Справа № 814/842/14
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

23 травня 2014 року
Справа № 814/842/14

Суддя Миколаївського окружного
адміністративного суду Марич Є. В.
розглянув у порядку письмового
провадження справу за

адміністративним позовомОСОБА_1,
АДРЕСА_1, 54017

до1. Державної реєстраційної служби
Миколаївського міського управління
юстиції, вул. Потьомкінська, 17/4, м.
Миколаїв, 54030 2. Державного реєстратора
Забродньої Л.М., вул. Потьомкінська, 17/ 4,
м. Миколаїв, 54030

провизнання протиправним та
скасування рішення від 12.03.2014 № 11555809,
від 12.03.2014 № 11554738, В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду з
позовом, в якому просила визнати
протиправними та скасувати рішення
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби Миколаївського
міського управління юстиції
Миколаївської області про відмову в
державній реєстрацій прав та їх
обтяжень від 12 березня 2014 № 11555809 та №
11554738 та зобов'язати відповідача
провести державну реєстрацію прав.
Свій позов мотивувала тим, що рішення
відповідача є незаконними та
необґрунтованими, зокрема прийняті в
порушення ст. 182 ЦК України, та за
відсутності підстав для відмови в
такій реєстрації, які передбачені
статтею 24 Закону №1952-IV.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав в повному
обсязі.

Відповідач 2 та представник
Відповідача 1 в судовому засіданні та у
письмових поясненнях проти
задоволення позову заперечували.
Зокрема, відповідачі заперечували
проти позову з тих обставин, що для
реєстрації було подано договори оренди
нерухомого майна, строк оренди в яких
менше 3-х років, а отже існує колізія між
ст.4 Закону №1952-IV та ст. 794 ЦК України,
при якій державний реєстратор
керувався ст. 794 ЦК України та відмовив
у державній реєстрації права, що
виникло із такого договору. Крім того
відповідачі зазначали, що квартира не
відноситься до загального поняття
нерухоме майно, а виведена
законодавством в окрему категорію
«житло», а тому норми щодо державної
реєстрації прав на договори оренди
квартир не розповсюджуються. Також
вважали, що адміністративний суд не
може спонукати орган державної
реєстрації до здійснення такої
реєстрації, оскільки рішення про таку
реєстрацію приймається цим суб'єктом
на підставі адміністративного розсуду.

Дослідивши матеріали адміністративної
справи та докази, якими сторони
обґрунтовували свої вимоги та
заперечення, суд приходить до висновку
про необхідність задовольнити позов
частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 2 Закону "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-IV,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

У статті 4 цього закону містяться
випадки в яких здійснюється державна
реєстрація речових прав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV,
у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону.

Отже, законодавство не встановлює
можливості державної реєстрації прав,
у випадках коли така реєстрація не є
обов'язковою - за домовленістю сторін,
як наприклад це передбачено статтею 209
ЦК України для нотаріального
посвідчення правочинів.

Тобто держава поклала на себе обов'язок
щодо визнання і підтвердження лише
певного кола найбільш суттєвих речових
прав, визначеного законом, а не
будь-якого речового права за бажанням
суб'єкта цього права.

Відповідно до п.2 частини 1 статті 4
Закону №1952-IV, обов'язковій державній
реєстрації підлягають право володіння;
право користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном.

Відповідно до ст. 794 ЦК України, право
користування нерухомим майном, яке
виникає на підставі договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини), укладеного на
строк не менш як три роки, підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону.

Суд звертає увагу на те, що чинна
редакція статті 794 ЦК України діє в
редакції Закону України «Про внесення
змін до Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України» від 11
лютого 2010 року, яким зазначений Закон
було викладено у новій редакції, а
також викладено у новій редакції і
статтю 794 ЦК України. Отже обидві
вищезазначені норми - ст.4 Закону №1952-IV
та ст. 794 ЦК України були викладені у
новій редакції одночасно - одним і тим
самим Законом. Тому ці норми необхідно
тлумачити не окремо, а у взаємному
зв'язку, оскільки вони фактично
містяться у одному і тому ж
нормативному акті - Законі України «Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України» від 11
лютого 2010 року.

Отже, на думку суду, ніякої колізії у
нормах цих законів не існує, оскільки
стаття 794 ЦК України лише конкретизує
положення п.2 ч.1 статті 4 Закону №1952-IV.

З урахуванням цього підлягають
державній реєстрації лише права
користування, що виникають із
договорів найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини), укладених на строк не менш як
три роки.

Як вбачається із матеріалів справи,
договір оренди нежитлового приміщення
№ 012 від 04 березня 2013 (арк. справи 42)
укладено строком менше трьох років - з
04.03.2013 по 04.02.2016

Тому речове право, що виникло з цього
договору не підлягало державній
реєстрації.

Рішення державного реєстратора
Забродіної Л.М. від 12 березня 2014 № 11555809
щодо відмови в державній реєстрації
права оренди нежитлового приміщення
мотивовано саме тим, що це право
виникає із договору, укладеного
строком менше трьох років. Тому це
рішення є законним і обґрунтованим.

Отже в частині позову про оскарження
цього рішення та спонукання до
проведення державної реєстрації права
щодо відповідного об'єкта слід
відмовити.

В той же час рішення цього ж державного
реєстратора від 12 березня 2014 № 11554738 про
відмову в державній реєстрації права
користування, що виникає із договору
оренди квартири мотивовано тим, що
квартира не є тим об'єктом речових прав,
щодо якого здійснюється державна
реєстрація такого права. При цьому
державний реєстратор послався на п.2 ч.1
статті 4 Закону №1952-IV, де відсутня
вказівка на такий об'єкт, як квартира, а
тому, як пояснив відповідач у своїх
запереченнях, квартира є окремою
правовою категорією, житлом, і на цю
категорію об'єктів норми закону щодо
державної реєстрації речових прав не
розповсюджуються.

Але з такою позицією відповідача
погодитися не можна.

Відповідно до п.2 частини 1 статті 4
Закону №1952-IV, обов'язковій державній
реєстрації підлягає право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 382 ЦК України,
квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання.

Поняття житлового будинку визначено у
статті 380 ЦК України, а саме
законодавець визначає житловий
будинок як будівлю капітального типу,
споруджену з дотриманням вимог,
встановлених законом, іншими
нормативно-правовими актами, і
призначену для постійного у ній
проживання.

Тобто квартира є «ізольованим
помешканням у будівлі капітального
типу», що повністю відповідає
формулюванню п.2 частини 1 статті 4
Закону №1952-IV - «окрема частина будівлі
або капітальної споруди».

До того ж із змісту статті 181 ЦК України
випливає, що квартира є нерухомим
майном, а тому речові права на неї
підлягають державній реєстрації, як
про це йдеться у статті 182 ЦК України.

Крім того у статті 5 Закону №1952-IV прямо
зазначено, що у державному реєстрі
прав реєструються речові права та їх
обтяження на (..) квартири, житлові та
нежитлові приміщення.

Тому твердження відповідача про те, що
права користування квартирами не
підлягають державній реєстрації є
надуманими та не відповідають приписам
законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Але рішення державного реєстратора від
12 березня 2014р. №11554738 про відмову в
державній реєстрації права
користування, що виникає із договору
оренди квартири, такому критерію не
відповідає, а отже підлягає визнанню
протиправним та скасуванню.

При цьому суд враховує роз'яснення,
надані у п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України №7 від
20.05.2013р., відповідно до якого суд може
ухвалити постанову про зобов'язання
відповідача прийняти рішення певного
змісту, за винятком випадків, коли
суб'єкт владних повноважень під час
адміністративних процедур відповідно
до закону приймає рішення на основі
адміністративного розсуду.

В даній справі суд вважає, що при
вирішенні питання про державну
реєстрацію відповідного речового
права орган державної реєстрації має
перевірити відповідність поданої
заяви усім вимогам законодавства,
наявність або відсутність підстав для
відмови у державній реєстрації та
винести законне та обґрунтоване
рішення по заяві про державну
реєстрацію права.

Тому з врахуванням ч.2 ст.11 КАС України
суд вважає найбільш ефективним
способом захисту прав позивача -
зобов'язання суб'єкта владних
повноважень повторно розглянути заяву
позивача про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень прийняту 11.03.2014р. за
реєстраційним номером 5757156.

Керуючись статтями 94, 159-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Забродньої Людмили
Миколаївни №11554738 від 12 березня 2014 про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

3. Зобов'язати реєстраційну службу
Миколаївського міського управління
юстиції Миколаївської області
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень прийняту 11.03.2014 за
реєстраційним номером 5757156.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 здійснені
нею судові витрати в сумі 73,09 грн.
(сімдесят три гривні 09 коп).

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі проголошення судом вступної та
резолютивної частин постанови, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя
Є. В. Марич