Справа № 819/879/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/879/14-a

"27" травня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Хрущ В. Л.,

за участю:

секретаря судового засідання
Найко Н.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Андрухіва Б.
Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Тернопільській області про визнання
ОСОБА_1 таким, що не притягувався до
адміністративної відповідальності та
зобов'язання поновити ОСОБА_1 на посаді
дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі-Позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Тернопільській області, в якому
просить визнати ОСОБА_1 таким, що не
притягувався до адміністративної
відповідальності та зобов'язання
поновити позивача на посаді
дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтовує тим, що його притягнуто до
відповідальності за ч. 1 ст. 172-2 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, (далі - КУпАП), яка
згодом, на основі Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо проведення
національного законодавства у
відповідність із стандартами
Кримінальної конвенції про боротьбу з
корупцією» була, виключена із КУпАП. У
зв'язку з тим, що, на його думку,
виключення даної статті із КУпАП
скасовує факт визнання його винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, позивач звернувся до
УМВС України у Тернопільській області
із заявою про поновлення його на роботі
на посаді дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області, однак, отримав
відмову. У зв'язку з наведеним,
вважаючи, що на даний момент підстав
вважати його таким, що притягувався до
адміністративної відповідальності
немає, тому він може бути поновлений на
службі, позивач звернувся до суду із
даним позовом.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити у
повному обсязі. Посилались на підстави,
викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти їх
задоволення заперечував. Надав
пояснення аналогічні викладеному у
поданих суду письмових запереченнях
проти адміністративного позову. Просив
у задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні
пояснення сторін, повно і всебічно
з'ясувавши всі обставини справи в їх
сукупності на підставі чинного
законодавства, перевіривши їх наявними
в матеріалах справи доказами, - суд
вважає, що у задоволені позову слід
відмовити, з наступних підстав.

Законом України "Про засади
запобігання і протидії корупції" від
07.04.2011 р. № 3206-VI (далі по тексту - Закон №
3206-VI) визначено основні засади
запобігання і протидії корупції в
публічній і приватній сферах
суспільних відносин, відшкодування
завданої внаслідок вчинення
корупційних правопорушень збитків,
шкоди, поновлення порушених прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
чи інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

Вказаний Закон України № 3206-VI (крім
статей 11, 12) набрав чинності з 01.07.2011
року.

Відповідно до визначення термінів,
наведених у №3206-VI, корупційне
правопорушення - умисне діяння, що
містить ознаки корупції, вчинене
особою, зазначеною у частині першій
статті 4 цього Закону, за яке законом
установлено кримінальну,
адміністративну, цивільно-правову та
дисциплінарну відповідальність.

Частиною 2 статті 2 наведеного Закону
встановлено, що дія цього Закону та
передбачені ним обмеження поширюються
на всіх осіб, визначених суб'єктами
відповідальності за корупційні
правопорушення, у межах, установлених
цим Законом.

Згідно з положеннями підпункту д)
пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №3206-VI
суб'єктами відповідальності за
корупційні правопорушення є особи,
уповноважені на виконання функцій
держави, зокрема: особи рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ.

Так, судом встановлено, що позивач,
ОСОБА_1 з 20.06.2011 року перебував на посаді
дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області, спеціальне
звання - лейтенант міліції.

10.04.2012 року постановою Збаразького
районного суду Тернопільської області
ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні
адміністративного корупційного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.
172-2 КУпАП та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
засади запобігання та протидії
корупції", а саме, у тому, що він,
працюючи на посаді дільничного
інспектора СДІМ Підволочиського РВ
УМВС України в Тернопільській області,
використовуючи своє службове
становище, діючи умисно з метою
одержання неправомірної вигоди,
вимагав і 08.02.2012 року отримав від гр.
ОСОБА_5 неправомірну вигоду в розмірі 600
грн. за непритягнення останнього до
відповідальності за спричинення
тілесних ушкоджень гр.ОСОБА_6

Цією ж постановою Збаразького
районного суду Тернопільської області
від 10.04.2012 року ОСОБА_1 піддано
адміністративному стягненню у виді
штрафу у розмірі 2000 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1
подав на нього апеляційну скаргу.

Однак, постановою апеляційного суду
Тернопільської області від 10.05.2012 року
вищевказану постанову Збаразького
районного суду Тернопільської області
від 10.04.2012 року залишено без змін.

Статтею 5 Закону України «Про
дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» визначено,
що особи рядового і начальницького
складу, яких в установленому
законодавством порядку притягнуто до
адміністративної, кримінальної або
матеріальної відповідальності, можуть
нести дисциплінарну відповідальність
згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 12 вищевказаного
Закону, на осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ за порушення
службової дисципліни може накладатися
такий вид дисциплінарного стягнення,
як звільнення з органів внутрішніх
справ.

Статтею 22 Закону № 3206-VI встановлено
особливості звільнення з роботи осіб,
які вчинили корупційні діяння.

Так, відповідно до частини 2 статті 22
Закону № 3206-VI, в редакції, чинній на
момент визнання ОСОБА_1 винним у
вчиненні адміністративного
корупційного правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 172-2 КУпАП, - було
встановлено, що дострокове припинення
повноважень особи на виборній посаді,
припинення повноважень посадової
особи на посаді, звільнення, що
здійснюється за рішенням Президента
України, Верховної Ради України,
Кабінету Міністрів України, звільнення
військової посадової особи з
військової служби у зв'язку з
притягненням до відповідальності за
корупційне правопорушення, а також
відсторонення такої особи від
виконання службових повноважень у
випадках, передбачених частиною першою
цієї статті, здійснюється з
урахуванням особливостей, визначених
Конституцією і законами України.

При цьому, абзацом другим частини 2
наведеної статті 22 Закону № 3206-VI, в
редакції, чинній на момент визнання
ОСОБА_1 винним у вчиненні
адміністративного корупційного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.
172-2 КУпАП, - було визначено, що інші
особи, яких притягнуто до кримінальної
або адміністративної відповідальності
за корупційні правопорушення,
пов'язані з порушенням обмежень,
передбачених цим Законом, підлягають
звільненню з відповідних посад у
триденний строк з дня отримання
органом державної влади, органом
місцевого самоврядування,
підприємством, установою, організацією
копії відповідного судового рішення,
яке набрало законної сили, якщо інше не
передбачено законом.

У відповідності до положень статті 285
КУпАП, в редакції, чинній на момент
визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні
адміністративного корупційного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.
172-2 КУпАП, було встановлено, що
постанова суду про накладення
адміністративного стягнення за
адміністративне корупційне
правопорушення у триденний строк з дня
набрання нею законної сили
направляється відповідному органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, керівникові
підприємства, установи чи організації,
державному чи виборному органу,
власнику юридичної особи або
уповноваженому ним органу для
вирішення питання про притягнення
особи до дисциплінарної
відповідальності, усунення її згідно
із законодавством від виконання
функцій держави, якщо інше не
передбачено законом, а також усунення
причин та умов, що сприяли вчиненню
цього правопорушення.

Статтею 298 встановлено, що постанова
про накладення адміністративного
стягнення є обов'язковою для виконання
державними і громадськими органами,
підприємствами, установами,
організаціями посадовими особами і
громадянами.

14.05.2012 року, враховуючи доведеність
вищевказаними рішеннями судів
(постановами Збаразького районного
суду Тернопільської області від 10.04.2012
року та апеляційного суду
Тернопільської області від 10.05.2012 року)
вини позивача, керівництвом УМВС
України в Тернопільській області було
затверджено висновок службового
розслідування від 11.05.2012 року. Згідно з
пропозицією, викладеному у вказаному
висновку - позивач підлягав звільненню
з органів внутрішніх справ за
порушення службової дисципліни.

