Справа № 826/6847/14
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2014 року 10:51 № 826/6847/14
За позовомКиївського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідівдоТовариства з обмеженою
відповідальністю «БЕРШКА УКРАЇНА»про
стягнення 384 052,28 грн.
Суддя: Кротюк О.В.
Секретар судового засідання: Шевченко
Обставини справи:
Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва із
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «БЕРШКА УКРАЇНА» про
адміністративно-господарських
санкцій за невиконання нормативу по
створенню робочих місць для
працевлаштування інвалідів за 2013 рік у
розмірі 380 966,45 грн. та пені за порушення
строків сплати зазначеної суми санкцій
у розмірі 3 085,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем порушено вимоги Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», що
полягає у не працевлаштуванні
Відповідач позовні вимоги не визнає,
просить відмовити в задоволенні
адміністративного позову, посилаючись
на те, що вимоги закону ним дотримані у
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,
ТОВ «БЕРШКА УКРАЇНА» подало до
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік, у якому вказано, що
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становить 158 осіб, відповідно до 4%
нормативу на підприємстві повинно бути
працевлаштовано 6 осіб з інвалідністю,
але працевлаштовано було 1 особу. Тобто,
відповідачем не було працевлаштовано 5
осіб з інвалідністю, за що йому було
адміністративно-господарській санкції
З матеріалів справи вбачається, що
протягом 2013 року відповідачем до
відповідного районного центру
зайнятості було подано звітність за
формою № 3-ПН (затвердженою наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України № 420 від 19.12.2005;
Наказом Міністерства соціальної
політики України від 31.05.2013 N 316) з
інформацією про наявність вакантних
посад для осіб з інвалідністю.
Київський міський центр зайнятості
також повідомив суд про те, що в 2013 році
інваліди не направлялись до ТОВ
«БЕРШКА УКРАЇНА», т.я. особи з
інвалідністю, які перебували на обліку
в 2013 р., не відповідали вимогам
Аналізуючи викладені вище обставини в
їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню, з
урахуванням наступного.
Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».
Статтею 4 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що діяльність
держави щодо інвалідів виявляється у
створенні правових, економічних,
політичних, соціальних, психологічних
та інших умов для забезпечення їхніх
прав і можливостей нарівні з іншими
громадянами для участі в суспільному
Стаття 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлює, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
Інвалідам, які не мають змоги працювати
на підприємствах, в установах,
організаціях, державна служба
зайнятості сприяє у працевлаштуванні з
умовою про виконання роботи вдома.
Інваліди можуть залучатися до
оплачуваних громадських робіт за їх
Стаття 18-1 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлює, що інвалід, який
не досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.
Рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини 1 та 2
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Порядок реєстрації у Фонді соціального
захисту інвалідів, його відділеннях,
строки подання йому звітів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, зарахування кількості
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, контролю за виконанням
нормативів робочих місць та перевірки
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, щодо їх реєстрації у
Фонді соціального захисту інвалідів,
його відділеннях, подачі щорічного
звіту, а також надання державній службі
зайнятості інформації, необхідної для
організації працевлаштування
інвалідів, визначаються Кабінетом
Міністрів України(частина 7 статті 19
Закону).

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачувати відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських
санкцій і пені підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
проводять відповідно до закону за
рахунок прибутку, який залишається в їх
розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України.

У разі несплати
адміністративно-господарських санкцій
або пені чи неможливості їх сплати за
рішенням суду їх стягнення в
примусовому порядку може бути звернено
на майно підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, в порядку,
передбаченому законом.

Аналізуючи викладені норми закону в їх
сукупності, суд дійшов наступного
висновку.

Частиною третьою статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів, виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Поряд з цим, статтею 18 Закону «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлено, що:

1. забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості;

2. підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані:

виділяти та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
у тому числі спеціальні робочі місця;

створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством;

надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначене, суд
зазначає, що закон поклав на
підприємства, установи, організації
обов'язок з самостійного
працевлаштування інвалідів, зміст
якого визначений статтею 18 Закону «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у відповідності
до якого працевлаштування
здійснюється за зверненням інваліда
безпосередньо до працедавця, або за
направленням від державної служби
зайнятості. При цьому, зміст
зобов'язання з працевлаштування,
визначений нормами Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», зокрема, стаття 18,
не містить обов'язку працедавця
здійснювати безпосередній пошук
інвалідів з метою працевлаштування.

Крім того, покладення законом на
роботодавців обов'язку здійснення
такого пошуку є сумнівним, адже держава
у відповідності до норм законів «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та «Про
зайнятість населення» гарантує особі
право, а не обов'язок праці, при цьому
гарантії у реалізації зазначеного
права забезпечуються особам-інвалідам,
які не досягли пенсійного віку,
відповідно до їх професійних навичок,
знань, індивідуальної програми
реабілітації та з урахуванням побажань
щодо умов праці.

Таким чином, статус інваліда та
безробітного забезпечує реалізацію
державних гарантій та права особи на
працю й, відповідно, механізм
працевлаштування інвалідів
кореспондує положенням статті 18 та
частині 3 статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у відповідності
до якого, останнє реалізується шляхом
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. При цьому,
в свою чергу, зазначені права
зумовлюють та кореспондують обов'язкам
таких осіб-працедавців. Зазначені
обов'язки встановлені Законом, і не
передбачають обов'язок працедавця
шукати працездатних осіб-інвалідів з
метою їх працевлаштування.

В зв'язку з цим, суд акцентує увагу на
положення статті 19 Конституції України
у відповідності до якої правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Враховуючи те, що, перелік обов'язків,
визначних статтею 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», реалізований
відповідачем належним чином та в
повному обсязі, зворотного судом не
встановлено, а позивачем не
спростовано, на нього не може бути
покладена відповідальність у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

У відповідності до частини другої
статті 19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких грунтуються вимоги
та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 158-163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги та набирає законної сили в
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
О.В. Кротюк

Дата складення та підписання постанови
в повному обсязі - 11.06.2014.