Справа № 2а-6257/09/1070
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/16037/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула в письмовому провадженні
касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 на постанову Київського
окружного адміністративного суду від
10.06.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.02.2011 по справі №2-а-616/10/1070 за
позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у
Обухівському районі Київської області
про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 10.06.2010,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.02.2011, у задоволенні позовних вимог
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Обухівському
районі Київської області про
скасування податкових
повідомлень-рішень - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач протягом
звітного року перевищив граничний
обсяг виручки від здійснення
підприємницької діяльності, що
дозволяє перебувати на спрощеній
системі оподаткування, а тому
податковим органом правомірно
включено суму перевищення до складу
річного оподатковуваного доходу.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1 18.03.2011 звернулась
з касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, який
ухвалою від 22.04.2011 прийняв її до свого
провадження.

В касаційній скарзі позивач просив
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від
10.06.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.02.2011, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 посилається на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, зокрема,
статей 1, 2 та 5 Указу Президента «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 №727/98, статті
19 Господарського кодексу України,
статей 1011 та 1013 Цивільного кодексу
України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Обухівському районі
Київської області було проведено
позапланову виїзну перевірку суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків, зборів (обов'язкових
платежів) за період з 13.10.2008 по 31.12.2008.

Перевіркою встановлено порушення
статті 13 Декрету Кабінету Міністрів
«Про прибутковий податок з громадян»,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 та
підпункту 9.4.3 пункту 9.4 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Висновок податкового органу про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства ґрунтується на тому, що
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1, перебуваючи на
спрощеній системі оподаткування та
будучи платником єдиного податку, у IV
кварталі 2008 року перевищила граничний
обсяг виручки, сума від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг) у IV
кварталі 2008 року становить 984712,00грн.

За результатом перевірки Державною
податковою інспекцією у Обухівському
районі Київської області складено акт
від 25.02.2009 №632/17-1/НОМЕР_1 та прийнято
податкові повідомлення-рішення від
10.03.2009 №/0/2026, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 54530,10грн., у тому числі за
основним платежем - 54530,10грн.; та від
10.03.2009 №/0/2026, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку додану вартість у розмірі
116330,88грн., у тому числі за основним
платежем - 96942,40грн., за штрафними
(фінансовими)санкціями - 19388,48грн.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується в тому числі для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500000,00грн.
Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг), вважається
сума фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок та (або) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Отже, реалізація права суб'єкта малого
підприємництва на запровадження
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності залежить від
виконання останнім установлених
вказаним Указом положень.

При цьому, Указ Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємства» не містить жодних
застережень щодо виключення зі складу
виручки отриманої від реалізації
товарів сум, які надійшли в межах
виконання суб'єктами підприємницької
діяльності договорів комісії, а тому
виручкою вважається будь-яка сума,
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або в касу.

Згідно зі статтею 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства» в разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

Таким чином, позивач, отримавши на
розрахунковий рахунок суму, яка
перевищує встановлений Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства» розмір виручки повинен
був перейти на загальну систему
оподаткування та сплачувати податкові
зобов'язання.

Проте, керуючись Указом Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства», яким
держава реалізувала свої повноваження
у сфері податкової політики, суди не
врахували, що його зміст свідчить лише
на користь висновку про запровадження
останньою системи оподаткування,
відмінної від загальної, та
встановлення умов, дотримання яких
дозволяє застосовувати саме таку
спрощену систему.

У той же час, зазначений Указ не містить
положень, які б регулювали питання
оподаткування сум, що перевищують
граничний обсяг виручки, встановлений
законодавцем. Відтак, надавати правову
оцінку висновкам податкової інспекції
про наявність підстав для нарахування
позивачу податкових зобов'язань суди
мали з урахуванням загальних
принципів, закріплених у Конституції
України та Законі України «Про систему
оподаткування», виключно якими
встановлюються засади податкових
відносин в Україні.

Так встановивши, що позивач займалася
комісійною торгівлею та у ІV кварталі
2008 року отримала на розрахунковий
рахунок кошти, що перевищують
встановлений Указом Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства» розмір
виручки, суд не надав належної правової
оцінки питанню того, чи є сума коштів,
що надійшли на банківський рахунок
позивача від покупців товарів, та
перевищує граничний обсяг виручки
базою оподаткування податком з доходів
фізичних осіб у відповідності до норм
чинного законодавства, зокрема розділу
IV Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
який діє в частині оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю.

Оподатковуваним доходом громадян
вважається сукупний чистий дохід,
тобто різниця між валовим доходом
(виручкою в грошовій i натуральній
формах) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
було підтверджено документально, вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Мінекономіки
й Держкомітетом України, сприяння
малим підприємствам та підприємництву,
наведеними в додатку 6 до Інструкції
про прибутковий податок з громадян,
розробленою Головною державною
податковою інспекцією України згідно
зі статтею 23 названого Декрету.

Отже, у даному випадку отриманий
позивачем чистий дохід не буде
відповідати сумі виручки, а може
складатися лише з суми комісійної
винагороди.

Відповідно до статті 6 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства» суб'єкт
малого підприємництва, який сплачує
єдиний податок, не є платником, зокрема,
податку на додану вартість.

При вирішенні питання щодо виникнення
у позивача обов'язку зареєструватись
платником податку на додану вартість
та оподаткувати операції з поставки
послуг (товарів) таким податком, слід
керуватися Законом України «Про
податок на додану вартість», який
визначає порядок обліку, звітування та
внесення податку до бюджету.

Суб'єкт підприємницької діяльності
підпадає під загальні вимоги Закону
України «Про податок на додану
вартість», а отже, є платником ПДВ, якщо
відповідає одній із наведених у пункті
2.1 статті 2 цього Закону ознак платника
податку, а саме: здійснює або планує
здійснювати господарську діяльність
та реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник цього податку;
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник цього податку; імпортує товари
(супутні послуги) в обсягах, що
підлягають оподаткуванню цим податком
згідно з нормами цієї статті.

Перелік підстав, за яких підприємець
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник ПДВ, визначено у пункті 2.3
статті 2 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Так, відповідно до підпункту 2.3.1 пункту
2.3 статті 2 Закону України «Про податок
на додану вартість» особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку на додану вартість, у разі коли
сума від здійснення операцій з
поставки товарів, нарахована такій
особі або в рахунок зобов'язань третім
особам, протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300 тис. грн.

При цьому абзацом другим пункту 9.4
статті 9 Закону України «Про податок на
додану вартість» передбачено, що якщо
обсяг оподатковуваних операцій особи
протягом звітного податкового періоду
перевищує суму, визначену підпунктом
2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону, не більше
ніж у два рази, така особа зобов'язана
надіслати податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом.

Системний аналіз наведених норм
законодавства дозволяє дійти висновку,
що до моменту перевищення платником
єдиного податку граничного обсягу
виручки, визначеного у статті 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства», положення Закону
України «Про податок на додану
вартість» щодо оподаткування поставок
товару (послуг) не можуть поширюватися
на такого платника.

Таким чином, з моменту перевищення
обсягу виручки, визначеного у статті 1
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства», починають
розповсюджуватись положення Закону
України «Про податок на додану
вартість», зокрема підпункту 2.3.1 пункту
2.3 статті 2 Закону щодо підстав для
обов'язкової реєстрації платником
податку.

Відповідно, у разі, коли з моменту
перевищення граничного розміру
виручки, визначеного статті 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства», особою, яка перебуває на
спрощеній системі оподаткування,
допущено перевищення операції з
поставки товарів (послуг) сукупно
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців 300 тис. грн. (без
урахування податку на додану вартість),
у такої особи виникає обов'язок
зареєструватися платником та сплатити
податок на додану вартість, починаючи з
операції, за якою відбулось
перевищення загальної суми від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг).

При цьому, слід врахувати, що виходячи
із положень абзацу четвертого пункту 9.4
статті Закону України «Про податок на
додану вартість», особа, що не надсилає
таку заяву у таких випадках та у такі
строки, несе відповідальність за
ненарахування або несплату цього
податку на рівні зареєстрованого
платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування. Проте у
такої особи не виникає обов'язку
подавати податкову декларацію з
податку на додану вартість та нести
відповідальність за неподання.

З огляду на викладене, з метою
правильного вирішення справи слід
встановити дату здійснення операції,
яка зумовила перевищення розміру
виручки, визначеного статтею 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства», з настанням якої
пов'язується поширення на платника
загальної системи оподаткування; дату
здійснення операції, за якою позивачем
перевищено граничний обсяг
оподатковуваних операцій,
встановлений підпункту 2.3.1 пункту 2.3
статті 2 Закону України «Про податок на
додану вартість»; податковий період, у
якому у позивача виник обов'язок
зареєструватись платником податку на
додану вартість, оподаткувати поставку
товарів (послуг) та сплатити податок до
бюджету.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий розгляд є порушення
норм процесуального права, які
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин
вимагає дослідження доказів, що
знаходиться поза межами касаційного
розгляду справи, встановлених статтею
220 Кодексу адміністративного
судочинства України, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції із скасуванням
ухвалених судових рішень судів
попередніх інстанцій як таких, що не
відповідають статті 159 цього Кодексу.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене, повно і
всебічно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, вирішити чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 10.06.2010 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2011 по
справі №2-а-616/10/1070 скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв