Справа № 2а-4217/12/1470
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-4217/12/1470

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Мельник О.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Ступакової І.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
(Казанківське відділення) на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Баштанської міжрайонної
державної податкової інспекції
Миколаївської області Державної
податкової служби (Казанківське
відділення) про скасування податкового
повідомлення-рішення від 28.05.2012 року №
,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ФОП ОСОБА_1 звернулось
з адміністративним позовом про
визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень: - № від
28.05.2012р.. яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем прибутковий
податок на доходи від підприємницької
діяльності та інші доходи громадян за
основним платежем 33385,78 грн. та №
від 06.04.2012р., яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
прибутковий податок на доходи від
підприємницької діяльності та інші
доходи громадян за основним платежем
1137.00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями 284.25 грн.

В обгрунтування позовних вимог
зазначалось, що було порушено порядок
проведення перевірки і замість виїзної
перевірку, фактично проведено невиїзну
перевірку. Крім того, висновки
перевірки не відповідають нормам
чинного законодавства у зв'язку з
невірним застосуванням та суттєвим
грубим порушенням норм діючого
законодавства, а також перевищенням
повноважень посадових осіб податкової
інспекції. Внаслідок чого було
прийнято протиправні рішення №
від 28.05.2012 року та № від 06.04.2012
року.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 28.05.2012р.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 06.04.2012р. в частині донарахування
податку з доходів фізичних осіб в сумі
927 грн. та штрафної санкції в сумі 231, 75
грн.

Не погоджуючись з даною постановою
суду податковий орган подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи, у зв'язку
з чим просить його скасувати та
ухвалити нову постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
06.01.2012 р. за наслідками проведення
документальної планової виїзної
перевірки з питань дотримання
суб'єктом господарювання - ФОП ОСОБА_1
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2008 р. по
31.12.2010 р. включно, фахівцями
Казанківського відділення Новобузької
МДПІ у Миколаївській області
(правонаступником якої є Баштанська
МДПІ), було складено акт перевірки №
284/17-01.

Згідно висновків зазначеного акту
перевірки, було зафіксовано порушення
чинного податкового законодавства
України з боку позивача ФОП ОСОБА_1, а
саме: ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету
Міністрів України „Про прибутковий
податок з громадян" від 26.12.92 р. № 13-92 (із
змінами і доповненнями), ст. 6 Указу
Президента України від 03.07.98р. „Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва", п.п. 6.3.2 п. 6.3 ст. 6, п. 19.2.а
п. 19.2 ст. 19 Закону України „Про податок
з доходів фізичних осіб" № 889- IV від 22.05.03
р., Закону України від 28.12.94 р. № 334/94-ВР
„Про оподаткування прибутку
підприємств", та п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п.п.
169.2.2 п. 169.2 ст. 169, п. 176.2 ст. 176 Податкового
кодексу України в результаті чого було
занижено податкові зобов'язання.

На підставі висновків акту перевірки
Казанківським відділенням Новобузької
МДПІ податковими
повідомленням-рішенням за № та №
від 30.12.2012 р. позивачу було
визначено грошове зобов'язання на
загальну суму 34176,35 грн. в т.ч. 32139,35 грн.
за основним платежем та 2037,0 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

В порядку досудового врегулювання
спорів позивачем були подані податкові
апеляції. За розглядом податкових
апеляцій (на підставі рішень ДПС у
Миколаївській області та ДПС України)
відповідачу були визначені податкові
зобов'язання на загальну суму 34807,03 грн.:
податкове повідомлення-рішення №
від 06.04.12 р. на загальну суму 1421,25
грн., з них 1137,0 грн. основного платежу та
284,25 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (прибутковий податок на
доходи від підприємницької діяльності
та інші доходи громадян) та податкове
повідомлення-рішення № від 28.05.12
р. на загальну суму 33385,78 грн. основного
платежу (прибутковий податок на доходи
від підприємницької діяльності та інші
доходи громадян).

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
наступних мотивів, з якими
погоджується колегія суддів.

З акту перевірки від 06.01.2012 року №284/17-01,
копії наказу від 06.12.2011 року №189 та
письмового повідомлення №9 вбачається,
що відповідачем в особі інспектора
ОСОБА_2 мала бути проведена
документальна планова виїзна
перевірка з питань дотримання
суб'єктом господарювання - ФОП ОСОБА_1
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2008 р. по
31.12.2010 р.

