Справа № 815/2237/14
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2237/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Вовченко O.A.,

судді
Андрухів В.В.,

судді
Катаєвої Е.В.,

секретар судового засідання
Дубовик Г.В.,

за участі:

перекладача -
ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача -
Ващіліної Н.С. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної Міграційної Служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №112-14
та про зобов'язання визнати
громадянина Російської Федерації
ОСОБА_2 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №112-14
та зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є громадянином Російської
Федерації та має обґрунтовані
побоювання бути переслідуваним з боку
влади цієї країни, а саме - спецслужбами
держави через підозри в
екстремістській діяльності у зв'язку з
ісламським віросповіданням та
походженням з Дагестану. Підставою
зазначених побоювань є незаконні
затримання позивача протягом 2011 року
та побоювання повторних переслідувань
у зв'язку з нестабільною політичною
ситуацією. Також, позивач посилався на
доповіді міжнародних організацій щодо
загрози переслідувань осіб
ісламського віросповідання родом з
Дагестану, у тому числі стосовно
незаконних дій правоохоронних органів
та спецслужб за 2011 рік, на підставі
яких вважає, очевидним те, що позивач є
біженцем за політичною ознакою через
приписувані політичні переконання.
Приймаючи до уваги вищевикладене,
позивач вважає, що він має бути
визнаним біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні

Позивач підтримав позовні вимоги в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити, з підстав викладених у
позовній заяві.

Від відповідача до суду було надано
письмові заперечення на
адміністративний позов (а.с. 23-26), в яких
відповідач просив відмовити в
задоволенні адміністративного позову,
оскільки під час розгляду заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби встановив, що
позивач не був членом жодної
політичної партії, релігійної чи
громадської організації, однак з 2009
року і по момент виїзду з батьківщини
відвідував релігійну школу «медресе» в
АДРЕСА_1, де поглиблено вивчав вахабізм,
що є екстремістською течією ісламу. В
країні громадянського походження
залишилась матір, яка на момент
проведення анкетування перебувала у
рідної сестри в м. Електроуглі через
пошкодження власного будинку в АДРЕСА_1
під час контртерористичної операції
ФСБ РФ, яка була проведена 21.06.2011 року.
При цьому, відповідач вважає, що
причиною переслідувань позивача став
не факт зміни його віросповідання, а
факт причетності до забороненої
екстремістської діяльності. Водночас,
відповідач вказує на те, що враховуючи
надану заявником інформацію під час
анкетування та проведення протоколу
співбесіди, в громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 немає ознак особи, що
може вважатись біженцем через
відсутність побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Що стосується
віросповідання, то, на думку
відповідача, іноземець довів наявність
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками релігійної діяльності, які,
в свою чергу, не можуть бути розглянуті
як «переслідування за ознаками
віросповідання».

В судовому засіданні представник
відповідача підтримала позицію,
викладену в письмових запереченнях та
просила в задоволенні
адміністративного позову відмовити в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, зокрема,
проаналізувавши особову справу ОСОБА_2
№ ODS 11/187 (а.с.29-60), суд встановив, що
адміністративний позов не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Російської Федерації, за
національністю - росіянин, місце
народження - Російська Федерація,
Республіка Дагестан, Кізлярський
район, село Кузнєцовка, за
віросповіданням - мусульманин- суніт
(а.с.37-38).

Як вбачається з реєстраційного листка
особи, яка звернулась із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 49-52)
ОСОБА_2 перетнув кордон України 22.06.2011
року автомобільним транспортом.

Так, згідно даних, вказаних позивачем в
анкеті особи, яка звернулась з заявою
про надання статусу біженця (а.с.37-42),
21.06.2011 року попутнім транспортом
позивач прибув до м.Ростов-на-Дону з с.
Кузнецовка. 22.06.2011 року виїхав
пасажирським міжрейсовим автобусом та
домовився з водієм автобусу про виїзд
до м.Одеса. Перед кордоном водій
автобусу зупинився, водій провів
позивача до багажного відділення, де
розмістив у ліжку для водіїв. При
перетинанні кордону багажне
відділення прикордонниками не
перевірялося. Автобус в'їжджав через
Донецьку область. Кордон України
ОСОБА_2 перетнув нелегально, без
документів. В Україні перебуває на
підставі звернення в ОМС.

Причини виїзду з країни походження
позивачем зазначені в анкеті (а.с.39-40):
«зранку 21.06.2011 року в селі розпочалася
операція по знищенню бойовиків. Під час
пострілів люди вибігали з своїх
будинків, більшість мешканців села
побігло на поле, де чекали на
закінчення операції проти бойовиків.
21.06.2011 року позивач домовився з матір'ю,
що вона поїде до родичів, позивач
вказав, що виїде за кордон. Попутками
він добрався до м.Ростов-на-Дону (21.06.2011
року). В цьому місті зустрівся з друзями
(з якими працював будівельником у
Москві, дивився за роботою бригади
таджиків-будівників). 22.06.2011 року виїхав
пасажирським міжрейсовим автобусом,
була досягнута домовленість за 700
доларів з водієм автобусу, про виїзд до
м.Одеса. До цього міста виїхав через те,
що в 2000 році перебував у м.Одеса, де
перебував у клініці Філатова, лікував
очі. Перед кордоном водій автобусу
зупинився, водій провів мене до
багажного відділення, де розмістив у
ліжку для водіїв. При перетинання
кордону багажне відділення
прикордонниками не перевірялося. Водій
був дагестанцем, взагалі в
Ростов-на-Дону працює приблизно 85%
дагестанських водіїв, які займаються
перевезенням нелегалів до України».

При цьому під час анкетування позивач
також повідомив, що до нього не
застосовувалися будь-які
адміністративні заходи, позивач не
притягувався до кримінальної
відповідальності, в армії не служив. В
будь-яких політичних, релігійних,
військових або громадських
організаціях не перебував (а.с. 42).

Судом встановлено, що 07 липня 2011 року
ОСОБА_2 звернувся до Управління по
роботі з іноземцями та біженцями ГУ
ДМСУ в Одеській області із заявою про
надання статусу біженця (а.с.32-33).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням по роботі з
іноземцями та біженцями ГУ ДМСУ в
Одеській області прийнятий висновок
від 30.12.2013 року по справі №11/187 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
(а.с.80-94), обґрунтовуючи його тим, що
проаналізувавши надану інформацію,
підтверджено її неправдивість, що
виразилась у тому, що за словами
позивача спецоперація розпочалась
саме у селі, однак згідно аналізу
засобів масової інформації місцем
схованки бойовиків був лісовий масив
неподалік від селища. При цьому,
знайшло свої підтвердження те, що
будинок позивача був частково
зруйнований. В висновку, також,
зазначено, що жодних документів до
управління заявник не надав і пояснив,
що його паспорт залишився в будинку в
АДРЕСА_1, що є досить дивним, враховуючи,
що на момент анкетування в будинку
ніхто не проживав і він був частково
зруйнований. Причиною виїзду з
території Російської Федерації
заявник вказав побоювання бути
заарештованим за підтримку
вахабістської діяльності. Вказані
побоювання можливо вважати цілком
вірогідними після ретельного аналізу
особової справи заявника та наданої
інформації про те, що кілька осіб, з
якими він відвідував мечеть та медресе,
були вбиті як бойовики саме під час
Кізлярських подій 21.06.2011 року, крім
того, особа була під наглядом
правоохоронних структур в 2010 - 2011 роках,
що підтверджується його чисельними
арештами та допитами. При цьому, у
висновку зазначено, що враховуючи
надану заявником інформацію під час
анкетування та проведення протоколу
співбесіди, в громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 немає ознак особи, що
може вважатись біженцем через
відсутність побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Що стосується
віросповідання, то, на думку
відповідача, іноземець довів наявність
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками релігійної діяльності, які,
в свою чергу, не можуть бути розглянуті
як «переслідування за ознаками
віросповідання».

