Справа № 2а-1270/1026/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Київ К/9991/58776/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Костенко М. І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в Артемівському районі
м.Луганська Луганської області
Державної податкової служби

на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2012 р.

у справі № 2а-1270/1026/2012

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лугенергомонтаж»

до Державної податкової інспекції в
Артемівському районі у м. Луганську

про скасування
податкового-повідомлення рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лугенергомонтаж»
(далі - позивач, ТОВ «Лугенергомонтаж»)
звернулось до Луганського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції в
Артемівському районі у м. Луганську
(далі - відповідач, ДПІ в Артемівському
районі у м. Луганську) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 13.01.2012 р.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 30.05.2012 р. у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2012 р.
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 30.05.2012 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою адміністративний позов
задоволено: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Артемівському
районі м. Луганська Луганської області
Державної податкової служби №
від 13.01.2012 р.; вирішено питання про
судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 р. і залишити в силі постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 30.05.2012 р.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача не надав.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі п.п. 78.1.11 п.
78.1 ст. 78 Податкового кодексу України,
згідно постанови старшого слідчого по
ВВС СВ ПМ ДПА в Луганській області від
30.11.2011 р. та відповідно до наказу ДПІ від
01.12.2011 р. № 939 була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ТОВ «Лугенергомонтаж», з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість при взаємовідносинах з ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж» за період
грудень 2010 р., березень-травень 2011 р.,
серпень 2011 р., ТОВ «Латифа» за вересень
2011 р. та ПП «Неомаркет» за серпень 2011 р.,
за результатами якої складено акт від
13.12.2014 р. № 519/23-20/32138655 та встановлено
порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2,
п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України.

На підставі зазначеного акту
відповідач 13.01.2012 р. прийняв податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення ТОВ «Лугенергомонтаж»
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 92 309 грн. та
нараховано штрафні (фінансові) санкції
в сумі 14 431, 50 грн.

Скасовуючи постанову Луганського
окружного адміністративного суду від
30.05.2012 р. та задовольняючи
адміністративний позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що прийняте податкове
повідомлення-рішення є безпідставним
та таким що не відповідає вимогам
чинного законодавства України,
оскільки позивачем надано усі копії
документів, що стали підставою для
формування податкового кредиту.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78
Податкового кодексу України,
документальна позапланова виїзна
перевірка здійснюється, якщо отримано
постанову суду (ухвалу суду) про
призначення перевірки або постанову
органу дізнання, слідчого, прокурора,
винесену ними відповідно до закону у
кримінальних справах, що перебувають у
їх провадженні.

Згідно п. 78.4 ст. 78 Податкового кодексу
України, про проведення документальної
позапланової перевірки, керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом.

Право на проведення документальної
позапланової перевірки платника
податків надається лише у випадку, коли
йому до початку проведення зазначеної
перевірки вручено під розписку копію
наказу про проведення документальної
позапланової перевірки.

Копію наказу про проведення
документальної позапланової перевірки
до початку проведення перевірки було
вручено під розписку ОСОБА_4

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судом апеляційної інстанції вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Формування суб'єктом господарювання
податкового кредиту та валових витрат
не може ставитись у пряму залежність
від додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено ряд правочинів: - 20.10.2010 р. за №
20/10 між позивачем та його контрагентом
ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» було
укладено договір на виконання
підрядних робіт по будівництву та
капітальному ремонту; - 05.09.2011 р. між
генпідряднтком ТОВ «Лугенергомонтаж»
та субпідрядником ТОВ «Латифа»
укладений договір на виконання
підрядних робіт по будівництву та
капітальному ремонту; - 01.08.2011 р. за № 02/08
між позивачем та ПП «Неомаркет»
укладено договір, згідно якого
продавець (ПП «Неомаркет»)
зобов'язується передати у власність, а
покупець (ТОВ «Лугенергомонтаж»)
прийняти й оплатити отриманий товар,
найменування: будівельні матеріали,
обладнання, кабельна продукція в
асортименті.

Відповідність господарських операцій
з вказаними контрагентами меті
діяльності позивача підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
а саме: податковими накладними, актами
приймання виконаних робіт, видатковими
накладними.

