Справа № 826/15520/13-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді
Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко
Т.М., Мельничука В.П.,

при секретарі
Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою громадянина Ірану
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від 31
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом громадянина
Ірану ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України у
м.Києві про визнання неправомірними
дій, визнання неправомірним та
скасування рішення №534-13 від 13 вересня
2013 року, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від 31
березня 2014 року у задоволенні позову
громадянина Ірану ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України у м.Києві про визнання
неправомірними дій, визнання
неправомірним та скасування рішення
№534-13 від 13 вересня 2013 року,
зобов'язання вчинити дії відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції з мотивів порушення
судом норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги повністю. Свої вимоги апелянт
обґрунтовує тим, що позивачем заявлено
про наявність переслідувань за
ознаками, що містяться у визначенні
поняття «біженець» згідно Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», надано
відповідні докази, тому рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, від 13
вересня 2013 року №534-13 є протиправним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, представників
позивача та Державної міграційної
служби України, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
громадянин Ірану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
за національністю араб, віросповідання
- християнство, 22 серпня 2010 року
легально прибув до України та 15 квітня
2013 року звернувся із заявою про надання
статусу біженця до Державної
міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 13 вересня 2013 року №534-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього
Закону відсутні.

На підставі вищевказаного рішення
Головним управлінням Державної
міграційної служби України у м.Києві
прийнято повідомлення про відмову
ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, від 19
вересня 2013 року №185.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, дійшов до
висновку, що позивачем не доведено
протиправність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення Державної
міграційної служби України від 13
вересня 2013 року №534-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з огляду
на відсутність належних та достатніх
доказів на підтвердження обставин,
викладених у своїй заяві.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав:

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (в редакції, що
була чинною на час прийняття
оскаржуваного рішення) біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця, до яких віднесено: знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
расової належності, релігії,
національності (громадянства),
належності до певної соціальної групи,
політичних поглядів, неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

У відповідності до ч.1 ст.7 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішення Державної міграційної служби
України від 13 вересня 2013 року №534-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
прийнято на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону
відсутні.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.10
Закону України «Про біженців та осіб,
що потребують додаткового чи
тимчасового захисту» у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Таким чином, з вищенаведеного
вбачається, що центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого,
провести з нею співбесіду та у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Згідно п.5 ст.4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 13 грудня 2011 року, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільні
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є послідовними та
правдоподібними і не протирічать
загальній та конкретній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування. Для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. За загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Отже, у заяві
про надання статусу біженця заявник
повинен довести достовірність своїх
тверджень і точність фактів, на яких
ґрунтується його заява. Обов'язок
доказування покладається на заявника,
який повинен надавати правдиві
обґрунтування фактів, викладених у
заяві, і щоб на підставі цих фактів
могло бути прийнято належне рішення,
тобто заявник повинен переконати
посадову особу органу міграційної
служби в правдивості своїх фактичних
тверджень.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотирі підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця,
що визначені ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї; під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана
з наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, під час проведення з ним
співбесід, обґрунтовував свою заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, зокрема
тим, що підставою для залишення країни
громадянської належності є побоювання
переслідувань через політичні
переконання, а саме те, що він приймав
участь в демонстраціях в Ірані в 2009
році, розповсюджував листівки та диски
проти президента та був заарештований
Національною службою захисту, був
звинувачений в утриманні алкоголю у
власному магазині, йому погрожувало
угрупування арабів, а також він не може
жити в Ірані через зміну своєї релігії
з ісламу на христіанство. Крім того, в
протоколі співбесіди від 22 квітня 2013
року зазначено, що в Ірані стосовно
позивача набрав законної сили вирок за
зберігання та продаж алкоголю, а також
позивачем надано відповідачу
документи, які підтверджують викладені
в заяві факти.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивачем не було надано жодних
відомостей про його утиски в країні
походження та документів, які б
підтверджували наявність підстав,
зазначених в п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Зокрема, в матеріалах справи містяться
надані позивачем до Державної
міграційної служби України на
підтвердження обґрунтування фактів,
викладених у заяві, наступні документи:
повістка з міліції м.Хузестан про
виклик для дачі пояснень; вирок суду
Ісламської Республіки Іран, яким
апелянта засуджено до ув'язнення на 1
рік, сплати 2 мільйонів ріалів в якості
штрафу та 84 ударів батогом за незаконне
зберігання алкоголю; рішення
апеляційного суду м.Хузестан
Ісламської Республіки Іран, яким вирок
суду першої інстанції залишено без
змін.

