Справа № 2а-4063/11/0308
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/35849/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Управління Служби безпеки
України у Волинській області про
визнання неправомірними дій, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 червня 2011 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17 квітня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Управління Служби безпеки України у
Волинській області, в якому просив
зобов'язати відповідача змінити наказ
№119-ос від 07 вересня 2010 року виданий
Управлінням Служби безпеки України у
Волинській області, зобов'язавши
останнього виплатити позивачу
недоплачену одноразову грошову
допомогу в розмірі 50 % місячного
грошового забезпечення за кожний
повний календарний рік служби виходячи
з 28 повних календарних років служби.

Постановою Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 14 червня 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 квітня 2012 року, позивачу
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 з 1981 по 1995 роки
проходив дійсну військову службу у
Збройних Сил СРСР - Збройних Сил
України, був звільнений з військової
служби наказом командувача ВПО України
від 04 листопада 1995 року №0211 за власним
бажанням. Наказом начальника
Харківського військового університету
від 24 листопада 1995 року, виключений зі
списків особового складу.

З 16 березня 1996 року по 06 вересня 2010 року
позивач проходив військову службу в
органах СБУ, звільнений в запас за
станом здоров'я, при звільненні
виплачена допомога за 14 років
календарної служби.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що при звільнення зі служби у 1995 року
позивач набув право на отримання
грошової допомоги, а тому при
повторному звільненні зі служби в 2010
році право на її отримання у нього
відсутнє.

Однак, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суддів попередніх
інстанцій та вважає його передчасним,
враховуючи наступне.

Частинами 1, 6 статті 9 Закону України
від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб» в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
встановлено, що особам рядового,
сержантського, старшинського та
офіцерського складу та деяким іншим
особам, які мають право на пенсію за цим
Законом та звільняються зі служби за
віком, станом здоров'я чи у зв'язку із
скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, закінченням
строку контракту, систематичним
невиконанням умов контракту
командуванням, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби.

У разі повторного їх звільнення зі
служби одноразова грошова допомога,
передбачена цією статтею, виплачується
за період їх календарної служби з дня
останнього зарахування на службу без
урахування періоду попередньої служби,
за винятком тих осіб, які при
попередньому звільненні не набули
права на отримання такої грошової
допомоги.

Вимоги щодо безперервності стажу
вказана норма не містить.

Під час звільнення позивача з
військової служби - 04 листопада 1995 року
діяв інший порядок виплати зазначеної
допомоги, зокрема статтею 9 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» передбачалося, що
військовослужбовцям, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, які
звільняються зі служби, членам сімей
відповідних категорій
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та
пенсіонерам з їх числа, які втратили
годувальника, виплачується допомога в
порядку і розмірах, що визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Абзацом першим пункту 10 постанови
Кабінету Міністрів України від 17 липня
1992 року №393 «Про порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати
пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та членам
їхніх сімей», в редакції, що діяла на
час звільнення позивача з військової
служби у 1995 році, встановлено, що
військовослужбовцям (крім
військовослужбовців строкової служби),
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ при
звільненні з військової служби або з
органів внутрішніх справ виплачується
грошова допомога у розмірі 5-місячного
грошового забезпечення.

Отже, звільняючись з військової служби
за власним бажанням у листопаді 1995
року, позивач мав право на отримання
грошової допомоги в розмірі,
визначеному Кабінетом Міністрів
України. Одноразова грошова допомога в
розмірі 50 відсотків місячного
грошового забезпечення за кожний
повний календарний рік служби,
передбачена статтею 9 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб», виплачувалась
військовослужбовцям з 31 березня 2005
року.

За таких обставин, суди дійшли
помилкового висновку про відсутність у
позивача права на отримання грошової
допомоги, встановленої статтею 9 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких інших осіб».

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного суду України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Без повного і всебічного з'ясування
обставин справи, прийняті у цій справі
рішення судів попередніх інстанцій не
можуть вважатися законними і
обґрунтованими.

Через неправильне застосування судами
норм матеріального права, неповно
з'ясовані обставини у справі, зокрема, в
частині визначення розміру грошової
допомоги, яка залежить від розміру
місячного грошового забезпечення та
строку служби, рішення судів
попередніх інстанцій не можуть
вважатися законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 227 Кодексу
адміністративного суду України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанції і направлення справи на
новий судовий розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

З огляду на те, що зазначені обставини
мають суттєве значення для правильного
вирішення справи, а суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
встановлювати обставини у справі та
давати їм оцінку, справу необхідно
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді суду першої
інстанції слід враховувати наведене та
прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 14 червня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 квітня 2012 року скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: