Справа № 813/8054/13-а
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
Справа № 4694/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Баранкевич А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну
скаргу Львівської митниці
Міністерства доходів і зборів України
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 27.03.2014р. у
справі № 813/8054/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Львівської митниці Міндоходів про
скасування наказу і зобов'язання
вчинити дії,-

В С Т А Н О В
И В:

ОСОБА_2 звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Львівської митниці Міндоходів про
визнання незаконним та скасування
наказу № 496-о від 01.10.2013 року "Про
звільнення ОСОБА_2", поновлення його на
посаді старшого державного інспектора
відділу митного оформлення №3 митного
поста "Краковець" Львівської митниці та
стягнути з відповідача заробітну плату
за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 27.03.2014р.,
адміністративний позов задоволено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано наказ Львівської митниці від
01.10.2013 року № 496-о "Про звільнення
ОСОБА_2".

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого
інспектора відділу митного оформлення
№3 митного поста "Краковець" Львівської
митниці Міндоходів або на іншій
рівнозначній посаді Львівської
митниці Міндоходів з 02 жовтня 2013 року.

В частині поновлення на роботі
постанову суду звернуто до негайного
виконання.

Стягнуто з Львівської митниці
Міндоходів на користь ОСОБА_2
заробітну плату за період вимушеного
прогулу в сумі 12213 грн.75 коп., та

допущено негайне стягнення заробітної
плати у межах суми стягнення за один
місяць.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, відповідач Львівська
митниця Міністерства доходів і зборів
України оскаржила її в апеляційному
порядку та просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог. Апелянт
свої вимоги мотивує тим, що судом 1
інстанції неповно з'ясовано обставини
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи, висновки суду
вважає необґрунтованими з підстав
викладених в апеляційній скарзі, та
порушено норми матеріального та
процесуального права. Зокрема апелянт
звертає увагу на те, що судом не взято
до уваги докази, що мають значення для
справи, а обставини , які суд першої
інстанції вважав встановленими, були
недоведеними належними та допустимими
доказами, внаслідок чого вважає
рішення суду незаконним. Також апелянт
вказує на те, що суд першої інстанції
неправильно нарахував та визначив
суму яка підлягає стягненню в користь
позивача за час вимушеного прогулу.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення виходячи з наступного.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 20.03.2013 року №229 "Про
утворення територіальних органів
Міністерства доходів у зборів",
створено Львівську митницю Міндоходів
як територіальний орган Міністерства
доходів і зборів України та
реорганізовано Львівську митницю
Державної митної служби України шляхом
приєднання до Львівської митниці
Міндоходів. Пунктом 3 вказаної
постанови Кабінету Міністрів України
визначено, що територіальні органи
Міністерства доходів і зборів є
правонаступниками територіальних
органів Державної податкової служби та
Державної митної служби, що
реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї
постанови.

Як стверджується матеріалами
справи наказом Львівської митниці
Міндоходів позивача звільнено з посади
старшого інспектора відділу митного
оформлення №3 митного поста "Краковець"
Львівської митниці 01.10.2013 року,
відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України, у зв'язку із
скороченням штатної чисельності
працівників Львівської митниці.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулюються
Законом України від 16.12.1993 року №3723-XII
"Про державну службу".

Відповідно до статті 1 даного Закону,
державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів. Згідно із статтями 9 і 30 Закону,
правовий статус окремих категорій
державних службовців регулюється
Конституцією України, спеціальними
законами та Кодексом законів про працю
України. Порядок та умови проходження
служби в митних органах регулюються
Конституцією України та Митним
кодексом України. Посадові особи
органів доходів і зборів є державними
службовцями (частина 1 статті 569 Митного
кодексу України). Таким чином, служба
позивача в митних органах відноситься
до публічної служби.

Стаття 43 Конституції України, гарантує
громадянам захист від незаконного
звільнення, тобто звільнення яке
відбулося не на підставі закону.

Згідно із частиною 1 статті 30 Закону,
державна служба припиняється,
передусім, із загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, а також з підстав,
визначених цією статтею.

До загальних підстав звільнення
державних службовців належать
підстави, передбачені, зокрема, статтею
40 КЗпП України, розірвання договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

У відповідності до ч.2 ст. 40 КЗпП
України, звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП
України, про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

Отже, з урахуванням положень статті 49-2
КЗпП України звільнення працівника на
підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливо
не раніше ніж через два місяці після
персонального попередження його про
звільнення.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується матеріалами справи,
позивач ознайомився з попередженням
про наступне вивільнення 25.07.2013 року, що
підтверджується його особистим
підписом на попередженні, а звільнений
із займаної посади 01.10.2013 року.

Згідно з ч.2 статті 49-2 КЗпП України при
вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Відповідно до ст. 42
КЗпП України, при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається, зокрема, працівникам
з тривалим безперервним стажем роботи
на даному підприємстві, в установі,
організації та особам, в сім'ї яких
немає інших працівників з самостійним
заробітком.

Однак, відповідачем всупереч
положенням норм КЗпП України не було
прийнято до уваги переважне право
позивача на залишенні на роботі,
оскільки не враховано тривалий
безперервний стаж позивача в митних
органах. Крім того замість належної
атестації відповідачу було проведено
лише тестування.

Відповідно до частини 3 статті 49-2 КЗпП
України, одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. Вказаною нормою
визначено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу, у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці запропонувати працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації.

З службової записки начальника відділу
персоналу Львівської митниці від 07.03.2014
року № 13-70-0445126 ЕП вбачається , що у
відповідача відсутні будь -які докази
того ,що ОСОБА_2 було запропоновано
посаду у Львівській митниці
Міндоходів.

Крім того, суд зауважує, що Львівська
митниця не була ліквідована як
юридична особа, а була реорганізована
шляхом приєднання до Львівської
митниці Міндоходів.

Встановлена законодавством можливість
припинення юридичної особи публічного
права з одночасним створенням іншої,
яка буде виконувати повноваження
юридичної особи, що припиняється, не
виключає, а передбачає зобов'язання
роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
припиненої юридичної особи публічного
права.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов
висновку , що саме по собі перетворення
однією юридичної особи публічного
права в іншу, без скорочення посади, яку
обіймав позивач до його звільнення, не
може бути підставою для звільнення
позивача з посади.

Однак, у даному випадку, відповідачем
не було запропоновану позивачу іншої
роботи, що, на думку суду, свідчить про
ухилення митного органу від виконання
імперативної норми КЗпП України в
частині переведення позивача на
відповідну посаду в Львівську митницю
Міндоходів.

Як стверджується поясненнями
представника позивача даних у судовому
засіданні, у зв'язку з тим, що на момент
попередження про наступне вивільнення
відповідачем, в порушення ст.40 та ст.49-2
КЗпП України, не пропонувались
вакантні посади у створених митних
постах, для реалізації своїх прав,
закріплених у ст.43 Конституції України.

Листом Львівська митниця Міндоходів
від 11.07.2013 року №4/58-1599 на звернення
позивача повідомила, що штатну
чисельність Львівської митниці
скорочено на 104 штатних одиниці і
станом на 10.07.2013 року у Львівській
митниці Міндоходів вакантна посада
інспектора відділу митного оформлення
№1 митного поста "Краковець" відсутня, а
тому не вбачається за можливе
переведення останнього на вказану
посаду.

Щодо наказу №66 від 03.07.2013 року "Про
проведення перевірки знань", на який
посилається відповідач, то згідно
пункту 1 наказу, контроль знань
особового складу митниці згідно
списку наказано провести 05.07.2013 року у
кабінеті професійного навчання
адміністративного будинку Львівської
митниці. Пунктом 4.1 передбачено,
довести даний наказ до відома
зазначених у додатку №1 посадових осіб;
у п.4.3 цього ж наказу визначено, - члену
комісії з проведення реорганізації
Львівської митниці - начальнику
відділу персоналу здійснити контроль
знань у посадових осіб, які на момент
здачі за основним графіком були
відсутні (відпустка, тимчасова
непрацездатність тощо) в перший день
виходу на роботу.