Проте, в судовому засіданні суду першої
інстанції свідок ОСОБА_2 пояснив, що
фактично всупереч наказу від 06.12.2011
року №189 було проведено невиїзну
перевірку, шляхом запрошення суб'єкта
перевірки та документів в телефонному
режимі. При отриманні документів опис
не складався. На цьому ж наполягав і
позичав.

Зазначене не заперечувалось
відповідачем в ході судового розгляду
справи.

Отже, всупереч вимогам п.75.1.2 статті 75
Податкового кодексу України
відповідачем було проведено замість
виїзної перевірки невиїзну перевірку в
приміщенні органу податкової служби.

До того ж в ході судового розгляду
встановлено, що під час проведення
перевірки, був відсутній суб'єкт
перевірки-позивач, що є порушенням
права особи на участь та не було
складено опис наданих документів, що
прямо передбачено нормами статті 75, 77,
85 ПК

Також встановлено, що платник податку
з'явився до податкового органу на
запрошення з метою отримання акту
перевірки та його підписання 06.01.2012
року та до кінця робочого дня чекав,
однак працівником відповідача йому
було запропоновано покинути
приміщення в зв'язку з закінченням
робочого дня. Акт перевірки для його
підписання та ознайомлення з ним не
надавався.

З акту перевірки та підтверджено
поясненнями свідка ОСОБА_2, акт
перевірки був направлений поштою 10.01.2012
року, відомості про ознайомлення з
актом перевірки чи відмовою від
підпису та ознайомлення відсутні.

Зазначене є порушенням норм статті 86 ПК
України та розділу ІV Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
від 22.12.2010 N 984, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12 січня
2011 р. за N 34/18772.

Крім того, акт перевірки не містить
наскрізної нумерації сторінок
всупереч ви магм п.7 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства.

Отже всупереч норам ч.3 статті 2 КАС
України, податковим органом при
проведенні перевірки було допущено
кілька суттєвих порушень норм чинного
податкового законодавства, що вплинули
на повноту, достовірність та
об'єктивність висновків проведеної
перевірки, а отже, такі висновки не
можуть бути підставою для притягнення
платника податків до відповідальності
у виді штрафних санкцій.

Нормами пунктів 4-6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом від 22.12.2010 N 984 ,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 січня 2011 р. за N 34/18772:
акт документальної перевірки повинен
містити систематизований виклад
виявлених під час перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. За
результатами документальної
перевірки в акті викладаються всі
суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
платника податків, які мають
відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
органи державної податкової служби.
Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в
акті документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

При цьому з акту перевірки вбачається,
що з 01.01.2009р. по 31.12.2009р. в порушення п.п.
5.3.1. 5.3.9 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
№334/94-ВР від 28.12.1994р.;

- віднесено витрати на запасні частини
сільгосптехніки, яка не зареєстрована
за ФОП ОСОБА_1, які складають 20532,00 грн.;

- суму витрат на сплату податків - 42926.00
грн., які оплачені з розрахунковою
рахунку іншої фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3;

- витрат на придбання соняшнику на
загальну суму 34299,00 три., який був
посіяний на площі 200 га;

- витрати на використання дизельного
палива для оранки землі у листопаді
2009р. у сумі 17716,00 грн.;

- витрати у сумі 34808,00 грн. на лізингові
відсотки за договорами фінансового
лізингу, які відповідно до п.5.3.9 Закону
про прибуток не належать до складу
валових витрат, так як вони не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена Правилами
ведення податкового обліку.

В порушення вимог ст.8 Закону про
прибуток ФОП ОСОБА_1 нарахував
амортизацію за 2009р. на суму 76328.00 грн.,
без ведення бухгалтерською обліку
балансової вартості груп основних
фондів.

Зазначене, на думку податкового органу,
є порушенням ст. 13 розділу IV Декрету КМ
України "Про прибутковий податок з
громадян" №13-92 від 26.12.1992р., та внаслідок
чого податковим
повідомленням-рішенням № від
28.05.2012 року позивачеві донараховано
податку з доходів від здійснення
підприємницької діяльності у сумі 33991,35
грн.

Також актом перевірки зафіксовано
порушення п.п.6.3.2. п.п. І 9.2.а ст. 19 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб"'№889-1V від 22.05.2003р. п.п. 169.2.2. п. І 76.2
ПК України, а саме застосування
соціальної пільги працівникам без
наявності заяви в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб на суму 927,00 грн.;
порушення п.п. 168.1.1 ПК України у зв'язку
з виплатою оподаткованого доходу
фізичним особам ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з якою
не утримано податок з доходів фізичних
осіб та не нараховано, в сумі 1400,00 грн.,
сума ПДФО - 210,00 грн. (1400,00 грн. х 15%); за
наслідками чого податковим
повідомленням-рішенням № від
06.04.2012 року позивачу донараховано
927,00+210=1137 грн., та штрафну санкцію 284,25
грн.

За змістом п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону
України „Про податок з доходів
фізичних осіб" № 889- IV від 22.05.03 р.,
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - суб'єктом
підприємницької діяльності від
продажу нею товарів (надання послуг,
виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Спеціальним законодавством були
розділ IV Декрету Кабінету Міністрів
України №13-92 від 26.12.92 р. „Про
прибутковий податок з громадян" (далі
Декрет КМУ № 13-92), який регулював
здійснення підприємницької діяльності
за загальною системою оподаткування із
фіксованим розміром оподаткування, та
Указу Президента України від „Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва".

На підставі ст. 2 Указу Президента
України від „Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва"
суб'єкти малого підприємництва -
фізичні особи мали право самостійно
обрати спосіб оподаткування доходів
єдиним податком шляхом отримання
Свідоцтва про сплату єдиного податку.

Порядок видачі Свідоцтва затверджено
наказом ДПА України від 29.10.99 № 599,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 02.11.99 за № 752/4045, згідно з яким
для одержання такого Свідоцтва фізична
особа-суб'єкт підприємницької
діяльності подавала до податкового
органу заяву,, в якій зазначає вид (види)
діяльності, якими передбачає займатись
та які вказувалися у виданому
Свідоцтві, оскільки саме від виду
(видів) діяльності залежить розмір
єдиного податку.

Саме щодо цих видів діяльності і
застосовувалася спрощена система
оподаткування і сплачувався єдиний
податок. Доходи платника єдиного
податку, одержані ним від провадження
саме зазначених у Свідоцтві видів
підприємницької діяльності, не
включалися до складу його загального
річного оподатковуваного доходу і з
них не сплачувався ПДФО.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента
України від „Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва"
встановлено, що під виручкою від
реалізації продукції розуміють суму,
фактично отриману суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок та/або в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (робіт, послуг).

Таким чином, якщо фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності
отримувала інші доходи, ніж визначені у
п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону України „Про
податок з доходів фізичних осіб", то
такі доходи оподатковувалися за
загальними правилами, встановленими
цим Законом для платників податку, що
не є суб'єктами підприємницької
діяльності (п.п. 9.12.2 п. 9.12 ст. 9 Закону
України „Про податок з доходів
фізичних осіб").

За змістом статті 13 розділу IV Декрету
КМУ № 13/92 та з урахуванням п. 22.10 ст. 22
Закону України „Про податок з доходів
фізичних осіб", оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з ЗУ № 334 „Про оподаткування
прибутку підприємств". При цьому,
відповідно до п. 13 Інструкції „Про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю", затвердженої наказом
Головної державної податкової
інспекції України від 21.04.93 № 12 та
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 09.06.93 року за № 64 із змінами та
доповненнями (далі - Інструкція № 12)
встановлено наступне: якщо ці витрати
не можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами у
відсотках до валового доходу,
наведеними в додатку № 6 до Інструкції
№ 12 (при здійснені інших видів
діяльності, включаючи торгівельну,
застосовуються норми витрат у розмірі
25 % суми валового доходу).

Відповідно до п.22.10 ст.22 Закону України
„Про податок з доходів фізичних осіб"9
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування згідно
з підпунктом 5.2,1 пункту 5.2 статті 5 ЗУ
„Про оподаткування прибутку
підприємств" до складу валових витрат
включаються, зокрема суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці.

НА підставі п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 „Про
оподаткування прибутку підприємств" не
належать та не включаються до складу
валових витрат будь які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Як вбачається наявних в справі
письмових доказів позивачем було
придбано запасні частини: на суму 2259,83
грн., ТОВ Агро-Союз-Кіровоград", згідно
накладних №00557/06 від 10.03.2009 р., №00864 від
31.03.2009р., які було позивачем оплачено
17.08.2009р. та 16.09.2009р.

Відповідно до акту №5 від 30.10.2009 р.
складеного позивачем, запасні частини
списані на ремонт сільгосптехніки, що
використовується у господарській
діяльності позивачем за договорами
фінансового лізингу №013 від 02.02.2007р..
№013/01 від 31.05.2007р., №156 від 24.09.2007р. і
використовується підприємцем: - у сумі
18273а35 грн.. придбані у ФОП ОСОБА_5, за
видатковими накладними №-1475 від
20.03.2009р.. №2841 від 29.06.2009р.. №3711 від
08.09.2009р.. №5216 від 8.12.2009р, оплачені
24.11.2009р. і 08.12.2009р. Актом від 20.12.2009р.
запасні частини списані на ремонт
техніки, яка надана за договорами
фінансового лізингу №013 від 02.02.2007р.,
№013/01 від 31.05.2007р.. №156 від 24.09.2007р. і
використовується підприємцем у
господарській діяльності.

Закон України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» надає фізичній
особі-підприємцю право вести спрощений
облік доходів і витрат, при цьому не
позбавляє його права вести
бухгалтерський облік валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації та витрат на утримання
основних засобів, придбання
пально-мастильних матеріалів. Отже,
висновок податкового органу про
відсутність у позивача права
здійснювати облік основних засобів та
(як наслідок) включати до валових
витрат вартість поліпшення основних
фондів, є невірним.

За правилами п. 1.32 ст. 1 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Законом України "Про фінансовий лізинг"
визначено, що фінансовий лізинг - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Предметом лізингу є
неспоживча річ, яка характеризується
індивідуальними ознаками і віднесена
відповідно до законодавства до
основних фондів. Відносини, які
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найом (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом. Не можуть бути предметами
договору лізингу - земельні ділянки;
інші природні об'єкти; цілісні майнові
комплекси підприємств та їх
відокремлені структурні підрозділи
(філії"). Предметом фінансового лізингу
можуть бути тільки основні фонди.

Факт наявності договорів фінансового
лізингу №013 від 02.02.2007р.. №013/01 від
31.05.2007р., №156 від 24.09.2007р. та їх
реальність відповідачем не
оспорювалась.

Ще одним з доводів на підтвердження
своєї позиції відповідач навів те, що
запчастини, що були використані при
ремонті сільгосптехніки не могли бути
використані для ремонту саме цієї
техніки.

Свідок ОСОБА_2 в суді першої інстанції з
цього приводу пояснив, що він під час
проведення перевірки залучив в якості
спеціаліста ФОП ОСОБА_5, який зазначив,
що ці запчастини не підходять до даної
техніки.

За правилами п.84.1 статті 84 ПК України
встановлено у разі, коли для
вирішення питань, що мають значення
для здійснення податкового контролю,
необхідні спеціальні знання у галузі
науки, мистецтва, техніки, економіки
та в інших галузях проводиться
експертиза такі ж норми передбачені
нормами Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом від 22.12.2010 N984,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 січня 2011 р. за N 34/18772.

Отже, внаслідок неправомірних дій під
час проведення перевірки та не вірного
застосування норм чинного
законодавства відповідач дійшов
хибного висновку про відсутність
підстав у позивача на віднесення на
валові, витрат щодо придбання
запчастин для сільгосптехніки, яка
використовується в господарській
діяльності і має на меті отримання
прибутку.

Стосовно віднесення до валових, витрат
на сплату податків - 42926.00 грн., які
оплачені з розрахунковою рахунку іншої
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
встановлено таке.

Згідно договорів грошового займу від
01.09.2009р.. від 01.10.2009р.. від 01.12.2009р.,
укладених між ФОН ОСОБА_1 і ФОН ОСОБА_3
займодавець ФОН ОСОБА_3 зобов'язалася
перерахувати податки через
Казанківське ОСБ №3307 за ФОП ОСОБА_1 Як
вбачається з наданих позивачем копій
платіжних доручень, платником
зазначено ФОП ОСОБА_1, даний факт не
заперечувався відповідачем.

Позивач зобов'язався повернути займи у
встановлені в договорах строки.

У Державний бюджет всі кошти по
податках платника податків ФОП ОСОБА_1
у сумі 42926.00 грн. зараховані.

Умови договору займу щодо повернення
коштів були виконані позивачем
повністю.

Отже, позивач правомірно на підставі
п.п.5.2.5 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
відніс дані суми до складу валових
витрат.

Стосовно віднесення витрат на посів
соняшника у кількості 12.63т на суму 37900,00
грн., встановлено таке.

Позивачем було віднесено до складу
валових, витрати на посів насіння
соняшника загальною кількістю 12606 кг,
вартістю 37900 грн., що був використаний в
межах господарської діяльності згідно
акту №1 від 31.05.2009 року.

Також податковим органом було зроблено
висновок про неправомірність
віднесення до валових витрат, витрат на
придбання дизельного пального на суму
17716,27 грн., за твердженням позивача дане
пальне було використано для обробки
землі 222 га.

Актом від 30.11.2009 року позивач
підтвердив використання зазначеного
пального безпосередньо на оранку
землі.

Підставою для віднесення до валових
витрат є згідно з підпунктом 5.2.1 пункту
5.2 статті 5 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств" до
складу валових витрат включаються,
зокрема суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці.

Так, основним видом діяльності
позивача є вирощування
сільськогосподарських культур, він
займається підприємницькою діяльністю
з метою отримання прибутку.

Згідно залученого до матеріалів справи
Акту від 30.09.2009р., з 200 га зібрано
соняшника у кількості 160 тон, після
продажу якого він отримає прибуток,
сплатить з нього податок, тобто наявною
є виправданість господарської
діяльності позивача.

За таких обставин висновки відповідача
є необґрунтованими, а посилання на
норми висіву суд вважає не вірними,
оскільки в даному випадку необхідно
було виконати вимоги норм п.84.1 статті 84
ПК України.

Також відповідач не погодився з
віднесенням сум сплачених відсотків по
лізинговим платежам позивача щодо
віднесення їх до валових витрат, з
даною позицією суд не погоджуються з
огляду на таке.

Законом України "Про фінансовий лізинг"
визначено, що фінансовий лізинг - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Предметом лізингу є
неспоживча річ, яка характеризується
індивідуальними ознаками і віднесена
відповідно до законодавства до
основних фондів. Відносини, які
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найом (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом. Не можуть бути предметами
договору лізингу - земельні ділянки;
інші природні об'єкти; цілісні майнові
комплекси підприємств та їх
відокремлені структурні підрозділи
(філії"). Предметом фінансового лізингу
можуть бути тільки основні фонди.

Законом України "Про оподаткування
прибутку підприємств" (пп. 8.2.1)
визначено, що основними фондами є
матеріальні цінності, що призначаються
платником податку для використання у
господарській діяльності платника
податку протягом періоду, який
перевищує 365 календарних днів з дати
введення в експлуатацію таких
матеріальних цінностей, та вартість
яких перевищує 1000 гривень і поступово
зменшується у зв'язку з фізичним або
моральним зносом.

Витрати по лізинговим платежам у сумі
34808.00 грн., складаються з оплати
лізингових відсотків лізингодавцю ТОВ
"'Техноторг-Лізинг" і були правомірно
включені до складу валових витрат
згідно п.п.5.2.9 ст.5 Закону про прибуток,
яким встановлено, що суми витрат по
операціях, передбачених ст.7 цього
Закону відносяться до валових витрат.
Законом "Про оподаткування прибутку
підприємств" операції фінансового
лізині у віднесено до операцій
особливого виду.

За правилами ст.16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж, як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;
компенсацію_відсотків за кредитом;
інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

За змістом п.п.7.9.6 ст.7 Закону "Про
оподаткування прибутку підприємств"
при нарахуванні лізингового платежу
орендодавець збільшує валові доходи, а
орендар збільшує валові витрати на
таку частину лізингового платежу, яка
дорівнює сумі процентів або комісій,
нарахованих на вартість об'єкта
фінансового лізингу (без урахування
частини лізингового платежу, що
надасться у рахунок компенсації
частини вартості об'єкта фінансового
лізингу), за наслідками податкового
періоду, в якому здійснюється таке
нарахування.

Згідно договорів грошового займу від
01.06.2009р.. від 01.08.2009р.. від 01.09.2009р., від
01.10.2009р. і договорів доручення від
01,08.2009р.. від 01.10.2009р.. від 01.09.2009р., від
01.12.2009р., укладених між ФОП ОСОБА_6 і ФОП
ОСОБА_3, займодавець, вона ж повірена
ФОП ОСОБА_3 зобов'язалася перерахувати
платежі за договорами фінансового
лізингу за ФОП ОСОБА_1, який, в свою
чергу, зобов'язався повернути займи у
встановлені в договорах строки та
повністю виконав умови договору. Крім
того відповідачем досліджувались
довідки надані лізингодавцем "ТОВ
"Техноторг-Лізинг", що свідчать про
сплату відсотків за договорами лізингу
№430 від 12.12.2011р. про сплату ФОН ОСОБА_1
лізингових відсотків за період з
01.02.2007р. по 31.07.2010р. у сумі 119362,02 грн.; №431
від 12.12.2011р. про сплату ФОП ОСОБА_1
лізингових відсотків за період з
01.01.2009р. по 31.12.2009р. у сумі 34808.00 грн.

Таким чином, позивач правомірно
сформував валові витрати віднесенням
сум сплачених відсотків по лізинговим
платежам, тому в даній частині позовні
вимоги є обґрунтованими.

Також правомірним є віднесення до
складу витрат амортизацію основних
фондів.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України „Про прибутковий
податок з громадян" до складу валових,
належать документально підтверджені
витрати, які включаються до складу
валових витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації.

За правилами додатку 7 "Про склад
валових витрат виробництва (обігу), що
виключаються з валового доходу
платників податку - фізичних осіб" до
Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом від 21.04.93 р. N 12,
фізична особа - платник податку не є
юридичною особою і платником податку
па прибуток, не має обов'язку вести
бухгалтерський облік, тому формує
витрати за переліком ст. 5 "Валові
витрати" і відповідно до ст. 8
"Амортизація" Закону про прибуток з
деякими особливостями.

На підставі ст.8 Закону "Про
оподаткування прибутку підприємств"
встановлено поняття "амортизація"
основних фондів, так це поступове
віднесення витрат на їх придбання,
виготовлення або поліпшення у межах
норм амортизаційних відрахувань,
встановлених цією статтею.

Перевіркою встановлено, що підприємцем
нарахована амортизація за основними
фондами на суму 76328.85 грн. До декларації
про доходи за 2009рік, одержані
позивачем, включені тільки прямі
валові витрати і суми амортизаційних
відрахувань, що відповідають фактичній
сумі отриманого в цьому періоді
валового доходу від визначеного виду
діяльності та підтверджені
документально.

Отже, позивачем не було допущено
порушень норм чинного податкового
законодавства, в частині віднесення до
валових витрат амортизаційних
відрахувань.

З огляду на викладене є протиправним та
підлягає скасуванню податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2012р.. яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем прибутковий
податок на доходи від підприємницької
діяльності та інші доходи громадян за
основним платежем 33385,78 грн.

Стосовно правомірності податкового
повідомлення-рішення № від
06.04.2012р., яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем прибутковий
податок на доходи від підприємницької
діяльності та інші доходи громадян за
основним платежем 1137.00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями
284.25грн., встановлено таке.

За змістом п.п. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4 Закону
України „Про податок з доходів
фізичних осіб" до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податків відповідно до умов
цивільно-правового договору.

Підпунктом 8.1.1 п. 8.1 ст. 8 Закону України
„Про податок з доходів фізичних осіб"
визначено, що податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючі ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах ст. 7 цього Закону.

На підставі ст. 6 Закон України „Про
податок з доходів фізичних осіб"
передбачено, що податкова соціальна
пільга застосовується лише до доходу,
нарахованого на користь платника
податку протягом звітного податкового
місяця як заробітна плата виключно за
одним місцем його нарахування, якщо
його розмір не перевищує суми
місячного прожиткового мінімуму для
працездатної особи, встановленої на 1
січня звітного податкового року,
помноженої на 1,4 та округленої до
найближчих 10 гривень. Платник податку
подає працедавцю заяву про самостійне
обрання місця застосування податкової
соціальної пільги (далі - заява про
застосування пільги) за формою,
визначеною центральним податковим
органом.

Порядок надання документів та їх склад
при застосуванні податкової
соціальної пільги затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.12.03 року № 2035.

За правилами пункту 4 Порядку надання
документів та їх складу при
застосуванні податкової соціальної
пільги, затвердженої постановою КМУ №
2035, із змінами і доповненнями, пільга
починає застосовуватися працедавцем з
податкового місяця, в якому платник
податку подав працедавцю заяву про її
застосування з відповідними
документами, і зупиняється з
податкового місяця, в якому платник
податку подав заяву про відмову від
пільги або припинив трудові відносини
з таким працедавцям.

Відповідно до підпункту 8.1.1 пункту 8.1
статті 8 зазначеного Закону, податковий
агент, який нараховує (виплачує)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, утримує податок від
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену у відповідних пунктах статті
7 цього Закону. У разі коли податковий
агент до або під час виплати доходу на
користь платника податку не здійснює
нарахування, утримання або сплату
(перерахування) цього податку,
відповідальність за погашення суми
податкового зобов'язання або
податкового боргу, що виникає
внаслідок таких дій, покладається на
такого податкового агента. При цьому
платник податку - отримувач таких
доходів звільняється від обов'язків
погашення такої суми податкових
зобов'язань або податкового боргу
(підпункт 20.3.2 пункту 20.3 статті 20
зазначеного Закону). :

Позивачем в суді першої інстанції було
пояснено та надано до матеріалів
справи необхідні докази на
підтвердження своїх пояснень, до
перевірки були надані первинні
документи щодо нарахування заробітної
плати за 2008рік, в яких є дві заяви про
застосування соціальної пільги: ОСОБА_1
і ОСОБА_7

Стосовно донарахування податку з
доходів фізичних осіб у сумі 210.00 грн.,
суд погоджується з правовою позицією
відповідача.

На підставі п. 168.2 статті 168 ПК України
встановлено: податковий агент, який
нараховує (виплачує, надає)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, зобов'язаний
утримувати податок із суми такого
доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 167.1 статті 167 ПК України
внормовано ставки податку, так ставка
податку становить 15 відсотків бази
оподаткування щодо доходів,
нарахованих (виплачених, наданих)
(крім випадків, визначених у пунктах 167.2
- 167.5 цієї статті), у тому числі, але не
виключно у формі заробітної плати,
інших заохочувальних та
компенсаційних виплат або інших
виплат і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та
за цивільно-правовими договорами;
виграшу в державну та недержавну
грошову лотерею, виграш гравця
(учасника), отриманий від організатора
азартної гри.

Перевіркою достовірно встановлено, що
з розрахункового рахунку НОМЕР_1 ФОП
ОСОБА_1 виплачено оподатковуваний
дохід фізичній особі ОСОБА_4 в сумі 1400
грн. та не утримано відповідно до вимог
п.168.1 статті 168 ПК України, податок на
загальну суму 210 грн.

Жодних доводів на спростування даного
факту позивачем наведено не було.

На підставі викладеного, податкове
повідомлення-рішення № від
06.04.2012р., є протиправним та підлягає
частковому скасуванню, а саме в частині
донарахування податку з доходів
фізичних осіб в сумі 927 грн. та штрафної
санкції в сумі 231, 75 грн.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів
суду ті обставини, на які він посилався
в обґрунтування заявлених вимог, а
відповідач не надав суду належні
докази на підтвердження своїх
заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивній оцінці фактичних
обставин справи та доказів, а також на
невірному тлумаченні норм
матеріального права. Зазначені доводи
не містять посилань на конкретні
обставини чи факти або на нові докази,
які б давали підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в
ході судового розгляду обставин, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 є частково
обґрунтованими та підлягають
частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Баштанської
міжрайонної державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби
(Казанківське відділення) залишити без
задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року у справі № 2а-4217/12/1470 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
І. Г. Ступакова