Пунктом 7 статті 13 Закону України «Про
дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» встановлено,
що дисциплінарні стягнення, такі як
звільнення з органів внутрішніх справ,
звільнення з посади, пониження в
спеціальному званні на один ступінь,
накладаються начальниками, яким надано
право прийняття на службу до органів
внутрішніх справ, призначення на
посаду, присвоєння спеціального
звання.

Враховуючи вищенаведені положення
законодавства, наказом УМВС України в
Тернопільській області від 15.05.2012 року
за №503 - на ОСОБА_1 за порушення вимог ч. 1
ст. 6 Закону України «Про засади
запобігання та протидії корупції» та ч.
1 ст. 172-2 КупАП було накладено
дисциплінарне стягнення у формі
звільнення з органів внутрішніх справ
за пунктом 64 «Є» (порушення службової
дисципліни) Положення про проходження
служби рядовим та начальницьким
складом органів внутрішніх справ (№114
від 29.07.1991 року).

На підставі висновку про звільнення та
вищезазначеного наказу №503 від 15.05.2012
року - УМВС України в Тернопільській
області прийнято відповідний наказ по
особовому складу №106о/с від 15.05.2012 року,
яким ОСОБА_1 звільнено з органів
внутрішніх справ у запас Збройних сил
України за пунктом 64 «Є» (за порушення
дисципліни) Положення (№114 від 29.07.1991
року).

Обидва вищезазначені накази УМВС
України в Тернопільській області (№503
від 15.05.2012 року та №106о/с від 15.05.2012 року)
позивачем у встановленому законом
порядку - не оскаржувались та були
виконані.

Вподальшому відповідно до положень
Закону України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
проведення національного
законодавства у відповідність із
стандартами Кримінальної конвенції
про боротьбу з корупцією» від 18.04.2013
року №221-VII із Кодексу України про
адміністративні правопорушення статтю
172-2, за якою позивача притягнуто до
відповідальності, - було виключено.

На основі наведеного, ОСОБА_1, вважаючи,
що в силу положень частини 1 статті 58
Конституції України (в якій йдеться, що
закони та інші нормативно-правові акти
мають зворотню дію у часі, у випадках
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи) виключення
вказаної статті 172-2 із КУпАП скасовує
визнання його винним у вчиненні
адміністративного правопорушення, -
позивач звернувся до УМВС України в
Тернопільській області із заявою від
26.03.2013 року про поновлення його на
посаді дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області.

Однак, 18.04.2014 року позивач отримав від
УМВС України в Тернопільській області
відповідь (лист) від 17.04.2014 року №2/3-П-1, з
повідомленням про відмову поновленні
позивача на раніше займаній посаді
через відсутність підстав для
поновлення його на службі в органах
внутрішніх справ, та з посиланням на те,
що виключення статті 172-2 із КУпАП - не
пом'якшує та не скасовує вини ОСОБА_1 за
порушення вимог антикорупційного
законодавства.

Вподальшому, вражаючи, що на даний час
підстав вважати його таким, що
притягувався до адміністративної
відповідальності за ч.1 ст. 172-2 КУпАП
немає, позивач і звернувся до суду із
даним позовом.

Розглядаючи даний спір, суд враховує,
що факт наявності у відповідача
законодавчо визначених підстав для
звільнення ОСОБА_1, - позивач не
спростовує та в даному випадку такі
питання не є предметом судового
розгляду.

Таким чином, за наведених вище
обставин, слід прийти до висновку що
недотримання позивачем встановлених
законом обмежень щодо використання
службових повноважень та пов'язаних з
цим можливостей (з одержанням за це
неправомірної вигоди) і призвело до
звільнення позивача з органів
внутрішніх справ за порушення
дисципліни.

