Справа № 821/3195/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" червня 2014 р. м. Київ
К/800/60654/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.,розглянувши у
попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргуДержавної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській областіна постанову та
ухвалуХерсонського окружного
адміністративного суду від 02.09.2013
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05.11.2013у
справі № 821/3195/13-аза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
«НЕКСУС-УКРАЇНА»доДержавної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській областіпровизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «НЕКСУС-УКРАЇНА»
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Херсоні Головного управління
Міндоходів у Херсонській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 13.08.2013.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 02.09.2013,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05.11.2013, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
їх скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі,
оскільки вважає, що постанову суду
першої та ухвалу суду апеляційної
інстанції було прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

У письмовому запереченні на касаційну
скаргу позивач, посилаючись на те, що
вимоги касаційної скарги є
необґрунтованими, просить у
задоволенні касаційної скарги
відмовити, а рішення судів попередніх
інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне:

- відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаєморозрахунках з
ПП «Інсайт Плюс» та з контрагентами
покупцями за січень, лютий, березень 2012
року, за результатами якої складено акт
від 30.07.2013 № 232/22-03-22-05/37464659;

- перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп.
139.1.9 п.139.1 ст. 139, п.144.1, п.144.3 ст.144, п.146.5
ст.146, пункт 7 підрозділу 4 розділу ХХ
Перехідних положень Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем занижено податок на прибуток
за І півріччя 2012 року на суму 235 535 грн.
та п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем завищено податковий кредит,
що призвело до заниження суми податку
на додану вартість, яка підлягає до
сплати в бюджет на суму ПДВ 212182,26 грн.;

- на підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення:

1) № від 13.08.2013, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 350 955,39
грн. (з яких: 203 970,26 грн. - основний платіж
та 101 985,13 грн. - штрафні (фінансові)
санкції);

2) № від 13.08.2013 яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на 352 696,5 грн. (з
яких: 235 535 грн. - основний платіж та 117 161,5
грн. штрафні (фінансові) санкції).

Відповідач обґрунтовує вказані
порушення висновками акту «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП «Інсайт Плюс», за якими
контрагент позивача має ознаки
фіктивності, органами досудового
слідства порушені кримінальної справи
щодо осіб, які використовували це
підприємство в злочинних схемах
ухилення від сплати податків, з огляду
на що відповідач вважає господарські
операції позивача з цим контрагентом
такими, що фактично не проводились, а
первинні документи по цих операціях
вважає недійсними.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій мотивували свої рішення тим,
що висновки податкового органу не
відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками судів попередніх
інстанцій, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи між
TOB «НЕКСУС-УКРАЇНА» (як підрядником) та
ТОВ «Херсонські телекомунікаційні
системи» (як замовником) укладено
договір № 01/01/11ДП, за умовами якого
підрядник зобов'язується виконати
роботу та надати послуги згідно
Додатку № 1 до даного договору, а
замовник зобов'язується прийняти і
оплатити виконану роботу та надані
послуги. З метою виконання позивачем
умов договору № 01/01/11ДП між позивачем
(як замовником) та ПП «Інсайт Плюс» (як
підрядником) було укладено договір
підряду № 04/01-01 від 04.01.2011.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства, то визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи
податкового законодавства, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток і
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені та підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Дослідивши подані позивачем докази
(зокрема, первинні документи
бухгалтерського обліку, в тому числі,
податкові накладні) суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку
про те, що позивачем підтверджено
правомірність формування валових
витрат та податкового кредиту за
результатами фактичного здійснення
господарських операцій, які є об'єктом
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість.

Між тим, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач не
заперечує факт виконання робіт за
укладеним договором з ТОВ «Херсонські
телекомунікаційні системи».

Так, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції, що посилання
податкового органу на те, що зазначені
роботи були виконані невстановленими
особами, спростовуються належним чином
оформленими документами податкового
та бухгалтерського обліку.

Також, суди першої та апеляційної
інстанцій обґрунтовано не взяли до
уваги доводи відповідача, що ПП «Інсайт
Плюс» не має відповідних умов для
здійснення господарської діяльності,
оскільки судами встановлено, що під час
здійснення господарських операцій з
позивачем ПП «Інсайт Плюс» мало
ліцензію на проведення господарської
діяльності, пов'язаної із створенням
об'єктів архітектури.

Судом апеляційної інстанції зазначено,
що відповідачем не надано належних
доказів на підтвердження висновків, що
задекларовані позивачем операції з ПП
«Інсайт Плюс» в реальності не
виконувались, а мало місце лише
документування цих операцій з метою
завищення валових витрат та
податкового кредиту без фактичного
отримання від цього контрагента
товарів та послуг.

Судами попередніх інстанцій не
встановлено жодного фактичного
порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат, яке б позбавляло
позивача права на податковий кредит чи
слугувало підставою для зменшення
останньому розміру валових витрат, за
наслідками здійснення господарських
операцій з його контрагентами.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції вважає правильним, не
спростованим доводами касаційної
скарги, висновок судів попередніх
інстанцій, які, встановивши обставини
фактичного здійснення господарських
операцій та факт взаєморозрахунків між
позивачем та його контрагентами, не
знайшли підстав вважати неправомірним
формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат на підставі
розрахунків, проведених за наслідками
здійснених господарських операцій з ПП
«Інсайт Плюс».

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні даної справи та
вважає, що суди повно встановили
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, та
надали їм правову оцінку на підставі
норм закону, що підлягали застосуванню
до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області залишити без
задоволення.

2. Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 02.09.2013 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05.11.2013
залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, передбачених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний