Справа № 2а-13874/12/2670
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року
м. Київ К/800/20235/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Лосєва А.М.

Рибченка А.О.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби на ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.03.2013 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11.12.2012 року у справі №2а-13874/12/2670 за
позовом Приватного акціонерного
товариства «Макрохім» до Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Макрохім» звернулось до суду з
позовом до Окружної державної
податкової служби - Центрального офісу
по обслуговуванню великих платників
податків Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 17 липня 2012
року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11.12.2012 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
у даній справі позов задоволено з
огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем була
проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість за період з 01.02.2009 року по
01.02.2012 року, a саме по взаємовідносинах з
ТОВ «Український Інвестиційний
Холдинг» за лютий 2010 року та вересень,
жовтень 2011 року, ТОВ «Супреммум» за
вересень 2011 року та ТОВ «Укрдрім» за
серпень 2011 року.

За результатами перевірки
відповідачем встановлені порушення
позивачем норм податкового та
цивільного законодавства України, а
саме: ст. 203, ст. 215, ст. 216, ст. 228, ст.236
Цивільного кодексу України; пп.7.4.1,
п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР), п. 198.1,
п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України.

На підставі висновків перевірки
відповідачем прийнято спірне
податкове повідомлення-рішення від
17.07.2012 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
5022638,00 грн. і застосовані штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 2502477,25 грн.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №
168/97-ВР, п.198.1, п. 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт і
послуг), вартість яких відноситься до
складу витрат виробництва (обігу).

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону № 168/97-ВР,
п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 Закону №
168/97-ВР, п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Для підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту, необхідні первинні документи,
оформлені відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні».

Як було вірно встановлено судами, факт
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами
підтверджується наявними в матеріалах
справи первинними документами,
виписаними позивачу його
контрагентами, в той же час, акт
перевірки не містить жодних зауважень
щодо їх змісту та інформації про
відсутність статусу платника податку у
контрагентів позивача станом на дату
їх виписки.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентами, судами правомірно не
прийняті до уваги, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження такого факту.

За таких обставин, висновки акту
перевірки позивача, які сформовані на
підставі актів про неможливість
проведення зустрічних звірок його
контрагентів, є безпідставними.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому, відповідно до п. 3 ст. 2201
КАС України, касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
11.12.2012 року у справі №2а-13874/12/2670
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписЛосєв А.М. підписРибченко А.О.