Також позивач зазначає, що не має
можливості повернутись до країни свого
походження у зв'язку з тим, що він, як
особа, що не сповідає іслам, побоюється
переслідувань з боку органів державної
влади за релігійною ознакою, оскільки
позивачем змінено віросповідання з
ісламу на християнство.

Факт наявності переслідувань в Ірані з
боку влади по відношенню до релігійних
груп, які функціонують поза її
контролем, є загальновідомим та
підтверджується даними офіційних
джерел інформації, а саме: витягу
доповіді Комісії США з питань
міжнародної свободи віросподівання
(Річний звіт за 2011 рік - повний звіт,
травень 2011 року).

Наявність підтверджуючих доказів
підсилює вірогідність зроблених
заявником тверджень, але не може бути
обов'язковим елементом його доказової
бази. Так, приймаючи до уваги особливе
положення осіб, які шукають статусу
біженця, їм немає потреби надавати усі
необхідні докази. Досить часто особи,
які шукають статусу біженця,
позбавлені в силу тих чи інших обставин
можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач фактично не дослідив, який
рівень небезпеки існував станом на час
прийняття рішення, не перевірив
інформацію, повідомлену позивачем в
заяві, що ситуація у країні походження
позивача є доказом того, що побоювання
стати жертвою переслідувань за
релігійною ознакою або за політичними
переконаннями є ймовірними.

За таких обставин, враховуючи, що
відповідачем не надано належної оцінки
доводам позивача та інформації про
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань в країні
його громадянської належності, не
встановлено обставин та не надано
доказів на підтвердження висновків, на
підставі яких було прийнято рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, тому колегія суддів вважає, що
Державною міграційною службою України
при відмові позивачу у наданні статусу
біженця не надано належної оцінки
доводам заявника, не досліджено
всебічно обставини та докази, які б
могли встановити обґрунтованість
фактів, викладених у заяві ОСОБА_2, або
їх спростувати, що призвело до
прийняття передчасного рішення від 13
вересня 2013 року №534-13, яке підлягає
скасуванню.

Стосовно вимог позивача про
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства, колегія
суддів зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й
нараді, під дискреційним повноваженням
слід розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
виключною компетенцією уповноваженого
органу. Таким чином, вищевказана
позовна вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі повноважень
адміністративного суду, а тому
задоволенню не підлягає. Однак, колегія
суддів вважає за необхідне зобов'язати
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву громадянина
Ірану ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, від 15 квітня 2013 року.

Відповідно до ч.13 ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
разі якщо центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення.

З наявного в матеріалах справи
повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України в
м.Києві про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, від 19 вересня 2013 року №185 року
вбачається, що останнє містить
інформацію про наявність рішення
Державної міграційної служби України
№534-13 від 13 вересня 2013 року та посилання
на п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
як причини відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, що свідчить про дотримання
вищенаведеної норми Закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення
норм матеріального права призвели до
неправильного вирішення справи, тому
постанова Окружного адміністративного
суду м.Києва від 31 березня 2014 року
підлягає скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянина Ірану
ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 31 березня 2014 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги громадянина Ірану ОСОБА_2
задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №534-13 від 13 вересня 2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Ірану ОСОБА_2 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, від 15 квітня 2013
року.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 16
червня 2014 року.

Головуючий суддя
В.Е.Мацедонська

Судді
Т.М.Грищенко

В.П.Мельничук

Головуючий суддя

Мацедонська В.Е.

Судді:

Мельничук В.П.

Грищенко Т.М.