Справа № 819/904/14-а
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/904/14-a

13 червня 2014 року
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання
Калиняк О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до реєстраційної служби
Монастириського районного управління
юстиції Тернопільської області про
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
адміністративним позовом до
реєстраційної служби Монастириського
районного управління юстиції
Тернопільської області (далі -
Реєстраційна служба, відповідач), у
якому просила:

- визнати протиправним та скасувати
рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень № 11634414
від 14 березня 2014 року;

- зобов'язати реєстраційну службу
Монастириського районного управління
юстиції Тернопільської області
зареєструвати за ОСОБА_1 право
власності на нежиле приміщення
АДРЕСА_1, загальною площею 30,4 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовані
наступними обставинами.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що підставою для відмови
відповідачем у державній реєстрації
права власності на нерухоме майно були
невідповідності у площі нежитлового
приміщення у договорі купівлі-продажу
такого нерухомого майна, яка визначена
у розмірі 28,1 кв. м, та у технічному
паспорті - 30,4 кв. м, у зв'язку з чим не
можливо встановити об'єкт, права на
який підлягають реєстрації, та внести
необхідні для державної реєстрації
відомості щодо об'єкту нерухомого
майна. Таке рішення позивач вважає
протиправним та зазначає, що для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень подала до Реєстраційної
служби відповідну заяву з усіма
необхідними документами, а саме:
договір купівлі-продажу комунального
майна - об'єкта групи А, що підлягає
продажу на аукціоні, від 21 травня 2008
року, витяги з Державного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна та з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна від 21 травня 2008 року,
витяг з Державного реєстру правочинів
від 21 травня 2008 року та технічний
паспорт на нежитлове приміщення
АДРЕСА_1, виданий комунальним
підприємством «Монастириське районне
бюро технічної інвентаризації» 29 січня
2014 року.

Також ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до
умов договору купівлі-продажу
комунального майна від 21 травня 2008 року
нею придбане нежитлове приміщення
загальною площею 28,1 кв. м. Однак при
виготовленні технічного паспорта
встановлено, що фактична площа
приміщення становить 30,4 кв. м. Позивач
вважає, що право власності на нежитлове
приміщення підлягає державній
реєстрації, а відповідач неправомірно
відмовив у такій державній реєстрації.

Позивач у судовому засіданні
адміністративний позов підтримала з
підстав, викладених у позовній заяві,
та додатково пояснила, що в придбаному
нею нежитловому приміщенні раніше був
облаштований вхід у підвальне
приміщення, проте на момент укладення
договору купівлі-продажу від 21 травня
2008 року власник підвального приміщення
облаштував окремих вхід, винісши його
за межі будинку. За рахунок демонтажу
входу у підвал приміщення першого
поверху збільшилось. Разом з тим,
технічна інвентаризація нерухомого
майна перед його продажем була
проведена на замовлення
Монастириської міської ради у
листопаді 2007 року, тобто до демонтажу
входу у підвальне приміщення, і
загальна площа об'єкта була
розрахована за мінусом площі входу до
підвалу. Договір купівлі-продажу
укладено 21 травня 2008 року на площу,
визначену на момент проведення
технічної інвентаризації 01 листопада
2007 року, зміни у технічну документацію
не вносились.

ОСОБА_1 зазначила, що неможливість
провести державну реєстрацію права
власності на нежитлове приміщення
позбавляє її можливості
розпоряджатися нерухомим майном.
Позивач просила позовні вимоги
задовольнити.

Відповідач подав до суду письмові
заперечення від 20 травня 2014 року, у яких
просив у задоволені позовних вимог
відмовити та вказав, що рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 14 березня 2014 року
прийняте у відповідності до статті 24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та пунктів 20, 28
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 року
№ 868.

Також у запереченнях зазначено, що
позивачем для державної реєстрації
прав та їх обтяжень подано у
відповідності до пункту 1 статті 19
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» договір
купівлі-продажу комунального майна -
об'єкта групи А, що підлягає продажу на
аукціоні, від 21 травня 2008 року. У
договорі містилися усі відомості про
технічні характеристики об'єкта
нерухомого майна, зокрема його площа 28,1
кв. м. Проте заявник наполягав на
прийняті додаткового документа -
технічного паспорта на нежитлове
приміщення, у якому площа об'єкта
становила 30,4 кв. м., та реєстрації площі
відповідно до технічного паспорта.
Відповідач зазначає, що підставою для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень є договір купівлі-продажу, а
технічний паспорт подається
відповідно до пункту 42 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень у разі, коли в
документах, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
речових прав на такий об'єкт відсутні
відомості про його технічні
характеристики. У зв'язку з тим, що
подані заявником документи містили
суперечності та неузгодженості
державним реєстратором прийнято
оскаржуване рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, оскільки не представлялося
можливим встановити об'єкт, права на
який підлягають державній реєстрації,
та внести відомості щодо об'єкта
нерухомого майна, які передбачені
пунктом 20 Порядку ведення Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 жовтня 2011 року
№ 1141.

Представник відповідача у судове
засідання не прибув повторно, хоча в
розумінні статей 33, 35 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) відповідач належним
чином повідомлявся про дату, час і
місце судового розгляду, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень (а. с. 22,
44, 54), причини неприбуття представника
до суду не повідомив.

Згідно із частиною четвертою статті 128
КАС України у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів. Таким чином, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності представника відповідача,
за наявними в ній доказами.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши письмові докази, суд
приходить до висновку, що
адміністративний позов підлягає до
задоволення частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року
укладено договір купівлі-продажу
комунального майна - об'єкта групи А, що
підлягає продажу на аукціоні, між
регіональним відділенням Фонду
державного майна України по
Тернопільській області (продавець) та
ОСОБА_1 (покупець), відповідно до умов
якого покупець придбав комунальне
майно - нежиле приміщення загальною
площею 28,1 кв. м. першого поверху будинку
по АДРЕСА_2 (а. с. 7-9). Об'єкт належав
Монастириській міській раді на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого
Монастириською міською радою
Монастириського району Тернопільської
області 08 листопада 2007 року на підставі
рішення виконкому від 17 січня 2007 року №
13.

В подальшому ОСОБА_1 звернулась до
Реєстраційної служби з заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, прийняту 14 березня 2014 року за
реєстраційним номером 5819403, для
проведення державної реєстрації права
власності на нежитлове приміщення
АДРЕСА_1. До заяви були додані такі
документи: договір купівлі-продажу
комунального майна - об'єкта групи А, що
підлягає продажу на аукціоні, від 21
травня 2008 року, витяги з Державного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна від 21 травня 2008 року,
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна від 21 травня 2008 року, Державного
реєстру правочинів від 21 травня 2008
року, технічний паспорт на нежитлове
приміщення АДРЕСА_1, виданий
комунальним підприємством
«Монастириське районне бюро технічної
інвентаризації» 29 січня 2014 року.

14 березня 2014 року державним
реєстратором Реєстраційної служби
прийняте рішення № 11634414 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень (а. с. 6). Дане рішення прийняте
з посиланням на статтю 24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», а
також пункти 20, 28 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 року № 868, а саме: подані
документи не відповідають вимогам і не
дають змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують. Також у рішенні зазначено,
що документ, який підтверджує право
власності (договір купівлі-продажу
комунального майна - об'єкта групи А, що
підлягає продажу на аукціоні, від 21
травня 2008 року), та технічний паспорт на
нежитлове приміщення містять
суперечності та не узгоджуються між
собою в частині площі об'єкта, яка
відповідно до умов договору
купівлі-продажу складає 28,1 кв. м, а
відповідно до технічного паспорта - 30,4
кв. м. У зв'язку з цим не представлялося
можливим встановити об'єкт, права на
який підлягають державній реєстрації,
та внести відомості щодо об'єкта
нерухомого майна, які передбачені
пунктом 20 Порядку ведення Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 жовтня 2011 року
№ 1141.

Визнання протиправним та скасування
даного рішення є предметом позову.

Оцінюючи правомірність рішення
відповідача як суб'єкта владних
повноважень, суд керувався критеріями,
закріпленими у частині третій статті 2
КАС України, що певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури, якої
повинні дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владні
суб'єкти.

При вирішенні справи суд виходить з
наступного.

Спірні правовідносини регулюються
Цивільним кодексом України від 16 січня
2003 року № 435-IV зі змінами та
доповненнями (далі по тексту - ЦК
України), Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004
року № 1952-IV у відповідній редакції
(далі по тексту - Закон № 1952-IV), Порядком
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі по тексту
- Порядок № 868).

Відповідно до частин першої, другої
статті 182 ЦК України право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Як передбачено пунктом 1 статті 2 Закону
№ 1952-IV державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно;
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав; нерухоме майно - це
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення.

Відповідно до частини другої статті 9
Закон № 1952-IV державний реєстратор,
зокрема, встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною першою статті 15
Закону № 1952-IV державна реєстрація прав
та їх обтяжень проводиться в такому
порядку: 1) прийняття і перевірка
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
реєстрація заяви; 2) встановлення факту
відсутності підстав для відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та/або їх
обтяжень; 3) прийняття рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, відмову в ній або зупинення
державної реєстрації; 4) внесення
записів до Державного реєстру прав; 5)
видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Частиною першою статті 19 Закону № 1952-IV
передбачено, що державна реєстрація
прав проводиться на підставі: 1)
договорів, укладених у порядку,
встановленому законом; 2) свідоцтв про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
Закону; 3) свідоцтв про право власності,
виданих органами приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 4) державних актів на право
власності або постійного користування
на земельну ділянку у випадках,
встановлених законом; 5) рішень судів,
що набрали законної сили; 6) інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Стаття 24 Закону № 1952-IV передбачає
перелік підстав, за яких державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено, зокрема, у разі якщо
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав визначає Порядок державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 року № 868. Для проведення
державної реєстрації прав заявник
подає органові державної реєстрації
прав, нотаріусові заяву, форму та
вимоги до заповнення якої встановлює
Мін'юст. Заявник подає разом із заявою
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові необхідні для державної
реєстрації прав документи, визначені
цим Порядком, їх копії, документ, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документ про сплату державного мита. За
результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації (пункти
8, 13, 20 Порядку № 868).

З оскаржуваного рішення та письмових
заперечень відповідача вбачається, що
підставою для відмови у державній
реєстрації прав та їх обтяжень була та
обставина, що подані заявником
документи не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують. Так, у
договорі купівлі-продажу комунального
майна - об'єкта групи А, що підлягає
продажу на аукціоні, від 21 травня 2008
року зазначена площа нежитлового
приміщення АДРЕСА_1, в розмірі - 28,1 кв. м.,
за даними технічного паспорта на дане
нежитлове приміщення - площа об'єкта
становить 30,4 кв. м. Вказані
неузгодженості загальної площі
нежитлового приміщення не дають змоги
однозначно ідентифікувати об'єкт
нерухомого майна вважає відповідач.

В порядку статей 11, 71 КАС України судом
витребувано інформацію у Комунального
підприємства «Монастириське районне
бюро технічної інвентаризації» щодо
технічної інвентаризації нежитлового
приміщення АДРЕСА_1, та пояснення з
приводу розбіжностей загальної площі
об'єкта нерухомого майна. З письмових
пояснень Комунального підприємства
«Монастириське районне бюро технічної
інвентаризації», наданих листом від 11
червня 2014 року № 245, вбачається, що на
замовлення Монастириської міської
ради 01 листопада 2007 року була проведена
технічна інвентаризація даного
об'єкта, під час якої визначена
загальна площа нежитлового приміщення
у розмірі 28,1 кв. м. При цьому, на момент
проведення технічної інвентаризації
дане приміщення першого поверху
будинку було облаштоване входом до
підвального приміщення. Площа входу до
підвального приміщення до розрахунку
загальної площі не включалась
відповідно до вимог Інструкції «Про
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна»,
затвердженої наказом Держбуду України
від 24 травня 2001 року за № 127,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 10 липня 2001 року № 582/5773.
На підставі даних інвентаризації та
згідно з рішенням виконавчого комітету
Монастириської міської ради від 17
січня 2007 року за № 13, Монастириською
міською радою видане свідоцтво на
право власності на нежитлове
приміщення в АДРЕСА_2 загальною площею
28,1 кв. (а. с. 55-63). Дані обставини також
підтверджуються копіями документів,
наданих Комунальним підприємством
«Монастириське районне бюро технічної
інвентаризації», а саме: планом
нежитлового приміщення від 01 листопада
2007 року, журналом внутрішніх обмірів
від 01 листопада 2007 року, свідоцтвом про
право власності на нерухоме майно від 08
листопада 2007 року, витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно від 20
травня 2008 року (а. с. 56-60).

З пояснень позивача, наданих у судовому
засіданні, та письмових пояснень
Комунального підприємства
«Монастириське районне бюро технічної
інвентаризації», слідує, що у
підвальному приміщенні, яке
знаходиться під нежитловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, його
власником був проведений ремонт і вхід
у підвал винесений за межі будинку.
Вхід у підвал з першого поверху
приміщення, яке придбала позивач, був
демонтований до укладення договору
купівлі-продажу. Під час проведення
обмірів Комунальним підприємством
«Монастириське районне бюро технічної
інвентаризації» у січня 2014 року були
виявлені такі зміни, які занесені в
інвентаризаційну справу, а ОСОБА_1
видано новий технічний паспорт на
нежитлове приміщення АДРЕСА_1
загальною площею 30,4 кв. м. (а. с. 13-17, 55).
При цьому, в матеріалах справи відсутні
докази того, що після укладення
договору купівлі-продажу зазначеного
комунального майна, позивачем
здійснювалась реконструкція, зміна,
перепланування нежитлового
приміщення, а також відсутні відомості
про самовільне будівництво.

