Справа № 2а/489/159/2014
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а/489/159/2014

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Тихонова Н.С. Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Лук'янчук О.В.,

судді - Кравченка К.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва на постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 14 квітня 2014 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України про зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва про перерахунок та
поновлення виплати пенсії за віком.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач
посилався на те, що є громадянином
України, але з 1999 року виїхав на
постійне місце проживання до держави
Ізраїль. Звернувся до відповідача з
заявою про призначення та виплату йому
пенсії відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування». Відповідач відмовив в
призначенні пенсії, посилаючись на
вищезазначений Закон України, у зв'язку
із відсутністю міжнародного договору
між Україною та Ізраїлем та на
відсутність документу, який засвідчує
місце проживання позивача в Україні.
Відмову ПФУ позивач вважає
безпідставною, оскільки зазначена
норма Закону визнана неконституційною.

Відповідач надав заперечення на позов,
в якому просив у задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі. УПФ
зазначило, що позивачем особисто не
надано всіх необхідних для призначення
пенсії документів, як того вимагає
Порядок подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Крім того, відсутній
міжнародний договір між Україною та
Ізраїлем, що унеможливлює призначення
пенсії.

Справа була розглянута у скороченому
провадженні за відсутності сторін.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 14 квітня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Миколаєва здійснити перерахунок,
поновити виплату пенсії ОСОБА_1,
04.01.1940р.н., починаючи з 24 вересня 2013 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначену постанову скасувати та
ухвалити нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України у
зв'язку із відсутністю клопотань від
усіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю, справа
розглядається в порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши
доводи апеляційних скарг, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, враховуючи
наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачаються
наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянином України, що
підтверджується даними закордонного
паспорту (а.с. 6).

У листопаді 1999 року позивач виїхав на
постійне місце проживання до Ізраїлю.
Пенсія за віком в Україні йому була
нарахована та виплачувалась з 06.07.1998
року по листопад 1999 року.

19.02.2014р. позивач звернувся до ПФУ із
заявою про перерахунок та поновлення
йому пенсії за віком.

26.02.2014р. ПФУ прийняло рішення № 2619/06 про
відмову позивачу у призначенні пенсії,
у зв'язку із відсутністю міжнародного
договору між Україною та Ізраїлем, що,
на думку пенсійного органу, відповідає
вимогам ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (а.с.5).

Також у листі відповідач повідомив
позивача про відсутність підстави для
призначення йому пенсії, оскільки він
разом з заявою про призначення пенсії
не надав до Пенсійного фонду паспорт
громадянина України з відміткою про
реєстрацію місця проживання в Україні,
що є обов'язковою умовою призначення
пенсії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач має право на отримання пенсії,
як громадянин України, який виїхав на
постійне місце проживання за кордон.
При цьому, суд першої інстанції обмежив
позивача у строку, з якого поновлюється
виплата пенсії, посилаючись на
визначення ст.99 КАС України
шестимісячного строку звернення до
суду.

Судова колегія частково погоджується
із зазначеними висновками суду першої
інстанції на підставі наступного.

Згідно ст.ст.1,3 Конституції України в
Україні як соціальній, правовій
державі людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканість і
безпека визнаються найвищою цінністю.
Утвердження і забезпечення прав та
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Право на соціальний захист віднесене
до основоположних прав і свобод. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел і
забезпечується частиною другою статті
22 Конституції України, відповідно до
якої конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості (ст.46).
Пенсія за віком, за вислугу років
та інші її види, що призначаються у
зв'язку з трудовою діяльністю,
заслужені попередньою працею і є
однією з форм соціального захисту.
Цим визначається зміст і характер
обов'язку держави стосовно тих
громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними
або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує
піклування та захист своїм
громадянам, які перебувають за її
межами (частина третя статті 25
Конституції України).

Згідно ст.ст.49,51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року, в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачене міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
дана Верховною Радою України. У разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
6 місяців наперед перед виїздом.

ОСОБА_1, в зв'язку із наявністю в нього
права, отримував з липня 1998р. пенсію на
підставі Закону України «Про пенсійне
забезпечення». З листопада 1999р. виплата
раніше призначеної пенсії була
припинена в зв'язку із виїздом позивача
за кордон на постійне проживання.

Разом з тим, рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009р. №25-пр/2009
визнані, такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення п.2 ч.1
ст.49, друге речення ст.51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», якими
передбачено, що під час перебування за
кордоном пенсія виплачується у тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого дано Верховною
Радою України. Зокрема, у мотивувальній
частині рішення зазначено, що
оспорюваними нормами Закону
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином, держава всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій, право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою,
як постійне проживання в Україні;
держава відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Судова колегія вважає за необхідне
зазначити, що рішенням Європейського
суду з прав людини по справі «Пічкур
проти України» № 10441/06 від 07.02.2014р.
встановлено, що у випадку припинення
виплати пенсії особі яка виїхала за
кордон, має місце порушення ст. 14
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950р. у
поєднанні зі статтею 1 Першого
протоколу, оскільки заявника частково
або повністю позбавили певної
матеріальної допомоги на
дискримінаційній підставі.

Доводи апелянта про те, що позивач не
звертався до відповідача із заявою про
призначення пенсії за віком та не
надавав всіх необхідних документів для
призначення йому пенсії за віком,
судова колегія вважає такими, що не
спростовують висновків суду, оскільки
пенсія за віком ОСОБА_1 вже призначена
раніше та виплачувалась у певний
період, а 19.02.2014р. позивач звернувся із
заявою про поновлення виплати пенсії.

Аналізуючи наведене в сукупності,
судова колегія вважає вірним висновки
суду першої інстанції про
протиправність дій відповідача щодо
відмови у поновленні виплати пенсії
позивачу, а також про необхідність
поновлення порушених прав позивача
шляхом зобов'язання ПФУ призначити та
виплатити позивачу пенсію за віком
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Разом з тим, судова колегія не
погоджується із часом, визначеним
судом, з якого необхідно поновити
виплату пенсії.

Зобов'язуючи пенсійний орган поновити
виплату пенсії позивачу з 24.09.2013р., суд
першої інстанції виходив з
шестимісячного строку звернення до
суду, який обчислюється з часу, коли
йому стало відомо про порушення його
прав (ст.99 КАС України). При цьому суд
врахував, що позов поданий 24.03.2014р.

Судова колегія вважає, що поновлення
порушених прав позивача може бути
здійснено в межах строку подачі позову,
але не раніше часу звернення до
пенсійного органу за призначенням
(поновленням) пенсії.

Так, відповідно до ст.49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» поновлення
виплати пенсії проводиться за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

З відповіді ПФУ на ім'я позивача
вбачається, що із заявою про поновлення
виплати пенсії ОСОБА_1 звернувся
19.02.2014р. (а.с.5). Інших даних, які б
свідчили про звернення позивача із
такою заявою раніше, в матеріалах
справи немає.

Відповідно до п.15 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1, поновлення
пенсії здійснюється за матеріалами, що
є в пенсійній справі, із урахуванням
додатково наданих документів. До таких
документів, на думку судової колегії
відносяться, зокрема, дані про
наявність громадянства України, які і
були надані ОСОБА_1 до пенсійного
органу.

Таким чином, пенсійний орган дізнався
про вимогу позивача щодо поновлення
виплати йому пенсії лише 19.02.2014р. та мав
прийняти відповідне рішення, починаючи
з цього часу.

Оскільки судом першої інстанції
прийнято вірне по суті рішення, але з
помилковим застосуванням норм
процесуального права, відповідно до
ст.201 КАС України рішення суду першої
інстанції підлягає зміні в частині
визначення часу, з якого поновлюється
виплата пенсії, а саме з 19.02.2014р.

Крім того, судом першої інстанції не
вирішено питання щодо позовних вимог
про поновлення нарахування та виплати
пенсії за період з 07.10.2009р., в
задоволенні яких слід відмовити,
враховуючи що позивачем не доведені
обставини звернення до пенсійного
органу із заявою про поновлення
виплати пенсії з цього часу та
можливості відповідача поновити
виплату пенсії раніше, ніж була подана
відповідна заява 19.02.2014р.

Керуючись ст.ст. 195,197,198,201,205,207,183-2 КАС
України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва - задовольнити
частково.

Постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 14 квітня 2014 року -
змінити, виклавши резолютивну частину
постанови в наступній редакції:

« Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі
м.Миколаєва поновити виплату пенсії за
віком ОСОБА_1, 04.01.1940р.н., починаючи з 19
лютого 2014р.

В іншій частині позову відмовити.»

Постанова апеляційного суду
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.В.Вербицька

Суддя
О.В.
Лук'янчук

Суддя
К.В.Кравченко