Рішенням Державної міграційної служби
України від 14 березня 2014 року №112-14
(а.с.95) підтриманий вище зазначений
висновок та відмовлено ОСОБА_2 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відповідно до
статті 1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Як встановлено судом та вбачається з
відомостей, вказаних ОСОБА_2 в анкеті
(а.с. 40-41) літом 2008 року позивач відкрив у
м. Кізлар Інтернет клуб, до якого
приходили мусульмани, які розповідали
про себе, про випадки з життя мусульман,
зокрема, про те, як правоохоронні
структури вбивають мусульман та після
їх смерті переодягають у військовий
одяг, звинувачуючи їх у вахабизмі та
причетності до бойовиків. Позивач
зазначив, що він подружився із
зазначеними особами, що послужило
причиною для прийняття ісламу; з
моменту відкриття інтернет клубу до
моменту прийняття ісламу пройшло
приблизно 6 місяців - іслам прийняв чи в
грудні 2008 року чи у січні 2009 року.
Позивачем зазначено, що в релігійній
школі Медресе розпочав займатися у
травні 2009 року (село Кузнецовка), вивчав
арабську мову, Коран та основу релігій;
мечеть відвідував кожного дня. Згідно
пояснень позивача, дві-тричі на тиждень
до мечеті під'їжджали представники
правоохоронних структур, які чекали на
виході з мечеті, арештовували молодь,
зокрема, позивача заарештовував
близько 50 разів, відвозили до відділків
міліції, де задавали питання: чому
молишся, чому сповідаєш іслам,
звинувачували в радикалізмі. У
відповідності до пояснень позивача
такі дії правоохоронних органів
обумовлені тим, що з мечеті, яку
відвідував ОСОБА_2, молодь переходила
до гір та приєднувалась до бойовиків.
Позивач зазначив, що десь в липні 2010
року Медресе була закрита, але мечеть
через вихід на вулиці сельчан -
залишили. При цьому, як вказано ОСОБА_2,
він також планував приєднатись до
бойовиків, але так цього і не здійснив,
а з Росії вирішив виїхати через те, що
після ситуації в Кізлярському районі
багато молоді було звинувачено у
вахабізмі, відношенні до радикалізму.
ОСОБА_2 пояснив, що під час Казлярських
подій приблизно 40 осіб з числа молоді
було заарештовано правоохоронними
структурами, 8 осіб, з якими позивач
відвідував мечеть та медресе, були
вбиті як бойовики.

В судових засіданнях позивач,
підсумовуючи причини, що обумовили
його виїзд з країни громадянської
належності, зазначив, що підставами
цього слугувало проведення
антитерористичної операції по
знищенню бойовиків в АДРЕСА_1 21.06.2011
року, під час якої частина будинку, де
проживав заявник разом із матір'ю, була
зруйнована. Іншою причиною іноземець
вказав зміну віросповідання з
православ'я на іслам, що призвело до
подальших переслідувань позивача з
боку правоохоронних органів.

При цьому, суд зазначає, що доводи
позивача відносно його переслідувань
саме через зміну віросповідання та
сповідування ісламу не знайшли свого
документального підтвердження.

Відносно посилань позивача щодо
переслідування його з боку
правоохоронних органів, суд зазначає,
що з аналізу наявних в матеріалах
справи доказів, вбачається, що дії
правоохоронних органів по
неодноразовому затриманню позивача
обумовлені діяльністю ОСОБА_2 та
співпрацею з молоддю, що сповідує
вахабізм. Так, позивачем особисто під
час анкетування повідомлено, що
правоохоронними органами
переслідується переважно молодь, що
сповідує вахабізм, та, згідно пояснень
позивача, такі особи разом з ним
відвідували мечеть та 8 осіб з них були
ліквідовані як бойовики.

При цьому, враховуючи те, що мало місце
затримання позивача правоохоронними
органами близько 50 разів, суд
погоджується з доводами відповідача
відносно того, що в анкеті ОСОБА_2
наведені суперечливі дані відносно
причин його переслідувань, адже
останні могли бути спричинені
здійсненням позивачем забороненої
діяльності.

З метою недопущення ваххабитский та
іншої екстремістської діяльності на
території Республіки Дагестан
прийнято Закон «Про заборону
ваххабітського та іншої
екстремістської діяльності на
території Республіки Дагестан».

Статті 1,2,3,4 цього Закону передбачає
визнання, такими, що суперечать
Конституції Республіки Дагестан,
загрожує територіальній цілісності та
безпеці республіки і заборону на
території Республіки Дагестан:
створення і функціонування
ваххабитских та інших екстремістських
організацій (об'єднань), діяльність
яких спрямована на насильницьку зміну
конституційного ладу, підрив безпеки
держави, порушення громадської безпеки
та громадського порядку, створення
збройних формувань, пропаганду війни,
розпалювання національної, расової та
релігійної ворожнечі, посягання на
права і свободи громадян, спонукання
громадян до відмови від виконання
встановлених законом цивільних
обов'язків і здійснення інших
протиправних дій; діяльність
релігійних місій, їх філій, релігійних
навчальних закладів, благодійних та
інших фондів, військово-спортивних та
інших таборів, окремих місіонерів,
фізичних осіб, які проповідують ідеї
екстремістського толку; виготовлення,
зберігання і розповсюдження
друкованих видань, кіно-, фото-, аудіо-,
відеопродукції та інших матеріалів, що
містять ідеї екстремізму та
сепаратизму, протиставлення людей за
національною чи конфесійною ознакою,
заклики до насильницької зміни
конституційного ладу. Навчання
громадян Республіки Дагестан в
релігійних навчальних закладах за
межами Республіки Дагестан і
Російської Федерації допускається
тільки по напрямку органу управління
республіканської релігійної
організації, погодженим з державним
органом у справах релігій Республіки
Дагестан. Навчання в релігійних
освітніх установах проводиться за
навчальними програмами, затвердженими
органом управління республіканської
релігійної організації. Особи, які
викладають релігійні дисципліни в
релігійних освітніх установах або в
приватному порядку, повинні мати
релігійну освіту і здійснювати свою
діяльність з дозволу органу управління
республіканської релігійної
організації. Усі релігійні
організації, що діють на території
Республіки Дагестан, підлягають
перереєстрації в 3-місячний термін з
моменту набрання чинності цього
Закону. Реєстрація місцевих релігійних
організацій здійснюється
Міністерством юстиції Республіки
Дагестан при наявності висновку
експертної ради республіканської
релігійної організації.

Згідно статті 5 цього Закону особи,
винні у порушенні вимог статей 1 - 4
цього Закону, якщо їх дії не тягнуть
передбачену законодавством
кримінальну відповідальність,
притягуються до адміністративної
відповідальності.

Відтак, вахабістська діяльність є
забороненою на території Російської
Федерації. Однак, як вбачається з
особової справи позивача, не зважаючи
на те, що перші затримання іноземця
почалися в 2010 році, він продовжував
підтримувати зв'язок з молоддю, що
сповідує вахабізм та яка приєднується
до бойовиків, саме до Кізлярських подій
2011 року, після яких він і покинув
батьківщину. Жодних свідчень про
можливі наміри щодо виїзду з країни
громадянської належності саме до
початку цих подій через релігійні
переслідування позивачем до суду не
надано.

Таким чином, проаналізувавши наявні в
матеріалах справи докази, суд
погоджується з доводами відповідача
відносно того, що причиною релігійних
переслідувань позивача є не сам факт
зміни його віросповідання та
відвідування мечеті, а саме факт
причетності до забороненої
екстремістської діяльності.

При цьому, суд вважає, що підстави
вважати позивача особою, що може мати
певні побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками зміни
віросповідання з причини зміни
позивачем віросповідання з православ'я
на іслам, відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для надання йому
статусу біженця в Україні, не вказують
на наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_2
про надання йому статусу біженця в
Україні відповідачем здійснені усі
дії, передбачені законодавством про
біженців для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття статусу біженця. При цьому,
Державна міграційна служба України
діяла в межах Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
прийняла рішення відповідно до
повноважень, визначених цим Законом,
які передбачають виконання
зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
задоволенню не підлягають за їх
безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 158-163 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №112-14 та про зобов'язання
визнати громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний суддею 18.06.2014 року.

Головуючий суддя
Вовченко O.A.

Суддя
Андрухів В.В.

Суддя
Катаєва Е.В.

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №112-14 та про зобов'язання
визнати громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні - відмовити.

18 червня 2014 року.