Справа № 809/1044/14
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.
Справа № 809/1044/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Маковійчук С.М.,

за участю:

представника позивача - Сохана В.Є.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Х-АДВАНС"

до відповідача: Реєстраційної служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції, треті особи на
стороні відповідача, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
гаражний кооператив "Соколи", ОСОБА_2

про визнання недійсним рішення, і
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Х-Адванс" (надалі
також - позивач) звернулося в суд з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції в
Івано-Франківській області (надалі
також - відповідач), треті особи на
стороні відповідача, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
гаражний кооператив "Соколи", ОСОБА_2
про визнання недійсним та скасування
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно та здійсненого на його
підставі запису в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно шляхом
внесення відповідного запису до
останнього.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем, всупереч вимог Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та «Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», затвердженому Постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р.
№703 проведено державну реєстрацію
права власності на гараж НОМЕР_2, за
адресою: м. Івано-Франківськ, «Соколи»
гаражний кооператив, за громадянином
ОСОБА_2 без відповідної на те
дозвільної документації, за
відсутності декларації інспекції ДАБК
про готовність об'єкта до експлуатації,
за відсутності речового права заявника
на земельну ділянку та витягу з ДЗК про
земельну ділянку, крім цього документи
подано особою без належних на те
повноважень, а сам перелік документів
не відповідає затвердженому
обов'язковому переліку, необхідному
для проведення первинної державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно. Оскільки, гараж НОМЕР_2,
реєстраційні дії щодо якого є
предметом оскарження, розташований на
земельній ділянці, загальною площею
6,2207 га, що належить позивачу на праві
приватної власності, згідно з
Державним актом Серія ЯМ №657804,
зареєстрованим в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за №00107 від 25.10.2012 року, таке
рішення підлягає визнанню недійсним, а
державна реєстрація скасуванню шляхом
внесення відповідних записів про це до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі з підстав,
викладених в адміністративному позові
та додаткових письмових поясненнях.
Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, проте надав суду
письмові заперечення на
адміністративний позов, в прохальній
частині яких, просив здійснювати
подальший розгляд справи без участі
уповноваженого представника.

Заперечення проти позову мотивував
тим, що при реєстрації майна (гаражу) на
спірній земельній ділянці, державному
реєстратору було надано достатній
перелік документів для здійснення
державної реєстрації нерухомого майна,
обґрунтовував правомірність
оскаржуваних реєстраційних дій,
посилаючись на лист Державної
реєстраційної служби України від 15.04.2013
року за №165/06-15-13 «Щодо видачі свідоцтв
про право власності на нерухоме майно у
зв'язку із набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна», а також
необхідністю врахування, при
проведенні реєстраційних дій,
законодавства, що діяло на час
будівництва об'єкта нерухомого майна.
Додатково зазначив, що оскільки об'єкт
нерухомого майна, збудований до 01.01.2013
року в результаті діяльності гаражного
кооперативу, державна реєстрація прав
з видачею свідоцтва про право
власності на гараж проводилася на
підставі заяви члена відповідного
кооперативу, до якої додавалася
довідка кооперативу про членство в
ньому та про повне внесення таким
членом пайового внеску. Що стосується
зобов'язань в частині забезпечення
внесення до Державного реєстру прав
відповідного запису про скасування
відомостей у останньому, звертав увагу
суду, що з цього приводу позивач до
відповідача не звертався. За наведених
підстав просив в задоволенні позову
відмовити повністю.

