку з встановленими обставинами,
суд дійшов висновку, що посилання
Держреєстратора на частину 2 статті 5
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та пункт 10
Порядку № 461 є безпідставним, адже
положення цих норм до спірних
правовідносин застосуванню не
підлягають.

Суд бере до уваги, що інших підстав для
відмови у державній реєстрації права
власності на Спірне майно в
оскаржуваному рішенні не наведено, а ті
підстави, які зазначені, суд вважає
необгрунтованими.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про протиправність Спірного
рішення Відповідача 1, отже дане
рішення підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
Державну реєстраційну службу України
зареєструвати за ОСОБА_1 право
власності на Спірне майно суд зазначає
наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Абзацом першим статті 1 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено, що державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

За приписами частин першої-другої
статті 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав. Держава
гарантує достовірність зареєстрованих
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Частиною 2 статті 24 вказаного Закону
передбачено, що за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень з підстав, не передбачених
цим Законом, заборонена (частина 4
статті 24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»).

Частиною 4 статті 9 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
встановлено, що Державний реєстратор
самостійно приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Таким чином, поняття «дискреція»
(вільний розсуд) у діях суб'єкта владних
повноважень не може бути застосовано
до спірних правовідносин, оскільки
право (підстави) приймати рішення
Державним реєстратором про відмову у
державній реєстрації прав чітко
регламентовано Законом, у решті
випадків останній зобов'язаний
здійснити таку реєстрацію.

На підставі частини 2 статті 30 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» дії або бездіяльність
державного реєстратора, державного
кадастрового реєстратора, нотаріуса,
державного виконавця можуть бути
оскаржені до суду.

Судом встановлена протиправність
Спірного рішення Держреєстратора.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» систему органів державної
реєстрації прав становлять:
Міністерство юстиції України;
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
державної реєстрації прав; органи
державної реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України в
установленому законодавством порядку
(далі - органи державної реєстрації
прав).

Повноваження Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері державної реєстрації
прав, визначені статтею 7-1 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», а саме: 1) вносить в
установленому порядку пропозиції щодо
її формування; 2) забезпечує створення
та функціонування Державного реєстру
прав; 3) організовує роботу, пов'язану із
забезпеченням діяльності з державної
реєстрації прав; 4) здійснює
керівництво та контроль за діяльністю
у сфері державної реєстрації прав; 5)
організовує роботу з підготовки та
підвищення кваліфікації державних
реєстраторів прав на нерухоме майно
(далі - державний реєстратор); 6)
здійснює інші повноваження,
передбачені цим та іншими законами
України та покладені на нього
Президентом України.

В свою чергу, згідно з частиною 2 статті
9 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» Державний
реєстратор, зокрема, приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав;
відкриває і закриває розділи
Державного реєстру прав, вносить до них
відповідні записи; веде реєстраційні
справи щодо об'єктів нерухомого майна;
присвоює реєстраційний номер об'єкту
нерухомого майна під час проведення
державної реєстрації; видає свідоцтво
про право власності на нерухоме майно у
випадках, встановлених статтею 18 цього
Закону; надає інформацію з Державного
реєстру прав або відмовляє у її наданні
у випадках, передбачених цим Законом.

Абзацами першим, третім та четвертим
пункту 24 Порядку № 703 передбачено, що
орган державної реєстрації прав,
нотаріус у день прийняття рішення про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень видає або надсилає
рекомендованим листом з описом
вкладення заявникові таке рішення
разом з документами, що подавалися
заявником для проведення державної
реєстрації прав. Орган державної
реєстрації прав, нотаріус не повертає
заяву про державну реєстрацію,
документ, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру прав, та документ про сплату
державного мита. Державний реєстратор
долучає до облікової справи заяву про
державну реєстрацію, копії поданих
заявником для проведення державної
реєстрації прав документів, документ,
що підтверджує внесення плати за
надання витягу з Державного реєстру
прав, документ про сплату державного
мита, а також інші документи, що видані,
оформлені або отримані ним під час
проведення державної реєстрації прав.

З огляду на викладене, відповідач 1 мав
долучити до облікової справи вказані
вище документи та копії документів.

Відтак, позивач обрав такий спосіб
поновлення порушеного права, який
відповідно до чинного законодавства не
може бути задоволений судом у повному
обсязі.

Водночас, за приписами статей 11, 162 КАС
України, суд, установивши порушення
вимог законодавства, має захистити
права та охоронювані законом інтереси,
самостійно обравши спосіб, який би
гарантував дотримання і захист прав,
свобод, інтересів від порушень з боку
суб'єктів владних повноважень, при
цьому, спосіб захисту порушеного права
може залежати від того, припинене
порушення чи ні, при встановленні факту
продовження протиправної поведінки
суб'єкта владних повноважень на момент
вирішення спору, належним способом
захисту права може бути зобов'язання
відповідача вчинити дії на усунення
виявлених порушень.

Отже, суд має право на підставі частини
другої статті 11 КАС України вийти за
межі позовних вимог та застосувати той
спосіб захисту порушеного права
позивача, який відповідає фактичним
обставинам справи і відновлює порушене
право особи.

З огляду на викладене, враховуючи, що у
ході судового розгляду справи судом
встановлено факт протиправності
рішення щодо відмови у державній
реєстрації права власності на Спірне
майно, беручи до уваги характер спірних
правовідносин та з метою належного
способу захисту прав позивача, суд
дійшов висновку про необхідність
виходу за межі позовних вимог та
постановлення рішення, яким
зобов'язати саме Держреєстратора
здійснити державну реєстрацію права
власності, форма власності: приватна,
спільна часткова, на 1/4 частину
індивідуального (садибного) житлового
будинку АДРЕСА_1 за суб'єктом: ОСОБА_1
(податковий номер НОМЕР_1) згідно із
заявою від 20.01.2014 реєстраційний номер
5010766.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, беручи до уваги не доведеність
відповідачем 1 правомірності
оскаржуваного рішення, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення
адміністративного позову.

Позивачем вимоги про розподіл судових
витрат не заявлено, у зв'язку з чим
положення статті 94 КАС України
застосуванню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70-72, 86, 128, 159-163,
254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Сидорчука Андрія Вікторовича про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 30 січня 2014 року №10499093.

Зобов'язати Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Сидорчука Андрія Вікторовича
здійснити державну реєстрацію права
власності, форма власності: приватна,
спільна часткова, на 1/4 частину
індивідуального (садибного) житлового
будинку АДРЕСА_1 загальною площею 61,9
кв.м. за суб'єктом: ОСОБА_1 (податковий
номер НОМЕР_1) згідно із заявою від 20
січня 2014 року реєстраційний номер 5010766.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду у порядку,
встановленому статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання апеляційної
скарги через Київський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя
Спиридонова В.О.

судді:
Панова Г.В.

Шевченко А.В.