Справа № 2а-11376/11/2070
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/12018/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова (далі - ДПІ)

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.11.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012

у справі № 2а-11376/11/2070

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ТД Пересічанський
МЕЗ" (далі - Товариство)

до ДПІ

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.11.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012,
позов задоволено; скасовано податкове
повідомлення-рішення від 20.06.2011 №
.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що реальність виконання операцій
з поставки позивачеві товару (насіння
соняшника) в рамках господарських
правовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Агродар» (далі - ТОВ «Торговий дім
«Агродар») підтверджується
документально, тоді як податковою
інспекцією не доведено нікчемності
правочинів, за результатами виконання
яких Товариством було сформовано
податковий кредит в оспорюваній сумі.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
рішеннями попередніх судових
інстанцій, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначені судові акти і
відмовити у позові. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
спірні операції з поставки товару та
послуг позивачеві не були
опосередковані реальним виконанням, у
зв'язку з чим у Товариства відсутнє
право на відображення цих операцій у
податковому обліку.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення касаційної
скарги ДПІ з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами
обставин справи, податковою інспекцією
було проведено документальну невиїзну
перевірку Товариства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з ПДВ за грудень 2010 року
по взаємовідносинам з ТОВ «Торговий
дім «Агродар», оформлену актом від
03.06.2011 № 2216/23- 05/34758433.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
оспорюване податкове
повідомлення-рішення, за яким
Товариству визначено грошове
зобов'язання з ПДВ у сумі 348 792,50 грн. (у
тому числі 279 034 грн. за основним
платежем та 69758,50 грн. за штрафними
санкціями).

Підставою для цього донарахування став
висновок податкового органу про те, що
у перевіреному періоді позивачем було
сформовано податковий кредит за
операціями з придбання товару (насіння
соняшника) та послуг з його очистки та
сушіння у рамках господарських
правовідносин з названим контрагентом,
що мали фіктивний характер та не були
опосередковані реальним виконанням.

На обґрунтування цього висновку ДПІ
зазначає, що під час проведення заходів
з податкового контролю податковим
органом було виявлено, що: ТОВ
«Торговий дім «Агродар» не має
необхідного обсягу
матеріально-технічної бази (основних
фондів, складських приміщень,
транспортних засобів) та трудового
персоналу для виконання розглядуваних
поставок товару та послуг в адресу
позивача; Товариством не представлено
документів на підтвердження
транспортування товару, його
зберігання та прийняття матеріально
відповідальною особою у процесі
виконання спірних поставок; аналіз
інформації, що міститься у базах даних
ДПС свідчить про участь ТОВ «Торговий
дім «Агродар» у транзитних фінансових
потоках з метою сприяння іншим
суб'єктам господарювання у формуванні
даних податкового обліку з ціллю
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Приймаючи рішення про задоволення
цього позову, суди обох попередніх
інстанцій підтримали правову позицію
позивача по справі, зазначивши, що
Товариство підтвердило належним чином
оформленими первинними документами
його право на включення до податкового
кредиту ПДВ у ціні цієї продукції.

Однак, на думку колегії суддів Вищого
адміністративного суду України, така
правова оцінка обставин справи є
передчасною.

Як випливає з визначення, що міститься
у пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 названого Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавством
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, позаяк саме
він виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету.

Однак у справі, що переглядається, суди
з урахуванням доводів податкової
інспекції не перевірили належним чином
реальності виконання ТОВ «Торговий дім
«Агродар» поставок товару позивачеві.
Суди фактично обмежилися дослідженням
умов договорів на предмет їх
відповідності вимогам цивільного
законодавства та посиланням на
формальну наявність первинних
документів, складенням яких
опосередковувалися спірні операції.

Втім слід зазначити, що наявність або
відсутність ознак нікчемності у
цивільному договорі не має
вирішального значення для перевірки
правильності формування платником
даних податкового обліку. Адже
податкові наслідки породжують не
власне правочини, а господарські
операції, які викликають зміни у
структурі активів платника. Дотримання
норм цивільного чи господарського
права під час укладення договору не
означає автоматично реальності
вчинення господарської операції та
правильності відображення її
результатів у податковому обліку.

У даному разі з огляду на зафіксовані
податковим органом факти, які свідчать
про відсутність об'єктивної можливості
у спірного контрагента поставити
спірну продукцію в заявлених обсягах
судам необхідно було більш ретельно
перевірити обставини стосовно змісту
цих операцій, дослідивши рух активу на
шляху від виробника до покупця (як
транспортувався, де зберігався, ким
приймався, у тому числі посадових осіб
постачальника і покупця, задіяних у
такому процесі).

З урахуванням доводів податкової
інспекції щодо відсутності у спірного
постачальника об'єктивної можливості
поставити зазначений товар в силу
відсутності основних фондів, трудового
персоналу, транспортних засобів, судам
необхідно було перевірити рух грошових
коштів на рахунку цього контрагента,
перевіривши наявність у нього у
перевіреному періоді витрат на оплату
орендованих у третіх осіб обладнання
та механізмів, на залучення інших осіб
до виконання розглядуваних
господарських операцій, а також
перерахування ними коштів на
загальногосподарські послуги (як-от -
оренда, зв'язок, оплата праці) у процесі
провадження реальної господарської
діяльності.

Також суди взагалі не перевірили і факт
виконання операцій з поставки
позивачеві послуг з очистки та сушіння
соняшникового насіння у рамках
господарських правовідносин позивача
з названим контрагентом, які вимагають
наявність у постачальника власних або
орендованих виробничих потужностей.

Наявні у справі первинні документи,
складенням яких оформлювалися
операції з передачі позивачем
придбаного насіння на переробку третім
особам, не можуть бути беззаперечним
доказом реальності господарських
операцій між позивачем та спірним
контрагентом; з цих документів не
вбачається, що товар, який поставлявся
позивачем на переробку, був придбаний
саме у ТОВ «Торговий дім «Агродар».

Слід зазначити, якщо під час вирішення
спору буде встановлено, що товар
справді придбавалися позивачем, але не
у тої особи, що зазначена в первинних
документах, то відповідні первинні
документи не є достовірними та не
можуть підтверджувати право
Товариства на податковий кредит.

Допущені судами порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а отже відповідно до
частини другої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, з урахуванням висновків
податкового органу, наведених в акті
перевірки, ретельно перевірити
реальність виконання спірних операцій
з поставки товару та послуг позивачеві
саме в рамках правовідносин з ТОВ
«Торговий дім «Агродар», для чого в
разі необхідності зобов'язати сторони
надати докази, яких не буде вистачати
для з'ясування цих обставин, або ж
витребувати такі докази у інших осіб, в
яких вони можуть знаходитися, допитати
як свідків безпосередніх учасників цих
опеарцій; дати правильну юридичну
оцінку встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова задовольнити
частково.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.11.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012 у
справі № 2а-11376/11/2070 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько