Справа № 826/14653/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

за участю:

представника позивача
Боледзюка В.М.

представника відповідача
Слєпухіної К.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Голосіївському районі м.Києва на
постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 жовтня 2013 р. у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "УМС
Поліестер" до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
м.Києва про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 06.07.2013 №,
№ та №000/821750, -

ВСТАНОВИ В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м.Києва про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень форми
«Р» від 06.08.2013 р. № , № та №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 жовтня 2013 року позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив його скасувати та ухвалити нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити.

В судове засідання з'явився
представник відповідача, апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Представник позивача до суду з'явився,
проти апеляційної скарги заперечував
та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем була проведена планова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з період з 01.10.2011 р. по
31.12.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 р. по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт перевірки від 18.07.2013 року
№50/1-22-07/35980924.

Згідно з висновками даного акту
відповідачем встановлено порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, зокрема: пп.14.1.36., пп.14.1.27.
п.14.1. ст.14, пп.138.10.3. п.138.10. ст.138, пп.138.1.1.
п.138.1. ст.138, пп.139.1.9. п.139.1. ст.139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся на
загальну суму 277 668,00 грн., у тому числі
за 4 квартал 2011 року в сумі 50 241,00 грн., за
1 квартал 2012 року в сумі 99 301,00 грн., за 2
квартал 2012 року в сумі 3 150,00 грн. та за 3
квартал 2012 року в сумі 124 976,00 грн.; п.198.3.
ст.198 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 557 262,00
грн., у тому числі за січень 2012 року в
сумі 163 944,00 грн., за лютий 2012 року в сумі
193 546,00 грн., за березень 2012 року в сумі 84
572,00 грн. та за липень 2012 року в сумі 115
200,00 грн.; пп. «а», пп. «в» п.16.1. р.ІІІ
Інструкції «Про службові відрядження в
межах України та за кордон»,
затвердженої наказом Мінфіну України
№ 59 від 13.03.1998 р. та пп.14.1.54. п.14.1. ст.14,
пп.140.1.7. п.140.1. ст.140, пп.163.1.1. п.163.1. ст.163,
пп.164.1.2. п.164.1., п.164.2.2., пп.164.2.18., пп.164.2.17.
п.164.2. ст.164, п.167.1. ст.167, пп.168.1.1. п.168.1.
ст.168, пп.а п.171.2. ст.171, пп.а п.176.2. ст.176
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижене податкове
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб на суму 23116,16 грн., в тому
числі по періодах: 2011 р. - 6961,27 грн., 2012 р. -
16154,89 грн.

Вказані висновки мотивовані зокрема
тим, що позивачем було занижено податок
на прибуток та податок на додану
вартість по взаємовідносинам з
контрагентами - ТОВ «Консалтингова
група «Стратегії та технології» та ТОВ
«А.В.Е.А. Груп».

Крім того, відповідачем встановлено, що
у перевіряємому періоді, з боку
позивача, мали місце випадки невірного
визначення податку з доходів фізичних
осіб згідно чинного законодавства, а
саме: підприємством не утриманий
податок на доходи фізичних осіб -
працівників підприємства, отримані
ними як додаткове благо, яке утворилося
в результаті виплати добових на
відрядження за кордон, за відсутності в
закордонному паспорті відміток
Державної прикордонної служби України.
Всього по 17 особових рахунках
донараховано податку з доходів
фізичних осіб в сумі 12918,20 грн. Крім
того, підприємством не утриманий
податок на доходи фізичних осіб із
доходу виплаченого фізичній особі у
вигляді компенсації сум сплачених за
комунальні послуги. Всього по 5
особових рахунках донараховано
податку з доходів фізичних осіб в сумі
10197,96 грн.

Позивач з такими висновками не
погодився і подав заперечення до акту
перевірки.

За результатами розгляду заперечень,
податковий орган підтвердив витрати на
загальну суму 84122 грн., у т.ч. за І
квартал 2012 року у сумі 50000,00 грн., за ІІ
квартал 2012 року - у сумі 14998,5 грн. та ІІІ
квартал 2012 року у розмірі 19123,5 грн. та
податковий кредит на загальну суму 357
490,00 грн., у т.ч. за січень 2012 року у сумі
357490,00 грн.

Таким чином, висновки акту перевірки
від 18.07.2013 року №50/1-22-07/35980924 скасовані
частково (по взаємовідносинах позивача
із ТОВ «А.В.Е.А. Груп») на загальну суму
податку на додану вартість 357 490,00 грн.
та на загальну суму податку на прибуток
67 907,00 грн., в решті висновки акту
залишені без змін.

Враховуючи встановлені податковим
органом в ході проведення перевірки
порушень позивачем вимог податкового
законодавства, відповідачем 06 серпня
2013 року прийнято податкові
повідомлення-рішення:

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 209 761,00 грн. і застосовані
штрафні (фінансові) санкції в розмірі 52
440,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 199 772,00 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 49 943,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 23 116,16
грн. і застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 5 779,04 грн.

Вважаючи, що податкові
повідомлення-рішення прийнято
відповідачем незаконно та
необґрунтовано, позивач звернувся до
суду з позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги в повному
обсязі, суд першої інстанції, на
підставі системного аналізу положень
пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.
138.2 ст. 138, пп.14.1.181. п.14.1.ст.14, п.198.1, п.198.3.
ст.198, п.198.6. ст.198, п.201.10. ст.201 Податкового
кодексу України, ст. 1, ч. 1 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", а також
досліджених доказів та встановлених
обставин, виходив з того, що операції
позивача з контрагентами здійснені в
межах його господарської діяльності, є
реальними, відповідають дійсному
економічному змісту та
підтверджуються необхідними
документами, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.
Позивачем вчинено дії та досягнуто
конкретних результатів, які визначають
саме поняття господарської операції -
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
ресурсів. Отже позивачем, на
переконання суду, були виконані
передбачені законодавством вимоги для
підтвердження включення відповідних
витрат до складу валових витрат
підприємства та права на отримання
податкового кредиту, тому дійшов
висновку про протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень відповідача форми
«Р» від 06.08.2013 р. № , № .

Скасовуючи податкове повідомлення
рішення відповідача форми «Р» від
06.08.2013 р. № , суд виходив з того, що
дія Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, поширюється лише на органи
державної влади, підприємства,
установи та організації, що повністю
або частково утримується
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів, до яких позивач не відноситься,
що свідчить про протиправність
висновків відповідача про порушення
позивачем вимог Інструкції. Стосовно
взаємовідносин позивача із ФОП ОСОБА_4,
суд зазначив, що компенсація сум
сплачених комунальних послуг, сплачена
позивачем ФОП ОСОБА_4, не може вважатися
її доходом, оскільки є лише
відшкодуванням фактичних витрат по
комунальним послугам, які фактично
спожив позивач (як суборендар
приміщень).

Відповідач з вказаним рішенням суду не
погодився, в обґрунтування апеляційної
скарги посилався на те, що позивачем не
було надано доказів на підтвердження
передачі матеріалів виконавцю на
виконання послуг, а також докази, які б
підтвердили результат виконання, ТОВ
"УМС Поліестер" не надано пояснень щодо
економічної доцільностіна укладення
договору та документального
підтвердження використання у власній
господарській діяльності. Також
посилався на те, що в порушення
положень Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, в закордонних паспортах
громадян, які перебували у відрядженні
за кордоном, згідно з наказом про
відрядження не проставлені візи,
відповідно по 17 особових рахунках
донарахованого податку з доходів
фізичних осіб в сумі 12918,20 грн. Також
підприємством не утриманий податок на
доходи фізичних осіб із доходу
виплаченого фізичній особі ОСОБА_4 у
вигляді компенсації сум сплачених за
комунальні послуги. У зв"язку з
наведеним, відповідач вважає що судове
рішення є незаконним, таким, що
прийнято з порушенням норм
матеріального права.

Позивач подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити апеляційну скаргу ДПІ без
задоволення, оскаржуване судове
рішення - без змін.

Надаючи правову оцінку висновкам суду
першої інстанції, доводам апеляційної
скарги, запереченням на неї, виходячи з
наявних у справі матеріалів та
пояснень представників сторін в ході
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 138 ПК України,
зокрема п. 138.1 витрати, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інших витрат, визначених згідно з
пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Відповідно до пп.138.1.1 ПК України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно із п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
не включаються до складу валових
витрат витрати, які не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Таким чином, підставою для формування
валових витрат є наявність первинних
бухгалтерських документів, що
підтверджують понесені підприємством
валові витрати. При цьому слід
враховувати, що в податковому обліку
відображаються виключно господарські
операції, вчинені підприємством в
рамках господарської діяльності.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з пп. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень
слідує, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму
валових витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавство
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Отже, для встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій платника
податку з'ясуванню підлягають:
реальність задекларованих
господарських операцій; наявність
ділової мети у розглядуваних
операціях; об'єктивний зміст вчинених
операцій у порівнянні із
задекларованим; дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, судова колегія виходить з
того, що порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Також варто наголосити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, адже саме він
виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету,
а також зменшує об'єкт оподаткування
податку на прибуток за фактом
понесення витрат.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, за перевіряємий період,
позивач мав взаємовідносини з ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії та
технології» та ТОВ «А.В.Е.А. Груп».

Так, між позивачем (замовник) та ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії та
технології» було укладено договори
від 01.03.2012 р. № 0103/8 та від 01.07.2012 р. №
0107/92, згідно з умовами яких виконавець
зобов'язувався виконати роботи зі
сканування та створення 3D-моделеи
деталей. Конкретний перелік, об'єм,
вартість, терміни надання послуг, що
надає виконавець за даним договором,
визначаються на основі специфікації,
що надається в Додатку №1 до даного
Договору, який є невід'ємною частиною
даного Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договорів, сторони
дійшли згоди, що обмін інформацією
проводиться електронною поштою.
Пунктом 3.2 визначено права та обов"язки
сторін по виконанню договору.

В силу пп. 3.2.1.1., 3.2.1.2, 3.2.1.4 замовник
зобов"язується узгодити та затвердити
Додаток № 1, своєчасно надати виконавцю
прототипи деталей для сканування,
сплатити послуги виконавця у
відповідності до Договору.

Відповідно до пп. 3.2.2.3, 3.2.2.5 Договорів на
виконавця покладено обов"язок створити
3D-моделі деталей згідно додатку № 1 та
передати їх замовнику на зовнішньому
накопичувачі CD-R, в обумовлені
договором терміни, після закінчення
робіт надати замовникові накладні (акт
виконаних робіт), бухгалтерські та
звітні документи.

Згідно з п. 4.1 Договору № 0103/8 загальна
вартість робіт за даним Договором
складає 507 432 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ
84 572 грн. 00 коп.

Пунктом 4.1. Договору № 0107/92 визначено,
що загальна вартість робіт за даним
Договором складає 2 000 000 грн. 00 коп., в
тому числі ПДВ 333 333 грн. 33 коп.

В матеріалах наявні копії даних
договорів та додатків № 1 до кожного з
них, де визначено перелік послуг, строк
їх надання, кількість та ціна.

На підтвердження виконання умов
зазначеного договору, включення
позивачем витрат на оплату відповідних
робіт до складу валових витрат
підприємства, а також сплати позивачем
податку на додану вартість у складі
ціни за виконані роботи, позивачем
надано акти прийому-передачі виконаних
робіт, виписані контрагентом на
користь позивача податкові накладні, а
також виписку по рахунку.

Зазначені операції були належним чином
відображені позивачем у даних
бухгалтерського та податкового обліку
підприємства.

У відповідності до укладених договорів
та угод між сторонами у передбачених
законом порядку та формі було
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов останніх, підписано та скріплено
печатками підприємств.

Крім того, судом встановлено та
апелянтом не заперечувався факт
надання ТОВ "УМС Поліестер" на
перевірку відповідних первинних
бухгалтерських документів (які також
містяться в матеріалах справи), а саме:
договорів, податкових накладних, актів
виконаних робіт (наданих послуг),
платіжних доручень, що були досліджені
відповідачем в ході проведення
перевірки. Перелік наданих позивачем
на перевірку первинних бухгалтерських
документів відображений в Акті
перевірки від 18.07.2013 року №50/1-22-07/35980924.

З акту перевірки вбачається, що за
перевіряємий період, позивач також мав
взаємовідносини з ТОВ «А.В.Е.А. Груп»,
які ґрунтувалися на договорах від
03.01.2012 р. №12/01-08Р, № 12/01-09Р, № 12/01-10Р, №
12/01-11Р за умовами яких позивач як
замовник доручав, а контрагент як
виконавець зобов'язувався, відповідно,
виготовити рекламну продукцію -
Каталоги кольорові формату А4,
виготовити рекламну продукцію -
Рекламні брошури, розробити макети
рекламної продукції, та здійснити
підготовчі роботи до друку
поліграфічної продукції, виготовити
рекламну продукцію - стенди та рекламні
набори.

В даному випадку судова колегія
враховує ту обставину, що висновки
акту перевірки від 18.07.2013 року
№50/1-22-07/35980924 були частково скасовані
самим відповідачем (по
взаємовідносинах позивача із ТОВ
«А.В.Е.А. Груп») на загальну суму податку
на додану вартість 357 490,00 грн. та на
загальну суму податку на прибуток 67 907,00
грн.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
первинні документи, копії яких
містяться в матеріалах справи повністю
відповідають вимогам, встановлених до
первинних документів, встановленим п.2
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88.

Досліджуючи обставини щодо наявності
ділової мети та використання у
господарській діяльності позивача
отриманих робіт зі сканування та
створення 3D-моделей деталей, судова
колегія враховує, що доводи
відповідача про відсутність ділової
мети та непідтвердження використання
отриманих робіт у власній
господарській діяльності були
зазначені в апеляційній скарзі. В акті
перевірки і під час розгляду справи
судом першої інстанції відповідач на
зазначені обставини не посилався.

Згідно з ч. 2 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.

У зв"язку з наведеним апеляційний суд у
судовому засіданні просив позивача
надати документально підтвердженні
пояснення щодо використання отриманих
робіт у власній господарській
діяльності, а також наявності ділової
мети при укладенні договорів із ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії та
технології».

Так, матеріалами справи
підтверджується, що основним видом
діяльності позивача є реалізація
поліефірних матеріалів та виробництво
виробів із пластмас. Вказане слідує з
даних ЄДРПОУ та зазначено
безпосередньо в акті перевірки ТОВ "УМС
Поліестер".

Позивач пояснив, що виробництво
виробів (зокрема деталей) із пластмас
неможливе без розробки 3D моделей цих
деталей.

Зі змісту наведених вище договорів між
ТОВ "УМС Поліестер" та ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії та
технології» та додатків до них
вбачається, що контрагент позивача мав
розробити 3D моделі деталей.

Позивачем на вимогу суду надано копії
документів на підтвердження
використання отриманих робіт у власній
господарській діяльності, а саме:
договору поставки № 1106/60 від 11.06.2012
укладеного між ТОВ "УМС Поліестер"
(продавець) та ТОВ "Гранд Марин", копії
видаткових накладних, довіреностей на
отримання товарно-матеріальних
цінностей, а також договору підряду
№224/11 від 06.06.2011 року, укладеного між ТОВ
"УМС Поліестер" (підрядник) та ТОВ
"Проектно-конструкторське виробниче
підприємство МДС, із копіями
додаткової угоди № 11, акту надання
послуг.

Зі змісту зазначених документів
вбачається, що позивачем виготовлялися
пластикові вироби та здійснювалася їх
реалізація на підставі розроблених
ТОВ «Консалтингова група «Стратегії та
технології» 3D моделей деталей.

Також надано роздруківку з CD диска по
кожному з найменувань моделей деталей.

Проаналізувавши надані позивачем
докази, судова колегія вважає, що
останнім доведено наявність ділової
мети при укладенні договорів із ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії та
технології» та подальше використання
отриманих робіт у власній
господарській діяльності - на підставі
розроблених ТОВ «Консалтингова група
«Стратегії та технології» 3D моделей
деталей ТОВ "УМС Поліестер" здійснило
виробництво виробів з пластику та їх
реалізацію.

Доводи апелянта відносно того, що
позивачем не було надано доказів на
підтвердження передачі матеріалів
виконавцю на виконання послуг, а також
докази, які б підтвердили результат
виконання, апеляційним судом
відхиляються, при цьому колегія суддів
звертає увагу відповідача, що в силу п.
3.1 договорів від 01.03.2012 р. № 0103/8 та від
01.07.2012 р. № 0107/92 сторони дійшли згоди, що
обмін інформацією проводиться
електронною поштою, на чому
наголошувалось і під час розгляду
справи судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що взаємовідносини
позивача з контрагентами оформлені
належним чином укладеними договорами,
які не були визнані недійсними в
судовому порядку, а також підтверджені
виданими контрагентами відповідними
первинними документами, наявними у
справі матеріалами підтверджується, що
операції позивача з ТОВ «Консалтингова
група «Стратегії та технології»
здійснені в межах його господарської
діяльності, є реальними, відповідають
дійсному економічному змісту, що є
свідченням добросовісності позивача
при здійсненні вказаних операцій.
Позивачем вчинено дії та досягнуто
конкретних результатів, які визначають
саме поняття господарської операції -
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
ресурсів, тобто об'єктивний зміст
операції відповідає задекларованому.

Колегією суддів враховується, що
необґрунтованість податкової вигоди
можуть також свідчити підтверджені
доказами доводи податкового органу,
зокрема про наявність таких обставин:
неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності; відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності у зв'язку з
відсутністю управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів; облік
для цілей оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських
операцій;здійснення операцій з
товаром, що не вироблявся або не міг
бути вироблений в обсязі, зазначеному
платником податків у документах
обліку; відсутність первинних
документів обліку.

Разом з тим, відповідачем не доведено
існування вказаних вище обставин.

Податковий орган в акті перевірки
позивача посилався на акт ДПІ у
Святошинському районі Міндоходів у м.
Києві про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
товариства з обмеженою
відповідальністю «Консалтингова група
«Стратегії і Технології» () з питань своєчасності, повноти
нарахування та сплати податку на
додану вартість за період з 01.01.2011 р. по
31.12.2012 р., що надійшов відповідачу в ході
перевірки позивача, зафіксовано, що СВ
ДПІ у Святошинському районі м. Києва
здійснює досудове розслідування в
кримінальному провадженні № 0000020,
розпочатого за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч.2 ст.205
КК України за фактами фіктивного
підприємства, в тому числі ТОВ
«Консалтингова група «Стратегії і
Технології» з метою прикриття
незаконної діяльності, вчиненими
повторно, що заподіяло велику
матеріальну шкоду державі.

Разом з тим, вказані доводи не
підтверджені жодними належними та
допустимими доказами, відсутній вирок,
який набрав законної сили.

Відповідно до статті 61 Конституції
України юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер,
тому позивач не може нести
відповідальності за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.

У постанові від 11 грудня 2007 року (справа
№21-1376во06) Верховний Суд України дійшов
висновку, що у разі невиконання
контрагентом зобов'язання зі сплати
податку до бюджету, відповідальність
та негативні наслідки настають саме
щодо цієї особи. Ця обставина не є
підставою для позбавлення платника ПДВ
права на його відшкодування у разі,
коли цей платник виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Отже судова колегія виходить з того, що
посилання ДПІ на зазначені відповідно
в наведеному вище акті перевірки на
імовірні порушення контрагентами
позивача вимог податкового
законодавства в даному випадку не є
достатньо вагомим доказом, який би
беззаперечно спростовував реальність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Консалтингова група «Стратегії
і Технології», факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку про протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень відповідача форми
«Р» від 06.08.2013 р. № , № .

Щодо посилання відповідача на
порушення позивачем положень
Інструкції «Про службові відрядження в
межах України та за кордон»,
затвердженої наказом Мінфіну України
№ 59 від 13.03.1998 р., які мотивовано
відсутністю віз в закордонних
паспортах громадян, які перебували у
відрядженні за кордоном, згідно з
наказом про відрядження, колегія
суддів виходить з наступного.

Пунктом 1 Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон визначено, що службовим
відрядженням вважається поїздка
працівника за розпорядженням
керівника органу державної влади,
підприємства, установи та організацій
що повністю або частково утримується
(фінансується) за рахунок бюджетних
коштів (далі - підприємство), на певний
строк до іншого населеного пункту для
виконання службового доручення поза
місцем його постійної роботи (за
наявності документів, що підтверджують
зв'язок службового відрядження з
основною діяльністю підприємства).

Отже суд вірно звернув увагу, що дія
зазначеної Інструкції поширюється
лише на органи державної влади,
підприємства, установи та організації,
що повністю або частково утримується
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів, до яких позивач не відноситься,
що свідчить про протиправність
висновків відповідача про порушення
позивачем вимог Інструкції.

Відповідно до ст.138 Кодексу, до витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, зокрема, включаються
витрати на службові відрядження й
утримання апарату управління
підприємством (у тому числі витрати на
оплату праці адміністративного
апарату) та іншого
загальногосподарського персоналу.

Зважаючи на зміст акту перевірки,
податковим органом не здійснено
детального опису порушення, навіть не
наведено списку осіб - працівників
позивача, яким виплачені добові на
відрядження за кордон, за відсутності в
закордонному паспорті відміток
Державної прикордонної служби України.

З акту не вбачається, що податковим
органом взагалі досліджувалися
закордонні паспорти співробітників
позивача (том 1 а.с. 58-59).

Судова колегія враховує приписи частин
четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якими передбачений принцип
офіційного з"ясування. Відповідно до
вказаної норми суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем в апеляційній скарзі, а
також у судових засіданнях в ході
розгляду апеляційної скарги, на
пропозицію суду будь-яких пояснень і
додаткових доказів з цього приводу не
надано.

На думку судової колегії, висновки
податкового органу в цій частині є
безпідставними та необгрунтованими.
Апеляційний суд враховує також, що дія
зазначеної Інструкції № 59, порушення
вимог якої встановлено контролюючим
органом, органи державної влади,
підприємства, установи та організації,
що повністю або частково утримується
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів, до яких позивач не відноситься.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та вірно встановлено судом
першої інстанції, між позивачем та ФОП
ОСОБА_4 16.10.2008 р. укладений договір № 4
суборенди нежитлового приміщення, за
умовами якого позивач приймав у
суборенду виробничий корпус з
підсобними спорудами загальною площею
1000,00 кв. м., що розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач за умовами договору
сплачував на користь ФОП ОСОБА_4
орендну плату та компенсував суми
сплачених комунальних послуг.

15.03.2012 р. Дію даного договору за
взаємною згодою сторін припинено, а
суборендоване приміщення повернуто
ФОП ОСОБА_4

Відповідач дійшов висновку, що
підприємством не утриманий податок на
доходи фізичних осіб із доходу
виплаченого фізичній особі ОСОБА_4 у
вигляді компенсації сум сплачених за
комунальні послуги.

Згідно з пп.164.1.1., пп.164.1.2. п.164.1., пп.164.2.2.
п.164.2. ст.164 Кодексу, базою оподаткування
є загальний оподатковуваний дохід, з
урахуванням особливостей, визначених
цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід -
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

До загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку включаються, крім іншого, суми
винагород та інших виплат, нарахованих
(виплачених) платнику податку
відповідно до умов цивільно-правового
договору.

Отже, компенсація сум сплачених
комунальних послуг, сплачена позивачем
ФОП ОСОБА_4, не може вважатися її
доходом, оскільки є лише
відшкодуванням фактичних витрат по
комунальним послугам, які фактично
спожив позивач (як суборендар
приміщень).

При цьому, суд першої інстанції звернув
увагу, що в договірних відносинах, які
мали місце між позивачем та ФОП ОСОБА_4,
остання діяла як фізична
особа-підприємець, що обрав спрощену
систему оподаткування та здійснював
такий вид діяльності як здавання
нерухомості в оренду.

За таких обставин, висновки
податкового органу відносно того, що з
боку позивача, мали місце випадки
невірного визначення податку з доходів
фізичних осіб згідно чинного
законодавства, а саме: підприємством не
утриманий податок на доходи фізичних
осіб - працівників підприємства,
отримані ними як додаткове благо, яке
утворилося в результаті виплати
добових на відрядження за кордон, за
відсутності в закордонному паспорті
відміток Державної прикордонної
служби України, а також відносно того,
що підприємством не утриманий податок
на доходи фізичних осіб із доходу
виплаченого фізичній особі у вигляді
компенсації сум сплачених за
комунальні послуги, є помилковими, у
зв"язку з чим, суд дійшов вірного
висновку про протиправність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення відповідача
форми «Р» від 06.08.2013 р. № .

Враховуючи все викладене вище, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, який задовольнив
позовні вимоги у повному обсязі,
зважаючи на їх обгрунтованість,

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м.Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 жовтня 2013 р. у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "УМС
Поліестер" до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
м.Києва про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 06.07.2013 №,
№ та №000/821750 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 16
червня 2014 року

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.