Судом апеляційної інстанції вірно
встановлено, що вказані первинні
документи бухгалтерського та
податкового обліку за своєю формою та
змістом відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості виконаних робіт і
послуг за вказаним правочином шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено факт виконання позивачем
та його контрагентами зобов'язань за
спірними правочинами.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій,
відповідач посилається на недоліки,
які на його думку мають місце в
діяльності підприємств-контрагентів,
посилаючись при цьому лише на акти
перевірок останніх складених
Ленінською МДПІ у м. Луганську, ДПІ в
Артемівському районі у м. Луганську,
Алчевською ОДПІ.

Однак, обставини вказані у зазначених
документах не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з податку на додану
вартість у випадку, коли останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагентів на
предмет виконання ними вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Крім того, податковий орган, роблячи
висновки про відсутність між
зазначеними підприємствами
господарських відносин, вказує на
нікчемність укладених між ними
договорів, оскільки такі вчинено без
мети настання реальних наслідків.

Колегія суду касаційної інстанції
погоджується з судом апеляційної
інстанції, щодо відсутності підстав
для визнання нікчемними договорів
укладених позивачем з вказаними
контрагентами виходячи з наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено перелік вимог, дотримання
яких є необхідним для дійсності
правочину, а саме, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини другої статті 207
Цивільного кодексу України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Із набуттям чинності з 01.01.2011 р. змін до
Цивільного кодексу України, зокрема,
було викладено частину першу статті 203
у новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьою, податкові органи не
можуть посилатися на нікчемність
правочинів та господарських
зобов'язань платників податків
відповідно до частин першої та другої
статті 228 Цивільного кодексу України,
як на правову підставу для
донарахування податкових зобов'язань.
Виключення з цього правила може
становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитися від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 Цивільного кодексу України, й
тому відсутні правові підстави для
застосування частин першої та другої
статті 228 Цивільного кодексу України.

Податкові органи, на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статті 207 Господарського
кодексу України, можуть у судовому
порядку доводити недійсність
правочинів (господарських зобов'язань),
що, на їх думку, укладені платниками
податку з метою, яка завідомо суперечна
інтересам держави та суспільства і
полягає в ухиленні від оподаткування.

Отже, з огляду на викладене, висновки
податкового органу щодо визначення сум
податкових зобов'язань платників
податку з податку на додану вартість
без отримання відповідного рішення
суду про недійсність правочину
(господарського зобов'язання),
винесеного судом за позовом
податкового органу на підставі частини
третьої статті 228 Цивільного кодексу
України чи статей 207 та 208
Господарського кодексу України,
повинні ґрунтуватись виключно на
даних, які містяться в документах,
перелік яких визначений Податковим
кодексом України, в податковій
інформації, експертних висновках,
судових рішеннях тощо.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства,
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Крім того, документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ «Лугенергомотаж»
проведена на підставі постанови
старшого слідчого по ВВС СВ ПМ ДПА в
Луганській області.

Пунктом 86.9 ст.86 Податкового кодексу
України (в редакції, чинній на момент
проведення перевірки позивача)
передбачено, що у разі, якщо грошове
зобов'язання розраховується органом
державної податкової служби за
результатами перевірки, призначеної
відповідно до
кримінально-процесуального закону або
закону про оперативно-розшукову
діяльність, податкове
повідомлення-рішення за результатами
такої перевірки не приймається до дня
набрання законної сили відповідним
рішенням суду. Матеріали перевірки
разом з висновками органу державної
податкової служби передаються
правоохоронному органу, що призначив
перевірку. Статус таких матеріалів
перевірки та висновків органу
державної податкової служби
визначається
кримінально-процесуальним законом або
законом про оперативно-розшукову
діяльність.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
відповідач за результатами проведеної
перевірки не мав підстав для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішень.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Беручи до уваги вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності до
норм матеріального права, постановлено
обґрунтоване рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для справи.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в Артемівському районі
м.Луганська Луганської області
Державної податкової служби відхилити.

Постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 р. у справі № 2а-1270/1026/2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко