Справа № 535/284/14-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2014 р.Справа № 535/284/14-аКолегія суддів
Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Котелевського
районного суду Полтавської області від
05.05.2014р. по справі № 535/284/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої
служби Котелевського районного
управління юстиції , Управління
Пенсійного фонду України в
Котелевському районі Полтавської
області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулась до
Котелевського районного суду
Полтавської області з
адміністративним позовом до Відділу
Державної виконавчої служби
Котелевського районного управління
юстиції у Полтавській області,
Управління Пенсійного фонду України
Котелевського району Полтавської
області, в якому просила суд визнати
незаконною та скасувати постанову
старшого державного виконавця Відділу
Державної виконавчої служби
Котелевського районного управління
юстиції у Полтавській області про
закінчення виконавчого провадження №
27674263 від 07 вересня 2011 року винесену на
підставі виконавчого листа № 2-676/10
виданого Котелевським районним судом
Полтавської області від 21 червня 2011
року.

Ухвалою Котелевського районного суду
Полтавської області від 05.05.2014 року
позов ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивачем подано апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної ухвали, норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить ухвалу Котелевського
районного суду Полтавської області від
05.05.2014 року скасувати і направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Котелевського районного суду
Полтавської області від 15 липня 2010
року, частково задоволено позовні
вимоги ОСОБА_1 Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Котелевському районі Полтавської
області здійснити перерахунок пенсії
по інвалідності ОСОБА_1 в розмірі не
нижче шести мінімальних пенсій за
віком та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком,
відповідно до вимог ст.ст. 50,54,67 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленою ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", за період з
01.01.2004 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008
року, з виплатою недоотриманих сум. (а.с.
33-36 справи № 2-676/10).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 30 травня 2011 року апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Котелевському районі
Полтавської області відхилено, а
рішення Котелевського районного суду
Полтавської області від 15 липня 2010
року - залишено без змін.

21 червня 2011 року Котелевським районним
судом Полтавської області, за заявою
стягувача, видано виконавчий лист №
2-676/10 про зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України у
Котелевському районі Полтавської
області здійснити перерахунок пенсії
по інвалідності ОСОБА_1, в розмірі не
нижче шести мінімальних пенсій за
віком та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком,
відповідно до вимог ст.ст. 50, 54, 67 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленою ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", за період з
01.01.2004 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008
року, з виплатою недоотриманих сум.

На виконання рішення Котелевського
районного суду від 15 липня 2010 року по
справі № 2-676/10 за позовом ОСОБА_1,
стягувачем - ОСОБА_1, було пред'явлено
виконавчий лист до виконання.
Постановою старшого державного
виконавця ВДВС Котелевського РУЮ
Сидоровою С.А. винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження від
19 липня 2011 року та запропоновано
добровільно виконати в строк до 26.07.2011
року.

При цьому, відповідно до постанови
старшого державного виконавця ВДВС
Котелевського РУЮ Сидоровою С.А. від 07
вересня 2011 року про закінчення
виконавчого провадження, дане
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2-676
виданого 21 червня 2011 року закінчено,
роз'яснено порядок та строки
оскарження, та повернуто до суду
виконавчий документ ( а.с. 53-55 справи №
2-676/10).

Приймаючи рішення про залишення
адміністративного позову без розгляду,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено шестимісячний
строк для звернення до суду з
адміністративним позовом,
передбачений ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, без поважних причин.

За висновком суду першої інстанції,
позивачем не доведено поважність
причин пропуску строку звернення до
суду, що зумовило застосування судом
наслідків пропущення строку звернення
до суду, визначених ст.100 КАС України, та
відповідно залишення
адміністративного позову без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Таким чином, дотримання строку
звернення з позовом є однією з умов для
реалізації права на подання позову у
публічно-правових відносинах.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 107 Кодексу адміністративного
судочинства України, суддя після
одержання позовної заяви з'ясовує, чи
подано адміністративний позов у строк,
установлений законом (якщо
адміністративний позов подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до суду, то чи
достатньо підстав для визнання
причин пропуску строку звернення до
суду поважними).

Як свідчать матеріали справи, позивач
звернувся до суду з адміністративним
позовом 27.03.2013 року із вимогою щодо
скасування постанови старшого
державного виконавця Відділу
Державної виконавчої служби
Котелевського районного управління
юстиції у Полтавській області про
закінчення виконавчого провадження №
27674263 від 07 вересня 2011 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.181 КАС
України, учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Згідно вимоги ч.2 ст.181 КАС України,
позовну заяву може бути подано до суду:
у десятиденний строк з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її прав, свобод чи
інтересів; у триденний строк з дня, коли
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення її прав, свобод
чи інтересів, у разі оскарження
постанови про відкладення провадження
виконавчих дій.

Отже, десять днів у даній категорії
справ, з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
її прав, свобод чи інтересів, визнано
законодавцем достатнім для того, щоб
учасник виконавчого провадження
звернувся з позовом до суду.

Наслідки пропуску строку звернення до
адміністративного суду визначені у ст.
100 цього Кодексу, за приписами частини 1
якої адміністративний позов, поданий
після закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Встановлення процесуальних строків
законом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними
передбачених Кодексом
адміністративного судочинства України
певних процесуальних дій. Інститут
строків в адміністративному процесі
сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Поважними причинами пропуску строку
звернення до суду відповідно до вимог
Кодексу адміністративного судочинства
України визнаються обставини, які є
об'єктивно непереборними та не
залежать від волевиявлення сторони і
пов'язані з дійсними істотними
перешкодами чи труднощами для
своєчасного вчинення сторонами у
справі процесуальних дій.

Аналіз змісту наведених норм права
свідчить про те, що залишення позову
без розгляду, у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду, може мати
місце тільки при встановленні обставин
щодо початку перебігу строку звернення
до суду, зокрема, обставин, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів; та з'ясування причин
пропуску цього строку.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної
ухвали, початок перебігу строку
звернення до суду з даним позовом суд
першої інстанції пов'язує із датою
отримання позивачем копії ухвали
Котелевського районного суду
Полтавської області від 06 березня 2014
року про відмову у задоволенні заяви
про зміну порядку та способу виконання
рішення Котелевецького районного суду
Полтавської області від 15.07.2010 року на
підставі якого видано виконавчий лист
№ 2-676/10 від 21.06.2011 року, що містить
посилання на постанову про закінчення
виконавчого провадження від 07 вересня
2011 року, а саме - 14 березня 2014 року.

На думку суду першої інстанції, день,
коли особа дізналася про порушення
свого права, - це встановлений доказами
день, коли позивач дізнався про
рішення, дію чи бездіяльність,
внаслідок якої відбулося порушення їх
прав, свобод чи інтересів. Доказами, які
свідчать про день, коли особа дізналася
про порушення своїх прав, можуть бути
розписка про одержання рішення, докази
відправки та отримання кореспонденції
та інші.

При цьому, доводи позивача - ОСОБА_1, про
те, що вона лише 20 березня 2014 року
отримала поштову кореспонденцію з
постановою про закінчення виконавчого
провадження, судом першої інстанції не
прийнято до уваги, з тих підстав, що
дану кореспонденцію позивачем
отримано на її звернення з
відповідними додатками, про що
свідчить копія журналу вихідної
кореспонденції відповідача від 19.03.2014
року.

Колегія суддів з цього приводу вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимоги ч.3 ст.49 Закону
України "Про виконавче провадження",
про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно п.3.20 Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012
року, копії постанов державного
виконавця та інші документи
виконавчого провадження, які державний
виконавець зобов'язаний довести до
відома сторін та інших учасників
виконавчого провадження, надсилаються
адресатам із супровідними листами за
адресами, зазначеними у виконавчому
документі, або іншими адресами, про які
стало відомо державному виконавцю, або
зазначеними у письмовій заяві сторони
виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про
виконавче провадження" (в редакції
чинній на час закінчення виконавчого
провадження та направлення стягувачу )
копії постанов державного виконавця
та інші документи виконавчого
провадження (далі - документи
виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

З аналізу вищенаведеного вбачається,
що законодавцем обов'язок по доведенню
до учасників виконавчого провадження,
в тому числі і стягувача, постанов
державного виконавця та інших
документів виконавчого провадження
покладено на державного виконавця, а
тому саме відповідач у справі має
довести своєчасність вручення ОСОБА_1
постанови про закінчення виконавчого
провадження № 27674263 від 07.09.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження факту направлення
позивачу копії оскаржуваної постанови
про закінчення виконавчого
провадження відповідачем надано до
матеріалів справи копію витягу з
журналу вихідної кореспонденції від
09.09.2011 року за вих. № 1590.

Однак, відповідачем не надано та
матеріали справи не містять жодних
належних доказів на підтвердження
факту її отримання позивачем. Вихідна
кореспонденція відповідача не може
підтверджувати факт належного
повідомлення позивача про винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження.

При цьому, суд першої інстанції мав
врахувати, що строк на оскарження
постанови про закінчення виконавчого
провадження повинен обраховуватися з
дня, коли позивач дізнався про її зміст,
отримавши постанову на руки, а не з дати
коли вона була винесена або коли його
було повідомлено про її існування, що
позбавляє позивача можливості
обґрунтування позову відповідно до
вимог ст. 106 КАС України.

Як зазначає позивач, копію
оскаржуваної постанови про закінчення
виконавчого провадження отримано нею
лише 20 березня 2014 року, на
підтвердження чого ОСОБА_1 долучено до
позовної заяви конверт відділу
виконавчої служби Котелевського РУЮ з
відміткою про направлення від 19.03.2014
року.

Колегія суддів вважає, що судом першої
необґрунтовано не прийнято до уваги
вказані доводи позивача, оскільки
матеріали справи не містять доказів їх
спростування. Крім того, як вбачається
з копії журналу вихідної
кореспонденції від 19.03.2014 року, на який
послався суд першої інстанції
відхиляючи зазначене твердження
позивача, відповідачем на адресу
позивача, окрім відповіді на звернення,
направлено, зокрема, копію постанови
про закінчення виконавчого
провадження (а.с. 38).

Отже, в матеріалах справи відсутні
належні докази щодо отримання
позивачем копії оскаржуваної
постанови раніше ніж 20.03.2014 року.

Суд першої інстанції на вказані
обставини не звернув уваги, їх не
перевірив та прийняв ухвалу, яка
порушує право позивача на судовий
захист.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 7 Кодексу адміністративного
судочинства (далі - КАС) України, одним з
принципів здійснення правосуддя в
адміністративних судах є офіційне
з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом частини четвертої статті 11
КАС України, суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Натомість, залишаючи без розгляду
даний позов, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем пропущено
строк звернення до суду і не вказано
причини його пропуску та не додано
доказів їх поважності, при цьому, не
вживши передбачених законом заходів
для з'ясування вказаних обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції
України, кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 КАС України, яка гарантує
право на судовий захист, зазначено, що
ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в
адміністративному суді, до підсудності
якого вона віднесена цим Кодексом.
Кожен має право на участь у розгляді
своєї справи в адміністративному суді
будь-якої інстанції в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
прийнятті оскаржуваної ухвали порушив
норми процесуального законодавства та
дійшов передчасного висновку про
наявність підстав для залишення
адміністративного позову ОСОБА_1 без
розгляду на підставі ст.ст. 181, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 199 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право,
серед іншого, скасувати ухвалу суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направити
справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
ухвали суду, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі, і
направлення справи для продовження
розгляду до суду першої інстанції є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що допущені
судом першої інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
є такими, що призвели до неправильного
вирішення питання, а тому ухвала
Котелевського районного суду
Полтавської області від 05.05.2014 року
підлягає скасуванню з направленням
справи до суду першої інстанції на
розгляд зі стадії вирішення питання
про відкриття провадження.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 199,п.
п. 1, 4 ч. 1 ст. 204, ст.ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Ухвалу Котелевського районного суду
Полтавської області від 05.05.2014р. по
справі № 535/284/14-а скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Котелевського районного управління
юстиції , Управління Пенсійного
фонду України в Котелевському районі
Полтавської області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії
направити до Котелевського районного
суду Полтавської області для
продовження її розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її постановлення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С.