30.07.2013 року ОСОБА_2 пройшов контроль
знань..

Оскаржуваний наказ про звільнення не
містить посилання на недотримання
позивачем вимог наказу №66 від 03.07.2013
року або про результати проведеного
тестування.

Отже, при прийнятті рішення судом
першої інстанції враховано, що
Львівською митницею не було виконано
вимоги законодавства в частині
процедури звільнення працівника,
оскільки не запропоновано посаду у
новоствореній установі, яка
виконуватиме функції ліквідованої.
Доказів того, що Львівська митниця не
мала можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу відповідачем
не надано, чим порушено його трудові
гарантії як працівника, що є підставою
для визнання протиправним рішення
Львівської митниці та скасування
оскаржуваного наказу.

За таких обставин, суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку, що
оскільки відповідачем не надано
достатніх аргументів та доводів, які би
свідчили про те, що оскаржуваний наказ
видано на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України, а
тому такий є протиправним та підлягає
скасуванню.

У відповідності до ст.11 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суб'єкти владних повноважень
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як
за позовною заявою, поданою відповідно
до цього Кодексу, і не може виходити
за межі позовних вимог. Суд може вийти
за межі позовних вимог тільки в разі,
якщо це необхідно для повного захисту
прав, свобод та інтересів сторін чи
третіх осіб, про захист яких вони
просять.

Встановлення судом порушення порядку
вивільнення працівника, згідно п.1 ст.40
КЗпП України, є наслідком зобов'язання
Львівської митниці Міндоходів
запропонувати позивачу посаду
старшого інспектора відділу митного
оформлення № 3 митного поста
"Краковець" Львівської митниці
Міндоходів або рівнозначну посаду.

Згідно частини другої статті 71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, проте
вимоги цієї статті відповідачем не
були виконані.

Як видно з матеріалів справи судом
першої інстанції встановлено, що
Постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2013 року №229 (надалі -
Постанова) територіальні органи
Державної податкової служби та
Державної митної служби
реорганізовано шляхом приєднання до
відповідних територіальних органів
Міністерства доходів і зборів. Згідно
даних Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців остаточно Львівська
митниця була припинена 21 серпня 2013
року.

Позивача було звільнено з посади майже
через два місяці після ліквідації
Львівської митниці , він працював у
серпні-вересні 2013 року на Львівській
митниці Міндоходів , де отримував
заробітну плату і був звільнений з
посади наказом начальника Львівської
митниці Міндлоходів. Означене
спростовує твердження відповідача ,що
позивач не був переведений в
установленому порядку на
реорганізовану митницю. Невидання
відповідного розпорядження або наказу
про перевід в цій ситуації суд вірно
розцінює як недоробку саме працедавця
, а не вину працівника, який розрахунок
отримував також від Львівської митниці
Міндоходів. Тобто ОСОБА_2 в
серпні-жовтні 2014 року був повноправним
працівником Львівської митниці
Міндоходів.

Таким чином, позовні вимоги про
визнання протиправним та скасування
наказу Львівської митниці Міндоходів
№ 496-о від 01.10.2013 року "Про звільнення
ОСОБА_2", поновлення його на посаді
старшого державного інспектора
відділу митного оформлення №3 митного
поста "Краковець" Львівської митниці
Міндоходів є обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ст.11 КАС України для
повного захисту прав і свобод та
інтересів позивача ,про захист яких він
просить, суд виходить правильно вийшов
за межі позовних вимог і формулює їх в
частині поновлення ОСОБА_2 наступним
чином: поновити ОСОБА_2 .на посаді
старшого інспектора відділу митного
оформлення №3 митного поста "Краковець"
Львівської митниці Міндоходів або на
іншій рівнозначній посаді Львівської
митниці Міндоходів з 02 жовтня 2013 року.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що наказ
Львівської митниці Міндоходів № 496-о
від 01.10.2013 року "Про звільнення ОСОБА_2",
є протиправним та підлягає скасуванню
, а позивач підлягає поновленню на
займаній до звільнення посаді старшого
державного інспектора відділу митного
оформлення №3 митного поста "Краковець"
Львівської митниці Міндоходів або на
іншій рівнозначній посаді Львівської
митниці Міндоходів.

Однак колегія суддів не погоджується з
рішенням суду першої інстанції у
частині стягнення з Львівської
митниці Міндоходів на користь ОСОБА_2
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 12213 грн.75 коп., оскільки
задовольняючи вимоги про оплату праці,
суд має навести в рішенні розрахунки, з
яких він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Так як
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд повинен був визначити зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначити в резолютивній частині
рішення.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100,
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного заробітку на
число робочих днів, а не календарних, як
це відображено в рішенні. Зокрема, до
даного розрахунку не повинні
включатись святкові та неробочі дні

Проте, суд, в порушення вищевказаних
норм в резолютивній частині постанови
не зазначив розрахунків, з яких виходив
при визначенні сум, що підлягають
стягненню, а також, що визначена ним
сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу ОСОБА_2 є сумою без
утримання прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів.

Зазначена позиція підтверджується і
Вищим адміністративним судом України,
який постановою від 18.06.2013 року по
справі № К/9991/847/12, яким рішення суду
першої інстанції змінено та зазначено:
«стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу..., за відрахуванням
зборів і обов'язкових платежів та сум
виплачених при звільненні», а тому
постанова суду першої інстанції в
частині стягнення середнього
заробітку в користь позивача за час
вимушеного прогулу підлягає
скасуванню.

Як вбачається з наказу Львівської
митниці Міндоходів № 496-о від 01.10.2013
року "Про звільнення ОСОБА_2", що
позивача звільнено 01.10. 2013 року , а
поновлено на роботі згідно постанови
Львівського окружного
адміністративного суду від 27.03.2014р.,
тобто час вимушеного прогулу з
врахуванням святкових та неробочих
днів становить 122 дні.

З довідки виданої Львівською митницею
Міндоходів від 23.12.13 №5/13-355 року
вбачається, що середньомісячна
заробітна плата позивача без
відрахування зборів і обов'язкових
платежів становить- 2051,89 грн.,
середньоденна заробітна плата
становить 97,71 грн.

Таким чином колегія суддів вважає, що
сума яка підлягає стягненню в користь
позивача за час вимушеного прогулу
становить 11920грн.62 коп., без утримання
прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів.

(122 дні в.п. Х 97.71 грн. с.д.з.) = 11920грн.62
коп.

З врахуванням вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції вважає рішення
суду першої інстанції у частині
стягнення суми за вимушений прогул
незаконним, прийнятим з порушенням
норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи в зв'язку з чим його
слід скасувати в цій частині та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити частково,

Відповідно до ст. 202 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує судове
рішення та ухвалює нове, коли має місце
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність таких обставин,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи чи питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200,
202,ст. 205, ст. 206, 207, 254 КАС України,
Львівський апеляційний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В
И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці
Міністерства доходів і зборів України -
задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 27.03.2014р. у
справі № 813/8054/13-а в частині стягнення з
Львівської митниці Міндоходів на
користь ОСОБА_2 заробітну плату за
період вимушеного прогулу в сумі 12213
грн.75 коп., - скасувати та ухвалити нову
постанову якою стягнути з Львівської
митниці Міндоходів на користь ОСОБА_2
заробітну плату за період вимушеного
прогулу в сумі 11920грн. 62 коп., за
відрахуванням зборів і обов'язкових
платежів та сум виплачених при його
звільненні.

В іншій частині постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 28
березня 2014 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я.Макарик

Судді:
І.В.Глушко

О.О.Большакова

Повний текст постанови складений 17
червня 2014 року.