Представник третьої особи - гаражного
кооперативу «Соколи» в судове
засідання в четвертий раз не з'явився,
зокрема не з'явився в судові засідання
17.04.2014 року (а.с.101), 29.04.2014 року (а.с.170-173),
та 26.05.2014 року (а.с.213,214) та 12.06.2014 року
(а.с.224, 225), хоча про дату, час та місце
судового розгляду справи повідомлявся
завчасно та належним чином, причини
неявки суду невідомі. Докази, що
витребовувалися судом ухвалою від
29.04.2014 року (а.с.175,176) суду не надав.
Відповідно до поданого письмового
заперечення по справі гаражний
кооператив «Соколи» вважає позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем
первинно не доведено факту порушення
оскаржуваним рішенням відповідача
своїх прав, свобод та законних
інтересів. Натомість право
користування земельною ділянкою
гаражного кооперативу «Соколи»
підтверджувалося договором оренди
землі на АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням для обслуговування
гаражів від 16 березня 2006 року,
укладеним терміном на один рік, який є
правомірним та ніким не скасованим.
Крім цього, вважає помилковим
твердження позивача, про те, що гараж
повинен був бути обов'язково прийнятий
в експлуатацію в установленому
законодавством порядку, обґрунтовуючи
це тим, що в спірному випадку мала місце
державна реєстрація права власності на
нерухоме майно, яке член гаражного
кооперативу вніс в якості свого
пайового внеску при вступі до ГК
«Соколи», а жодних доказів, які б
підтверджували факт самочинного
будівництва спірного гаражу у позивача
не має. З підстав, наведених в
запереченні, просив в задоволенні
позову відмовити.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, хоча про дату, час та місце
судового розгляду справи повідомлявся
завчасно та належним чином у
відповідності до даних, відображених в
адресній довідці (а.с.36), що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу суду із зазначенням причини
невручення (а.с.221,222). Своїм правом на
подання заперечення проти позову третя
особа - ОСОБА_2 не скористався.

Згідно з частиною 11 статті 35 КАС
України розписку про одержання
повістки (повістку у разі неможливості
вручити її адресату чи відмови
адресата її одержати) належить негайно
повернути до адміністративного суду. У
разі повернення поштового
відправлення із повісткою, яка не
вручена адресату з незалежних від суду
причин, вважається, що така повістка
вручена належним чином.

За змістом частини 1 статті 128 КАС
України неявка третіх осіб, що були
належним чином повідомлені про дату
час та місце судового розгляду справи
не є підставою для відкладення
розгляду справи, таким чином, суд
вважає за можливе розглянути дану
адміністративну справу за такої явки
осіб, а докази, наявні в матеріалах
справи достатніми для прийняття
об'єктивного та обґрунтованого
судового рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
дослідивши та оцінивши зібрані по
справі докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, судом
встановлено наступне.

У відповідності до витягу з
інформаційної довідки №10597512 з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна від 10.10.2013 року, 28.05.2013 року
державним реєстратором: Попович
Романом Васильовичем проведено
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомого майна: гараж; адреса:
Івано-Франківська область, м.
Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний
кооператив, гараж НОМЕР_2, форма
власності: приватна, розмір частки: 1/1,
власник: ОСОБА_2 (а.с.8).

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, що реєстраційні дії
проводилися на підставі документів,
відображених в картці прийому заяви
№2621984: заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень №3853 від 28.05.2013 року,
реєстраційний № 1324546 (а.с.73); квитанцій
про оплату державного мита №ПН3532 та
№ПН3502 від 22.05.2013 року (а.с.74-75); копій
паспорта та картки платника податків
ОСОБА_2 (а.с.76); копій паспорта та картки
платника податків представника ОСОБА_4
(а.с.77); копії технічного паспорту від
25.04.2013 року на гараж НОМЕР_2, ряд НОМЕР_3,
ГК «Соколи» АДРЕСА_1 (а.с.78-81); витягу із
протоколу №7 від 31 березня 2013 року про
затвердження списку
членів/асоційованих членів гаражного
кооперативу «Соколи» (а.с.82); довідки
№65/01-04 від 22.04.2013 року Гаражного
кооперативу «Соколи» про право
власності на гараж НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3
(а.с.83); витягу з угоди про надання
послуг адвокатом від 22.04.2013 року (а.с.84).
Окрім вищенаведених документів
представником відповідача надано суду
копію договору оренди землі від 16.03.2006
року з додатками (а.с.85-90), проте сам
договір не був відображений в картці
прийому заяви №2621984 від 28.05.2013 року
серед документів, на підставі яких
проводилися оскаржувані реєстраційні
дії.

29.05.2013 року, за результатами розгляду
заяви та доданих документів
відповідачем прийнято рішення №2661005
про державну реєстрацію права
власності форма власності: приватна,
розмір частки: 1/1 на гараж, що
розташований: Івано-Франківська
область, м. Івано-Франківськ, «Соколи»
гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2 за
суб'єктом: ОСОБА_2, податковий номер
НОМЕР_1 (а.с.98), на підставі якого видано
Свідоцтво про право власності,
індексний номер 4066022 від 29.05.2013 року
(а.с.97,98) та витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності №4066250 від
29.05.2013 року (а.с.99).