Поряд з цим, оцінюючи твердження ОСОБА_1
про те, що в силу положень статті 58
Конституції України виключення ч. 1 ст.
172-2 із КУпАП свідчить про скасування
факту визнання його винним у вчиненні
адміністративного корупційного
правопорушення, - суд не може
погодитись з такими доводами позивача
та вважає їх безпідставними, з огляду
на наступне.

Відповідно до статті 58 Конституції
України, Закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Ніхто не може
відповідати за діяння, які на час їх
вчинення не визнавалися законом як
правопорушення.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 9 лютого 1999 року №
1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів - це правило також є
загальновизнаним принципом права, що
має чітко виражену гуманістичну
спрямованість. Згідно з цим правилом
«щодо юридичної відповідальності
застосовується новий закон чи інший
нормативно-правовий акт, що пом'якшує
або скасовує відповідальність особи за
вчинене правопорушення під час дії
нормативно-правового акта, яким
визначались поняття правопорушення і
відповідальність за нього рішенні».

Статтею 8 КУпАП встановлено чинність
закону про відповідальність за
адміністративні правопорушення. Так,
вказаною нормою встановлено, що особа,
яка вчинила адміністративне
правопорушення, підлягає
відповідальності на підставі закону,
що діє під час і за місцем вчинення
правопорушення.

Закони, які пом'якшують або скасовують
відповідальність за адміністративні
правопорушення, мають зворотну силу,
тобто поширюються і на правопорушення,
вчинені до видання цих законів.

Закони, які встановлюють або посилюють
відповідальність за адміністративні
правопорушення, зворотної сили не
мають.

Провадження в справах про
адміністративні правопорушення
ведеться на підставі закону, що діє під
час і за місцем розгляду справи про
правопорушення.

Тобто, Конституція України, як і КУпАП,
дійсно передбачають зворотну дію
законів та інших нормативно-правових
актів у часі. Але така зворотна дія може
мати місце лише у тих випадках, коли
нові закони пом'якшують або скасовують
юридичну відповідальність особи.

В той же час, під час вирішення самого
питання про юридичну відповідальність
особи (яка підлягає відповідальності
на підставі закону, що діє під час і за
місцем вчинення правопорушення) -
провадження в справах про
адміністративні правопорушення
ведеться на підставі закону, що діє під
час і за місцем розгляду справи про
правопорушення.

Так, під час розгляду даної справи
встановлено, що і станом на дату
прийняття Збаразьким районним судом
постанови від 10.04.2012 року про визнання
ОСОБА_1 винним у вчиненні
адміністративного корупційного
правопорушення та притягнення його до
відповідальності, і станом на момент
набрання даною постановою законної
сили після перегляду її 10.05.2012 року
апеляційним судом, а так само - і на
момент звільнення позивача згідно
наказів УМВС України в Тернопільській
області №503 від 15.05.2012 року та №106о/с від
15.05.2012 року (які позивачем не
оскаржувались),- положення ч. 1 ст. 172-2
КУпАП були чинними.

І станом на момент вирішення питання
про притягнення позивача, ОСОБА_1 до
юридичної відповідальності за
вчинення корупційного діяння, - тією
нормою, яка діяла під час і за місцем
розгляду справи про правопорушення, та,
відповідно єдиною нормою, яка
підлягала застосуванню за вчинене
позивачем корупційне правопорушення, і
була саме діюча на той час норма ч. 1 ст.
172-2 КУпАП.

Таким чином, вищезазначене свідчить
про те, що питання про юридичну
відповідальність ОСОБА_1 вже вирішене,
і така відповідальність настала - саме
за тією нормою, яка була діючою на час
постановлення судових рішень, і яка
визначала вид відповідальності
позивача за вчинене ним
правопорушення.

Відтак, вказаними судовими рішеннями
склад допущеного ОСОБА_1 корупційного
правопорушення - встановлений, факт
адміністративного проступку -
доведений, юридична відповідальність
до позивача - застосована судом, та
понесена ним.

