Справа № 807/1703/14
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2014 рокум. Ужгород№ 807/1703/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

за участю секретаря судового засідання
- Приходько Т.В.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Чопської
митниці Міндоходів - Пензов С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Чопської
митниці Міндоходів про поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою до Чопської митниці
Міндоходів, якою просить суд визнати
протиправним та скасувати наказ
Чопської митниці Міндоходів від 15.04.2014
року №231-о "Про звільнення ОСОБА_1";
Поновити позивача на займаній до
звільнення посаді головного
інспектора сектору контролю за
класифікацією товарів відділу
контролю митної вартості та
класифікації товарів Чопської митниці
днем - 15.04.2014 року; стягнути з Чопської
митниці Міндоходів на користь
позивача суму заробітної плати за весь
час вимушеного прогулу починаючи з
16.04.2014 року по дату постановлення
судового рішення в розмірі 4598,88 грн., із
утриманням із цієї суми обов'язкових
податків та зборів до Державного
бюджету України; та допустити до
негайного виконання постанову в
частині поновлення позивача на
займаній до звільнення посаді
головного інспектора сектору контролю
за класифікацією товарів відділу
контролю митної вартості та
класифікації товарів Чопської митниці
та стягнення суми середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу у
межах суми стягнення за один місяць.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що підставою для його звільнення
слугували попередження про наступне
вивільнення ОСОБА_1, заяви позивача від
25.01.2014 року та від 14.04.2014 року, службова
записка від 14.04.2014 року №04-41-316 у зв'язку
із реорганізацією, скороченням
чисельності та штату працівників,
відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України.

Позивач вважає, своє звільнення
незаконним і таким, що не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки у відповідності до ст. 40
Кодексу законів про працю України
адміністрація Чопської митниці
Міндоходів зобов'язана була
запропонувати йому в разі наявності
іншу рівноцінну роботу за фахом, чого
зроблено не було, а запропоновано лише
одну декретну посаду чим грубо було
порушено ст. 42 Кодексу законів про
працю України щодо переважного права
на залишення на роботі при вивільненні
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці.

Позивач в судовому засіданні уточненні
позовні вимоги з наведених в позові
підстав та наданих ним в ході судового
розгляду пояснень підтримав повністю
та просив суд адміністративний позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача проти
задоволення даного адміністративного
позову заперечив посилаючись на те, що
оскаржуваний позивачем наказ є
правомірним, так як позивача
телефонною розмовою повідомлялось про
можливість його переведення на іншу
посаду, від якої позивач відмовився,
оскільки така посада була декретною.

Крім цього відповідач у своїх
запереченнях посилається і на те, що
відповідачем в даному випадку
дотримано норми ст..ст. 36,40,43-1,44,47,49-2 КЗпП
України, а саме наказ про звільнення
позивача видано в межах повноважень
Чопської митниці.

Враховуючи наведені заперечення
представник відповідача проти
задоволення даного адміністративного
позову заперечив та просив суд у його
задоволенні відмовити повністю.

Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши доводи та
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового
розгляду та як вбачається із
матеріалів даної адміністративної
справи, Попередженням про наступне
вивільнення від 25.01.2014 року, позивача
було попереджено про можливе наступне
звільнення з посади (роботи) відповідно
до п. 1 ст. 40 КЗпП України та
запропоновано посаду державного
інспектора митного поста «Ужгород -
вантажний» Чопської митниці
Міндоходів тимчасово, на час відпустки
без збереження заробітної плати для
догляду за дитиною, яка потребує
домашнього догляду основного
працівника, до дня її фактичного виходу
з відпустки.

З вказаним попередженням позивач
ознайомився 25.01.2014 року та відмовився
від запропонованої посади, оскільки
така не відповідає його кваліфікації
та його професійному рівню і більш того
така посада є тимчасовою.

25.01.2014 року ОСОБА_1 було надано заяву про
надання йому невикористаної відпустки
із наступним звільненням його з роботи
згідно п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із
реорганізацією.

Чопською митницею Міндоходів 15.04.2014
року було винесено оскаржуваний
позивачем наказ №231-о «Про звільнення
ОСОБА_1» із займаної посади у зв'язку із
реорганізацією, скороченням
чисельності та штату працівників,
відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України.

Проте при винесені даного наказу
відповідачем по даній справі, були
допущені порушення норм КЗпП України.

Зокрема, при звільненні позивача -
ОСОБА_1 відповідач керувався лише п.1 ст.
40 КЗпП України, де зазначено, що
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Проте, відповідно до п.1 ст. 42 КЗпП
України при скороченні чисельності чи
штату працівників у зв'язку із змінами
в організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається сімейним - при
наявності двох і більше утриманців, а
також відповідно до п.3 цієї ж статті
працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації.

Проте відповідачем в порушення норм ст.
42 КЗпП України не було запропоновано
переведення позивача на іншу посаду, як
це говорить ст. 40 КЗпП України, що
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

З врахуванням норм вищенаведеної
статті позивача було попереджено про
можливе наступне звільнення з посади
(роботи) та запропоновано позивачу
тимчасову посаду державного
інспектора митного поста «Ужгород -
вантажний» Чопської митниці
Міндоходів тимчасово, на час відпустки
без збереження заробітної плати для
догляду за дитиною, яка потребує
домашнього догляду основного
працівника, до дня її фактичного виходу
з відпустки.

Однак, суд зазначає, що відповідачем в
даному випадку не було вжито достатніх
заходів для можливості
працевлаштування працівника, посада
якого підлягала скороченню, оскільки
станом на день звільнення позивача, як
вбачається із штатного розпису
наданого суду представником
відповідача, в Чопській митниці
Міндоходів була значна кількість
вільних посад, які були вакантними та
на які міг бути переведений позивач,
проте відповідачем була запропонована
лише одна, яка була тимчасовою.

Доказів про за пропонування позивачу
інших наявних у штатному розписі
вільних посад, на які позивач міг бути
переведений, відповідачем суд надано
не було.

Отже з врахуванням вищенаведених норм
статей КЗпП України, суд констатує, що в
даному випадку відповідачем не
додержано норм трудового
законодавства, що регулюють
вивільнення працівників при
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, що
в даному випадку є прямим та грубим
порушенням трудового законодавства.

Дана позиція також зазначена і в
Постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» Пленуму Верховного Суду
України, де зокрема в п.19 зазначено: «
розглядаючи трудові спори, пов'язані
зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення».

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Щодо посилань представника
відповідача як на підставу законності
винесення ним оскаржуваного наказу про
звільнення позивача, а саме: на заяву
позивача про погодження ним на
звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП
України та на акт про результати
телефонної розмови з ОСОБА_1 від 14.04.2014
року в підтвердження повідомлення
позивача про наявність вакантних посад
та його можливе переведення на дані
посади то суд зазначає наступне.

Так позивач згідно наявних в
матеріалах справи заяв, надавав згоду
на звільнення його з роботи саме на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Однак,
надання позивачем такої згоди на
звільнення не дозволяє відповідачу
порушувати трудове законодавство щодо
процедури звільнення позивача саме за
даною нормою статті Кодексу законів
про працю України, яка врегульовує
питання щодо звільнення, які визначені
у ст. 42 КЗпП України при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва.

Щодо акту про результати телефонної
розмови на який посилається
представник відповідача, який на його
думку підтверджує факт повідомлення
позивача та запропонування йому
вільних посад, то суд критично
відноситься до даного доказу, оскільки
як зазначив позивач в судовому
засіданні йому з роботи не дзвонили,
він ні з ким не розмовляв по телефону і
ніяких вільних посад йому відповідач
не пропонував, а зазначенні в даному
акті відомості не підтверджують факту
належного повідомлення позивача про
пропонування позивачу вільних
вакантних посад та його відмови від
запропонованих посад, оскільки в
даному випадку в акті не зазначено, які
саме посади йому пропонувалися, а тому
не бере даний доказ до уваги.

Як передбачено приписами ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З врахуванням норм вищенаведеної
статті, а також враховуючи
вищевикладене, суд констатує, що в
даному випадку хоча відповідач проти
задоволення даного адміністративного
позову заперечував, однак не надав суду
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про правомірність прийнятого
оскаржуваного позивачем наказу про
його звільнення із займаної посади в
митних органах, а також не спростував
доводів позивача, суд вважає позовні
вимоги позивача обґрунтованими,
заявленими відповідно до чинного
законодавства і такими, що підлягають
задоволенню.

Судові витрати по справі згідно ч. 4 ст.
94 КАС України з відповідача не
стягуються.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
статтями 11, 70, 71, 86, 160-163, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Чопської митниці Міндоходів про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу - задовольнитиповністю.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Чопської митниці Міндоходів від
15.04.2014 року №231-о "про звільнення ОСОБА_1"

Поновити ОСОБА_1 на займаній до
звільнення посаді головного
інспектора сектору контролю за
класифікацією товарів відділу
контролю митної вартості та
класифікації товарів Чопської митниці
днем - 15.04.2014 року.

Стягнути з Чопської митниці Міндоходів
на користь ОСОБА_1 суму заробітної
плати за весь час вимушеного прогулу
починаючи з 16.04.2014 року по дату
постановлення судового рішення в
розмірі 4598,88 грн., із утриманням із цієї
суми обов'язкових податків та зборів до
Державного бюджету України.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1
на займаній до звільнення посаді
головного інспектора сектору контролю
за класифікацією товарів відділу
контролю митної вартості та
класифікації товарів Чопської митниці
та стягнення суми середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу у
межах суми стягнення за один місяць
2693,40 грн. - підлягають до негайного
виконання.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст. 186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяC.А. Гебеш