Справа № 815/264/14
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/264/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Кравченка К.В.,

судді - Федусика А.Г.,

за участю секретаря судового засідання
- Худик С.А.

представника позивача - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_5,

представника відповідача -
Ващіліної Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 10 лютого
2014р. в справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

10.01.2014р. ОСОБА_3 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
прийнятого 18.11.2013р. за № 669-13 і
зобов'язати прийняти рішення про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач змушений був покинути країну
свого походження - Республіку
Афганістан, оскільки його батько, який
належав до антиурядового злочинного
угрупування, мав влаштувати його та
його брата у медресе в Пакистані з
подальшим залученням до цієї ж
антиурядової організації. Його мати,
яка не була згодна з рішенням відносно
подальшої долі сина, допомогла йому та
його братові покинути Афганістан.
Маючи реальні побоювання за своє життя
в разі повернення до країни походження,
позивач просив задовольнити його
позов.

Відповідач заперечував проти
задоволення позовних вимог, оскільки
вважав надану позивачем інформацію про
погрозу його життю суперечливою та
сумнівною, яка, навпаки, свідчить про
прагнення іноземця покинути свою
країну в пошуках кращого життя.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 10 лютого
2014р. в задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та прийняттям нового про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги, матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається
наступне.

ОСОБА_3 є громадянином Афганістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1 Проживав в м.Кабул, р-н
Дейдана. За національністю - таджик, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.

Позивач пояснює, що батько, який
належав до антиурядового злочинного
угрупування, мав влаштувати його та
його брата у медресе в Пакистані з
подальшим залученням до цієї ж
антиурядової організації. В Кабулі
навчався 5 років в медресе «Шайхоль
Коран» з 2006-2011р. Потім працював на
ринку. Мати позивача та її брат, не
погоджуючись з волею батька, допомогли
позивачу та його братові виїхати з
Афганістану. Виїжджали з Афганістану
нелегально - легковим автотранспортом,
який декілька разів міняли. Через які
країни проїжджали - не знає. Кордон
України перетнув 14.11.2011р. поза пунктом
пропуску. З документів є копія
внутрішнього паспорту - таскри.

20.02.2012р. ОСОБА_3 звернувся до управління
міграційної служби в Одеській області
з заявою про надання статусу біженця).

Згідно наказу № 15 від 21.02.2012р.
управлінням у справах біженців
вирішено здійснити оформлення
необхідних документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.

Висновком посадової особи ГУ ДМС
України в Одеській області від 01.07.2013р.
в справі № ODS_12/83 ОСОБА_3 відмовлено у
визнанні біженцем та особою, яка
потребує додаткового захисту.

18.11.2013р. Державною міграційною службою
України прийнято рішення № 669-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у наданні статусу
біженця відповідач на підставі наданої
позивачем інформації прийшов до
висновку, що виїзд заявника з
Афганістану обумовлений загальним
станом в країні в цілому, бажанням
покращити життя. Також особа не
потребує міжнародного захисту як
біженець у відповідності до Конвенції
1951 р.

Суд першої інстанції погодився із
даним висновком, вважаючи, що рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту прийняте з врахуванням всіх
обставин у справі, з дотриманням
порядку його прийняття та в межах
повноважень, наданих відповідачу для
прийняття такого рішення.

Судова колегія не погоджується із
висновком суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Згідно ст.1 Міжнародної конвенції про
статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1
ст. 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи зміст зазначених норм
права, судова колегія вважає
необхідним зауважити, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа змушена
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

У відповідності до пп. пп. 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців
особа, яка клопоче про отримання
статусу біженця, повинна вказати
переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем, особа повинна надати
свідоцтва повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення
змін і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні",
ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції
про статус біженців 1951 року не
зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Так, позивач зазначив, що покинув
країну в листопаді 2011р. Таке рішення
було прийнято матір'ю позивача,
оскільки його батько, який належав до
антиурядового злочинного угрупування,
мав влаштувати його та його брата у
медресе в Пакистані з подальшим
залученням до цієї ж антиурядової
організації для військової підготовки
для здійснення джихаду в Афганістані.

Обставини, коли афганські родини
відправляють своїх дітей в медресе в
Пакистан, які сприяють вербовці бійців
для військових дій в Афганістані, для
отримання нагороди та пільг, а також з
метою уникнути звинувачення у зраді,
визначені у звіті по інформації про
країну походження Афганістан -
Стратегія Талібана: вербовка
бойовиків, який складений у липні 2012р.
Європейським бюро з питань надання
притулку, який розташований на сайті
УВКБ ООН (http://www.refworld.org.ru).

В рекомендаціях по міжнародному
захисту № 8, грудень 2009р.: звернення
дітей за наданням притулку у
відповідності зі ст.1 А(2) і 1F Конвенції
1951р. та/або Протоколу 1967р., що
стосується статусу біженців
(http://www.refworld.org.ru) зазначено, що у заявах
дітей про надання притулку агентом
переслідування частіше виступає
неурядова сторона, в т.ч. воєнізовані
групи, злочинні угрупування, батьки,
релігійні лідери та інші. На підставі
викладеного УВКБ ООН вважає, що
вербовка дитини у віці до 18 років
недержавним військовим угрупуванням
повинна вважатися переслідуванням.

Наведена інформація про країну
походження позивача існувала на час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, тому повинна
була бути врахована відповідачем при
прийнятті рішення з урахуванням
особистих даних позивача.

Зі змісту висновку ГУ ДМС України в
Одеській області від 01.07.2013р. про
відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем та
особою, яка потребує додаткового
захисту, наведена певна інформації про
країну походження заявника, але жодна з
них не проаналізована щодо можливості
віднесення заявника до певної
соціальної групи (а.с.124-131).

Відповідачем також не враховано, що в
силу несамостійності та певної
незрілості (позивач покинув
батьківщину у 15 років), беручі до уваги,
що агентом переслідування в даному
випадку виступав батько, позивач не міг
звернутися за захистом своїх прав до
органів державної влади Афганістану.

Аналіз наведених обставин дає підстав
для висновку, що ДМС України, прийняла
рішення на підставі формального
застосування норм Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
без врахування положень міжнародних
конвенцій.

Враховуючи наведене, судова колегія
погоджується з доводами апелянта, що
висновок відповідача про відсутність в
нього умов, необхідних для визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, є недоведеним.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час
вирішення справи щодо оскарження
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
повноважний визнавати особу біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а може лише визнати рішення
відповідного органу протиправним,
скасувати його та за наявності
достатніх підстав зобов'язати
відповідача визнати особу біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а у разі їх відсутності -
зобов'язати повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у наданні позивачу статусу біженця або
визнанні особою, яка потребує
додаткового захисту, було прийнято без
повного та об'єктивного аналізу
ситуації в країні походження позивача,
яка залишається нестабільною, як на час
звернення за захистом, так і по
теперішній час, про що наведено у
звітах та рекомендаціях УВКБ ООН, воно
підлягає скасуванню із покладенням на
Державну міграційну службу України
обов'язку повторно розглянути заяву
позивача про надання статусу біженця
або визнання особою, яка потребує
додаткового захисту, з урахуванням
обставин, що стали підставою для
скасування вказаного рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України через
неповне з'ясування обставин по справі,
неврахування наведених норм права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, судова колегія скасовує
рішення суду першої інстанції та
ухвалює нове, яким позовні вимоги
задовольняє частково.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,202,205,207,254 КАС
України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 10 лютого
2014р. - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Прийняти по справі нову постанову, якою
рішення Державної міграційної служби
України № 669-13 від 18.11.2013 року, яким
ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу
повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
урахуванням обставин, що стали
підставою для скасування судом рішення
Державної міграційної служби України
№ 669-13 від 18.11.2013 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Н.В.Вербицька

Суддя:
А.Г.Федусик

Суддя:
К.В.Кравченко