При цьому, виключення ч. 1 ст. 172-2 із
КУпАП - не є виправданням позивача та не
свідчить про відсутність у його діях
складу корупційного правопорушення, за
яке його і було притягнуто до
відповідальності згідно із
законодавством, яке діяло під час і за
місцем розгляду справи про
правопорушення.

Більше того, суд звертає увагу на те, що
обставини, встановлені постановами
Збаразького районного суду
Тернопільської області від 10.04.2012 року
та апеляційного суду Тернопільської
області від 10.05.2012 року, в силу статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України - мають преюдиційне значення та
не потребують доказування у даній
справі.

В даному випадку виключення статті 172-2
КУпАП не пом'якшує та не скасовує вини
позивача за порушення вимог
антикорупційного законодавства.

Таким чином, суд приходить до
переконання, що вимога ОСОБА_1 про
визнання його таким, що не притягувався
до адміністративної відповідальності,
яку, окрім вимог про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії, позивач
також заявив при зверненні до суду з
даним позовом, - не підлягає
задоволенню адміністративним судом,
оскільки, незважаючи на надане статтею
6 Кодексу адміністративного
судочинства України позивачу право
звернення до суду з позовом (у разі,
якщо він вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені його права,
свободи або інтереси) та надане йому
частиною 3 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
право при зверненні за судовим
захистом розпоряджатись своїми
вимогами на свій розсуд, -
адміністративний суд не лише не має
повноважень щодо задоволення такої
вимоги позивача (щодо встановлення
факту), але й з врахуванням
вищенаведених обставин - не вбачає
правових підстав для спростування тих
обставин, які були встановлені
відносно позивача судовими рішеннями,
які набрали законної сили (постановами
Збаразького районного суду
Тернопільської області від 10.04.2012 року
та апеляційного суду Тернопільської
області від 10.05.2012 року), та які мають
преюдиційне значення та не потребують
доказування в межах розгляду справи
адміністративної юрисдикції.

Основною умовою судового захисту є
порушення суб'єктивного права або
охоронюваного законом інтересу особи.

Розглядаючи дану справу, суд встановив,
що відмовляючи в задоволенні заяви
ОСОБА_1 про поновлені його на службі,
відповідач, УМВС України у
Тернопільській області, правильно
звернув увагу на те, що рішення судів
про притягнення ОСОБА_1 до
відповідальності на даний час не
скасовані, а виключення статті 172-2
КУпАП не пом'якшує та не скасовує вини
позивача за порушення вимог
антикорупційного законодавства. При
цьому, відповідач також керувався
відповідними положеннями доручення
МВС України від 07.06.2012 року №8782/Зр «Про
впорядкування роботи з прийняття
кандидатів на службу в органи
внутрішніх справ з числа окремих
категорій громадян».

Вирішуючи ж вимоги ОСОБА_1 про
зобов'язання поновити ОСОБА_1 на посаді
дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області, - суд приходить
до висновку про неможливість
задоволення і таких вимог, з огляду на
наступне.

Прийом на службу в ОВС, у тому числі
повторний, регламентується вимогами
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
України, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 114 від
29.07.1991року.

Згідно з вимогами п. 40 вказаного
Положення №114 призначення на посади
рядового і начальницького складу
провадиться відповідними начальниками
згідно з номенклатурою посад, що
визначається Міністром внутрішніх
справ відповідно до його компетенції.

Відповідно до пп. «а» п.40 Положення № 114,
враховується, зокрема, що при
призначенні на посади і переміщенні по
службі осіб рядового і начальницького
складу має забезпечуватися
використання їх за основною чи
спорідненою спеціальністю або згідно з
набутим досвідом, а при необхідності
використання на посада за новою для них
спеціальністю призначенню має
передувати відповідна перепідготовка.

Пунктом 1 доручення МВС України від
07.06.2012 року №8782/Зр «Про впорядкування
роботи з прийняття кандидатів на
службу в органи внутрішніх справ з
числа окремих категорій громадян»
дозволено начальникам головних
управлінь, управлінь внутрішніх справ
самостійно приймати на службу в органи
внутрішніх справ на посади рядового та
начальницького складу кандидатів з
числа осіб, які раніше проходили службу
в інших правоохоронних органах та
військових формуваннях України, яким
присвоювалися спеціальні (військові)
звання до капітана включно або
прирівняні до нього класні чини, за
винятком осіб, звільнених з ініціативи
адміністрації або командування.

Пунктом 2 вказаного Доручення № 8782/Зр
передбачено, що рішення про можливість
прийняття на службу вищезазначених
осіб слід приймати після повного,
усебічного та об'єктивного їх вивчення,
підготовки матеріалів, передбачених
нормативно-правовими актами
Міністерства, у разі відповідності
кваліфікаційним вимогам, позитивних
характеристик за попереднім місцем
служби, усуваючи при цьому можливість
проникнення в органи х внутрішніх
справ осіб, які, не маючи наміру
проходити службу, переслідують
корисливі мотиви (особисте збагачення,
набуття права на пенсію, отримання
статусу ветерана внутрішніх справ
тощо).

Відповідно до пункту 3 Доручення №
8782/Зр при зібранні матеріалів для
прийняття рішення про можливість
прийняття особи знов на службу з
підрозділів внутрішньої безпеки та
інспекції з особового складу
отримується інформація про
відсутність відомостей негативного
характеру.

Відтак, беручи до уваги те, що прийняття
на службу в ОВС на посаду, на зайняття
якої претендує позивач, здійснюється
начальником відповідного органу МВС та
за наслідками перевірки певних умов,
передбачених вимогами Доручення №
8782/Зр, - суд в даному випадку не може
покладати на себе функції керівника
органу внутрішніх справ та зобов'язати
УМВС України в Тернопільській області
призначити ОСОБА_1 на посаду в ОВС.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
окрім вищезазначених обставин, які
покладені як в основу заяви позивача
від 26.03.2013 року, так і в основу самої
позовної заяви у даній справі, та які не
знайшли підтвердження у ході розгляду
даної справи, - позивач не зазначає
жодних інших підстав, які б могли бути
прийняті до уваги судом, та які б давали
суду можливість постановити рішення
щодо зобов'язання відповідача вчинити
дії, спрямовані на вирішення питання
про поновлення позивача на службі в
ОВС, чи, зокрема, на попередньо займаній
посаді дільничного інспектора СДІМ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області або на
рівнозначній посаді.

Водночас, суд звертає увагу на те, що
грамота Тернопільської міської ради,
якою ОСОБА_1 нагороджено у березні 2014
року, а також адресована адвокату
позивача відповідь голови
Тернопільської міської ради від 28.04.2014
року, - не можуть бути прийняті до уваги
судом як належні та допустимі доказі
існування підстав для задоволення
позову, оскільки Тернопільська міська
рада - не є органом, уповноваженим
вирішувати питання про поновлення
будь-яких осіб на службі в ОВС, а
викладений у відповіді від 28.04.2014 року
висновок про те, що Тернопільська
міська рада вбачає за необхідність
поновити ОСОБА_1 на службу в органи ОВС,
- є лише власним переконанням
відповідної особи, однак, - не є
преюдиційним висновком чи рішенням
уповноваженого органу, обов'язковим як
для прийняття до уваги так і для
виконання відповідачем чи судом.

Таким чином, сукупність вищенаведених
встановлених обставин, підтверджених в
судовому засіданні належними та
допустимими доказами, - дає суду
підстави визнати позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними та
такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України у зв'язку з відмовою в
задоволенні позову судові витрати
позивачеві - не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 94, 153,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити
в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Повний текст постанови виготовлений
та підписаний 03.06.2014 року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.