Враховуючи встановлені судом
обставини справи, слід прийти до
висновку, що ОСОБА_1 є власником
нежитлового приміщення АДРЕСА_1,
загальна площа якого становить 30,4 кв. м.
Інформація, що міститься в технічному
паспорті, виданому комунальним
підприємством «Монастириське районне
бюро технічної інвентаризації» 29 січня
2014 року, відповідає дійсності та
відтворює фактичний стан технічних
характеристик об'єкта (а. с. 13-17). Подані
позивачем Реєстраційні службі
документи для держаної реєстрації прав
та їх обтяжень, а саме: договір
купівлі-продажу комунального майна -
об'єкта групи А, що підлягає продажу на
аукціоні, від 21 травня 2008 року, та
технічний паспорт, виданий комунальним
підприємством «Монастириське районне
бюро технічної інвентаризації» 29 січня
2014 року, стосуються одного об'єкта
нерухомого майна - нежитлового
приміщення АДРЕСА_1, фактична площа
якого становить 30,4 кв. м. Документи,
подані для проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень
підтверджують виникнення у позивача
права власності на даний об'єкт, дійсна
площа якого 30,4 кв. м.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), розсудливо, пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи встановлені судом
обставини справи та наведені положення
чинного законодавства суд приходить до
висновку, що рішення державного
реєстратора Реєстраційної служби про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень прийняте без урахування
всіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, а тому є
протиправним та підлягає скасуванню, в
цій частині позовні вимоги підлягають
до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
Реєстраційної служби зареєструвати за
позивачем право власності на нежитлове
приміщення АДРЕСА_1, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З вищезазначеної норми Конституції
України слідує, що кожен орган
державної влади зобов'язаний діяти
виключно в межах передбачених чинним
законодавством. Відповідно, суд при
вирішенні питання щодо правомірності
дій (бездіяльності) суб'єкта владних
повноважень може вирішувати питання
щодо відповідності таких дій нормам
чинного законодавства, однак не може
підміняти інший орган державної влади
та перебирати на себе повноваження
щодо вирішення питань, які віднесені по
компетенції цього органу державної
влади.

Статтею 9 Закону № 1952-IV визначено, що
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації. Отже,
реєстрація прав на нерухоме майно,
відноситься до виключної компетенції
державного реєстратора, а відтак
судові органи не вправі перебирати на
себе його повноваження.

Така позиція суду повністю
узгоджується із позицією Верховного
Суду України, викладеною в постанові
Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно
з яким, суд не може підміняти державний
орган, рішення якого оскаржується,
приймаючи замість нього рішення, яке
визнається протиправним, інше рішення,
яке б відповідало закону, та давати
вказівки, які б свідчили про вирішення
питань, які належать до компетенції
такого суб'єкта владних повноважень та
з позицією Європейського суду з прав
людини, який неодноразово зазначав, що
завдання суду при здійсненні його
контрольної функції полягає не в тому,
щоб підміняти органи влади держави, і
суд не повинен підміняти думку
національних органів будь-якою своєю
думкою.

В той же час, у контексті положень
частини першої статті 6 КАС України, яка
передбачає право на судовий захист,
завдання адміністративного
судочинства полягає у захисті саме
порушених прав особи в
публічно-правових відносинах. При
цьому захист прав, свобод та інтересів
осіб передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

Відповідно до частини другої статті 11
КАС України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Проте суд може
вийти за межі позовних вимог тільки в
разі, якщо це необхідно для повного
захисту прав, свобод та інтересів
сторін чи третіх осіб, про захист яких
вони просять.

При вирішенні даної справи, суд
керується принципами
адміністративного судочинства, в тому
числі і принципом верховенства права
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

З огляду на те, що під час розгляду
справи судом встановлено
протиправність рішень Реєстраційної
служби щодо відмови в державній
реєстрації речових прав та їх обтяжень,
з метою повного захисту прав та
інтересів позивача, суд вважає за
необхідне вийти за межі позовних вимог
та зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень,
прийняту 14 березня 2014 року за
реєстраційним номером 5819403, яку подала
ОСОБА_1 для проведення державної
реєстрації права власності на
нежитлове приміщення АДРЕСА_1,
загальною площею 30,4 кв. м., з
урахуванням висновків суду.

Відповідно до вимог статті 162 КАС
України при вирішенні справи по суті
суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково. У
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із
наявних матеріалів справи, норм
чинного законодавства, необхідності
відновлення порушеного права позивача,
суд приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог частини третьої
статті 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 2, 11, 86, 94, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Монастириського районного управління
юстиції Тернопільської області № 11634414
від 14 березня 2014 року про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Зобов'язати державного реєстратора
прав на нерухоме майно Монастириського
районного управління юстиції
Тернопільської області повторно
розглянути заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень,
прийняту 14 березня 2014 року за
реєстраційним номером 5819403, яку подала
ОСОБА_1 для проведення державної
реєстрації права власності на
нежитлове приміщення АДРЕСА_1,
загальною площею 30,4 кв. м.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) судовий збір
у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України (оголошення
вступної та резолютивної частини
постанови), а також прийняття постанови
у письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі складена 18
червня 2014 року.

Головуючий суддя
Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя
Чепенюк О.В.