Згідно із статтею 152 Земельного кодексу
України, держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Одним
із шляхів захисту прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки є
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Аналогічне право оскаржити до суду дії
державного реєстратора визначено
частиною другою статті 30 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 року.

Правові, економічні та організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації, визначені
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004
року, із змінами та доповненнями,
(надалі, також Закон №1952). Також, при
розгляді та вирішенні даної
адміністративної справи до спірних
правовідносин слід застосовувати
Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядок
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року, в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин (надалі також -
Порядок).

Відповідно до частини другої статті 9
Закону №1952 державний реєстратор,
зокрема, встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, відповідність
повноважень особи, яка подає документи
на державну реєстрацію прав та їх
обтяжень; відповідність відомостей про
нерухоме майно, наявних у Державному
реєстрі прав та поданих документах;
наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону.

Частиною третьою статті 17 Закону №1952
передбачено, що документи, що
встановлюють виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і подаються для державної
реєстрації прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим цим Законом та
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 26 Порядку для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 27 Порядку передбачений
загальний перелік документів, що
можуть підтверджувати виникнення,
перехід та припинення права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно.

На підставі поданих суду документів
встановлено, що до дати реєстрації
права власності на гараж НОМЕР_2, якою є
29 травня 2013 року, жодних реєстраційний
дій щодо оформлення права власності на
гаража НОМЕР_2 не проводилося. А отже,
гараж НОМЕР_2 підлягав первинній
державній реєстрації і на вказані
правовідносини поширювалися вимоги
пункту 46 Порядку.

Так, пунктом 46 Порядку передбачено, що
для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 28, 29
і 31 цього Порядку, подає органові
державної реєстрації прав, зокрема,
документ, що посвідчує речове право на
земельну ділянку (крім випадків
реконструкції квартири, житлового або
нежитлового приміщення); витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку (у разі, коли в
документі, що посвідчує речове право на
земельну ділянку, відсутні відомості
про її кадастровий номер).

Виключення стосується житлових чи
нежитлових приміщень, які є складовими
частинами інших житлових будинків,
будівель, споруд (їх окремих частин), в
яких вони розташовані. З огляду на те,
що гараж НОМЕР_2, державна реєстрація
прав на який оскаржується є окремим
об'єктом нерухомого майна, який
встановлено безпосередньо на землі, а
не розташовано в якійсь окремій
будівлі чи споруді, про що свідчать
виданий технічний паспорт, виключення
щодо обов'язковості реєстрації
речового права на земельну ділянку не
стосується цього конкретного випадку.

Таким чином, судом встановлено
відсутність при проведенні
оскаржуваної реєстрації документу, що
посвідчує речове право заявника на
земельну ділянку і витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку (у разі, коли в документі, що
посвідчує речове право на земельну
ділянку, відсутні відомості про її
кадастровий номер).

Поданий відповідачу договір оренди
землі від 16.03.2006 року не містить
відомостей про кадастровий номер
земельної ділянки та що є суттєвим,
укладений строком на 1 (один) рік, а
відтак на момент вчинення реєстрації
права власності на гараж НОМЕР_2
втратив чинність.

Крім цього, судом встановлено, що
договір оренди землі від 16.03.2006 року не
передбачав права забудови а ні для
гаражного кооперативу «Соколи», а ні
для його членів. Згідно п.1.2 договору
цільовим призначенням земельної
ділянки було обслуговування гаражів, і
використання земельної ділянки
виключно згідно її цільового
призначення було одним з основних
зобов'язань орендаря (п.2.5.1), а згідно
п.2.5.2 договору, орендар також
зобов'язувався додержуватися вимог
законодавства та місцевих правил
забудови населених пунктів.

Відсутність, на момент вчинення
відповідачем спірних реєстраційних
дій, будь-яких документів, які б могли
підтвердити наявність у третіх осіб
речового права на земельну ділянку
додатково підтверджується постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 24 жовтня 2013
року в справі №909/538/13 (залишеною без
змін постановою Вищого господарського
суду України від 31.03.2014 року) згідно з
якою гаражному кооперативу «Соколи»
відмовлено в укладенні додаткової
угоди оренди земельної ділянки
АДРЕСА_1, а також постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 12 лютого 2014
року в справі №909/837/13, якою залишено в
силі рішення господарського суду
Івано-Франківської області згідно з
яким відмовлено в задоволенні позову
гаражного кооперативу «Соколи» про
визнання за гаражним кооперативом
«Соколи» права на користування
земельною ділянкою площею 6,2207 га для
колективного гаражного будівництва, що
знаходиться АДРЕСА_1 (а.с.151-161).

Відповідно до приписів пункту 4
Порядку, у разі коли законодавством
встановлено вимогу щодо прийняття в
експлуатацію об'єкта нерухомого майна,
державна реєстрація права власності на
нього проводиться після прийняття
такого об'єкта в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.
Аналогічна умова державної реєстрації
міститься в абзаці 2 статті 5 Закону
№1952.

З врахуванням наведених правових норм
щодо обов'язковості прийняття в
експлуатацію об'єкта нерухомого майна
як передумови державної реєстрації
права власності на нього, абзацом 5
пункту 46 того ж Порядку, визначено, що
для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна заявник, разом
з іншими документами, подає органові
державної реєстрації прав документ, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Аналогічна передумова державної
реєстрації прав на нерухоме майно
містилась і в законодавстві, яке діяло
до прийняття вище згаданих
нормативно-правових актів.

Так, п. 1.6 Тимчасового Положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
року №7/5, прямо була визначена загальна
вимога, згідно якої реєстрації
підлягали права власності виключно на
об'єкти нерухомого майна, будівництво
яких закінчено та, які прийняті в
експлуатацію у встановленому порядку.

Згідно із статтею 32 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
№ 3038-VI від 17.02.2011 року, в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин усі об'єкти будівництва
поділяються на І, II, III, IV і V категорії
складності. Категорія складності
об'єкта будівництва визначається
відповідно до державних будівельних
норм та стандартів на підставі класу
наслідків (відповідальності) такого
об'єкта будівництва.

Відповідно до частини першої статті 39
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, що належать до І - III категорій
складності, та об'єктів, будівництво
яких здійснювалося на підставі
будівельного паспорта, здійснюється
шляхом реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Форма декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
порядок її подання і реєстрації
визначаються Кабінетом Міністрів
України. Частиною другої цієї статті
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності»
передбачено, що прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, що належать до IV і V категорій
складності, здійснюється на підставі
акта готовності об'єкта до
експлуатації шляхом видачі органами
державного архітектурно-будівельного
контролю сертифіката у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Враховуючи посилання третьої особи -
гаражного кооперативу «Соколи» про
будівництво гаражу НОМЕР_2 ще в 2006 році,
слід зауважити, що обов'язковість
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів до моменту
державної реєстрації речових прав на
них була визначена і раніше діючими
нормативно-правовими актами.

Одним з основних таких документів був
Закон України «Про планування і
забудову територій» від 20.04.2000р., із
змінами і доповненнями, згідно якого
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта посвідчувалося:

з 29.09.2004р., по 01.01.2009р. - Актом державної
приймальної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта, затверджений органом
виконавчої влади чи органом місцевого
самоврядування, що утворив цю комісію,
та зареєстрованим в інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю, яка видала дозвіл на
виконання будівельних робіт;

з 01.01.2009р., до 30.04.2011р., - виданим
Держархбудінспекцією та її
територіальними органами Сертифікатом
відповідності.

Всі вище перелічені документи, якими
посвідчувався факт прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта, як і всі правовстановлюючі
документи, що посвідчують речове право
на земельну ділянку - підлягають
окремій обов'язковій державній
реєстрації і набувають чинності лише
після проведення такої.

Судом встановлено, що при проведенні
державної реєстрації відповідачу не
подавалися документи, які б
підтверджували факт введення гаражу
НОМЕР_2 в експлуатацію. Суду не надано
вказаних документів, чи будь-яких інших
підтверджуючих документів про
введення об'єкту в експлуатацію, в тому
числі й згідно із законодавством, що
діяло у 2006 році.

З приводу даного питання, слід також
зазначити, що постановою Вищого
господарського суду України від 29.04.2014
року у справі №909/837/13 за позовом
гаражного кооперативу «Соколи»,
Вовчинецької сільської ради,
Акціонерного товариства відкритого
типу «Родон», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Х-Адванс»,
Івано-Франківської міської ради про
визнання права на користування
земельною ділянкою встановлено, що
здійснена забудова спірної земельної
ділянки членами ГК «Соколи» суперечить
ст.ст.24, 29 Закону України «Про
планування і забудову територій» (який
діяв на момент забудови), згідно з
нормами яких фізичні та юридичні особи
могли здійснювати будівництво об'єктів
містобудування виключно на земельних
ділянках, що належали їм на праві
власності чи користування (з
урахуванням вимог ст.ст.125, 126
Земельного кодексу України, які
визначають форми правовстановлюючих
документів та обов'язковість їх
державної реєстрації), і виключно на
підставі дозволу виконавчого органу
відповідної ради на будівництво
об'єкта містобудування та дозволу на
виконання будівельних робіт
отриманого в місцевих органах ДАБК.
Обставин та доказів наявності у ГК
«Соколи» чи його членів будь-якого з
вище вказаних документів на
будівництво гаражів не доведено.

Частиною першою статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, у зв'язку із відсутністю
будь-яких документів, які б
підтверджували введення в
експлуатацію гаража НОМЕР_2 ряд 13
АДРЕСА_1 відповідачем порушено вимоги
пунктів 4 та 46 Порядку, у спосіб
здійснення державної реєстрації прав
на гараж НОМЕР_2, який не введений в
експлуатацію у визначеному законом
порядку.

Згідно із Довідкою про право власності
на гараж №35/01-04 від 09.04.2013 року, яка
видана гаражним кооперативом «Соколи»,
гараж НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 АДРЕСА_1 дійсно
належить ОСОБА_2 на праві власності та
збудований в 2006 році. Водночас, згідно з
Витягом із протоколу №7 від 31.03.2013 року
про затвердження списку
членів/асоційованих членів гаражного
кооперативу «Соколи» - ОСОБА_2, вступив
до кооперативу лише 31.03.2013 року.

З огляду на вищенаведене, на момент
будівництва гаражу НОМЕР_2 третя особа -
ОСОБА_2, не був учасником кооперативу, а
став ним тільки через 7 (сім) років.

Доводи третьої особи - гаражного
кооперативу «Соколи» про те, що ОСОБА_2,
07.04.2006 року вступив в члени кооперативу
та передав належний йому гараж НОМЕР_2
ряд НОМЕР_3 в пайовий фонд гаражного
кооперативу «Соколи», потім припинив
членство у зв'язку із ліквідацією ГК
«Соколи», а 31.03.2013 року поновив своє
членство в кооперативі, спростовуються
наступними доказами та встановленими
судом обставинами (а.с.123-125).

Так, згідно з відомостями Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
22.12.2010 року, починаючи з березня 2006 року
всього членів кооперативу було 55
чоловік, розмір внеску до статутного
фонду - 0,00 грн (а.с.206,207).

Додатком №1 до діючої нової редакції
Статуту ГК «Соколи» станом на 17.03.2006
року складений список засновників
кооперативу в кількості 55 чоловік,
серед яких ОСОБА_2 не числився.

Відповідно до Витягу з Єдиного
Державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців від 02.10.2013
року, станом на 02.10.2013 року (а.с.208,209)
чисельність членів ГК «Соколи» з
моменту створення останнього
залишалася не змінною - 55 чоловік,
розмір внеску до статутного (пайового)
фонду - 0.00 грн.

Згідно з частиною першою статті 18
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» №755-IV від 15.05.2003
року, із змінами та доповненнями, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Частиною третьою цієї ж статті
Закону передбачено, що якщо відомості,
які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, не були до нього
внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

З огляду на вищенаведене, твердження
третьої особи - ГК «Соколи» про
прийняття нових його членів чи в 2006
році, чи в 2013-му році не підтверджуються
відомостями, які містяться в Єдиному
Державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а відтак не
можуть вважатися достовірними.

З приводу обґрунтування позивачем
позовних вимог в частині не належного
підтвердження повноважень особи
адвоката, який діяв від імені заявника
при реєстрації права власності на
гараж, слід зазначити наступне.

Згідно із статтею 26 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
№5076-VI від 05.07.2012 року адвокатська
діяльність здійснюється на підставі
договору про надання правової
допомоги. Документами, що посвідчують
повноваження адвоката на надання
правової допомоги, можуть бути: 1)
договір про надання правової допомоги;
2) довіреність; 3) ордер; або 4) доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги.

Як встановлено в судовому засіданні, до
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень на підтвердження
повноважень представником третьої
особи на стороні відповідача - ОСОБА_4,
долучався витяг з угоди про надання
послуг адвоката (а.с.84).

З врахуванням того, що приписи статті 26
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» є загальними
нормами, в частині представництва
адвокатом інтересів сторони, не мають
імперативного характеру при вирішенні
даних спірних правовідносин та не
вказують про вичерпний перелік
документів, що приймаються на
підтвердження повноважень адвоката,
суд вважає витяг з угоди про надання
послуг адвоката можливим та допустимим
документом для підтвердження
представницьких повноважень адвоката
в органах державної реєстрації прав,
відтак доводи позивача з цих підстав є
помилковими та необґрунтованими.

Що стосується доводів відповідача, які
ґрунтуються на рекомендаціях,
викладених в листі Державної
реєстраційної служби України від 15.04.2013
року за №165/06-15-13 "Щодо видачі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно у
зв'язку з набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна" слід
зазначити наступне.

Згідно з вказаним листом, Державна
реєстраційна служба України не
звільняє заявника від обов'язку подати
весь перелік документів визначених
пунктами 46 та 48 Порядку, в тому числі,
документ що посвідчує речове право на
земельну ділянку, документ, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкту,
документ, що підтверджує присвоєння
об'єкту нерухомого майна адреси тощо.

За змістом абзацу другого та третього
пункту 1 листа, виключення з цього
правила може мати місце, коли об'єкти
нерухомого майна, збудовані в
результаті діяльності житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу, за
умови, що на певну частину таких
об'єктів до 01.01.2013 року оформлено та
зареєстровано право власності. Лише в
цьому випадку державна реєстрація
могла б бути проведена на підставі
вказаних відповідачем документів.

Таким чином, вказаним листом Державна
реєстраційна служба України дає
можливість застосування так званої
«спрощеної процедури» за наявності
двох умов: 1) об'єкт нерухомого майна
повинен бути збудований у результаті
діяльності відповідного кооперативу, в
даному випадку - гаражного кооперативу
«Соколи»; 2) на певну частину
аналогічних об'єктів в тому ж
кооперативі до 01.01.2013 року повинно бути
оформлене та зареєстроване право
власності в порядку, визначеному
чинним законодавством.

Належних доказів, що спірний гараж
НОМЕР_2 як об'єкт нерухомого майна
збудований в результаті діяльності
гаражного кооперативу «Соколи» в 2006
році чи в інший час, суду не
представлено, крім того сама третя
особа - гаражний кооператив «Соколи» в
своїх запереченнях цю обставину
спростовує, пояснюючи, що гараж НОМЕР_2
збудований самостійно ОСОБА_2, в 2006 році
та внесений ним в пайовий фонд
кооперативу, що свідчить про
відсутність першої передумови для
застосування «спрощеної процедури».

Що стосується другої умови для
можливості застосування «спрощеної
процедури» реєстрації, то судом
встановлено та підтверджується даними
Інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
що перші реєстраційні дії щодо
реєстрації гаражів за адресою:
гаражний кооператив «Соколи», м.
Івано-Франківськ датовані 21.05.2013 року
(а.с.7,8), будь-якої іншої інформації чи
доказів, які б ці обставини
спростовували суду не представлено.

Крім цього, суд, керуючись принципом
законності зазначає, що вказаний лист
не має ознак нормативно-правового акту,
носить рекомендаційний характер та не
може застосовуватися в супереч вимог
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року
(чинної на момент виникнення спірних
правовідносин).

З огляду на встановлені судом
обставини, підтверджені належними
доказами та вказані правові норми, суд
дійшов переконання, що відповідачем
здійснено державну реєстрацію права
власності на гараж НОМЕР_2 в порушення
вимог Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004
року та Постанови Кабінету Міністрів
України «Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і Порядку надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно» №703 від
22.06.2011 року, а саме: без належного
документу, що посвідчує речове право на
земельну ділянку; без документу, що
відповідно до вимог законодавства,
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкту.

Що стосується вимоги, викладеної в
пункті 6 прохальної частини позовної
заяви, то правомірність такої,
передбачена приписами розділу ІІ
наказу Міністерства юстиції України
«Про затвердження Порядку прийняття і
розгляду заяв про внесення змін до
записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» № 3502/5 від 12.12.2011року.
Зокрема, в контексті пунктів 2.1., 2.6., та
2.10., цього Порядку державний
реєстратор, який провів державну
реєстрацію прав на підставі рішення
суду про скасування державної
реєстрації прав приймає рішення щодо
внесення змін до записів, внесення
записів про скасування державної
реєстрації прав, скасування записів
Державного реєстру прав.

Порядок взаємодії органів державної
реєстрації прав та їх посадових осіб
(Додаток до Наказу Міністерства
юстиції України від 02.04.2013 року №607/5), в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, на який в своїх
поясненнях посилався представник
відповідача, згідно з абзацом 12 пункту 1
регламентує виключно процедуру
взаємодії системи органів державної
реєстрації прав та державних
реєстраторів прав на нерухоме майно
органів державної реєстрації прав під
час проведення державної реєстрації
права власності та/або речових прав на
нерухоме майно, що виникають, в тому
числі, у випадку подання до органу
державної реєстрації прав рішення
суду, що набрало законної сили, про
зобов'язання органу державної
реєстрації прав та/або державного
реєстратора речових прав на нерухоме
майно органу державної реєстрації прав
вчинити дії щодо державної реєстрації,
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно або
скасування записів Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно з
відповідною заявою або без неї щодо
вищезазначених речових прав.

Пунктом 4 цього Порядку визначено, що
орган державної реєстрації прав у день
прийняття відповідної заяви або
рішення суду про державну реєстрацію
речових прав та їх обтяжень, скасування
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно або скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно у випадках,
передбачених п.1 наказу, та виконання
дій, передбачених п.3 цього Порядку, за
допомогою програмного забезпечення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно передає таку заяву на
розгляд до Укрдержреєстру.

Згідно з абзацом 1 пункту 5 Державний
реєстратор прав на нерухоме майно
Укрдержреєстру з дотриманням
процедури, визначеної Порядком
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року №703, розглядає
заяву, подані до неї копії сканованих
документів та приймає відповідне
рішення, про що за допомогою
програмного забезпечення Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
повідомляє орган державної реєстрації
прав, який прийняв відповідну заяву, та
направляє документи, необхідні для
формування реєстраційної або
облікової справи щодо об'єкта
нерухомого майна.

На підставі вище вказаного, керуючись
пунктом 6 Порядку взаємодії органів
державної реєстрації прав та їх
посадових осіб, орган державної
реєстрації прав, який прийняв
відповідну заяву, після отримання
повідомлення, передбаченого пунктом 5
цього Порядку, забезпечує: внесення
запису про державну реєстрацію,
скасування державної реєстрації
речових прав або скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно на підставі рішення,
прийнятого державним реєстратором
прав на нерухоме майно Укрдержреєстру.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення
Конституційного Суду України від 30
січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за
своєю суттю визнається таким лише за
умови, що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
передбачено, що кожен, чиї права та
свободи, визнані в цій Конвенції, було
порушено, має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом
(способом) слід розуміти такий, що
призводить до потрібних результатів,
наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту
повинен забезпечити поновлення
порушеного права, бути адекватним
наявним обставинам.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що
без забезпечення внесення до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно відповідного запису про
скасування державної реєстрації
речових прав на гараж НОМЕР_2 не буде
дотримано ефективного способу захисту
порушеного права позивача, суд вважає
позовні вимоги в цій частині теж
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, зокрема, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

З врахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає задоволенню.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

1. Визнати недійсним та скасувати
рішення №2661005 від 29.05.2013 року
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції в
Івано-Франківській області Поповича
Романа Васильовича про проведення
державної реєстрації прав власності
форма власності: приватна, розмір
частки: 1/1 на гараж, що розташований:
Івано-Франківська область, м.
Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний
кооператив, гараж НОМЕР_2
(реєстраційний номер об'єкта
нерухомого майна: 1) за суб'єктом:
ОСОБА_2, податковий номер НОМЕР_1,
відкриття розділу у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно та
відкриття реєстраційної справи на
об'єкт нерухомого майна.

2. Зобов'язати Реєстраційну службу
Івано-Франківського міського
управління юстиції Івано-Франківської
області забезпечити внесення до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно відповідного запису про
скасування державної реєстрації
речових прав на гараж, що розташований
за адресою: Івано-Франківська область,
м. Івано-Франківськ, "Соколи" гаражний
кооператив, гараж НОМЕР_2
(реєстраційний номер об'єкта
нерухомого майна: 1) за ОСОБА_2,
податковий номер НОМЕР_1.

Повернути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Х-Адванс"
(ідентифікаційний код 37944390) судовий
збір, сплачений згідно з квитанцією
№223-2-6 від 01.04.2014 року в розмірі 73
(сімдесят три) гривні 08 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя: /підпис/
Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
17.06.2014 року.