Справа № 826/11793/13-а
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року м. Київ
К/800/65898/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Винокуров К.С. , Пасічник С.С. ,
провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10.09.2013р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.11.2013р. у справі за позовом ОСОБА_2
до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України з вимогами
про визнання неправомірним та
скасування рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10.09.2013р. в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2013р.
апеляційну скаргу представника
громадянки Узбекистану ОСОБА_2
залишено без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 10.09.2013р. залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що позивачем
не надано органам Державної
міграційної служби України інформації,
що могла б бути підставою для висновку
про обґрунтованість побоювань
позивача стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

У касаційній скарзі представник
позивача, посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права, допущених судами, просить судові
рішення скасувати і ухвалити нове про
задоволення позову. Вказує на те, що
судами невірно застосовано чинне
законодавство щодо статусу біженця та
особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення касаційної
скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 12.02.2013р. позивачка
звернулась до органів міграційної
служби із заявою про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з висновком від 14.05.2013р. щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
погодженим начальником Управління у
справах біженців Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві, рекомендовано Державній
міграційній службі України відмовити
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України №384-13 від 19.06.2013р. позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч.
1 ст. 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, щодо
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відсутні.

Відповідно до абз. 1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Порядок набуття статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, врегульовано ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" згідно якої особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" визначено, що
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. До заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі, якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішила
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
орган міграційної служби, який прийняв
до розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в заяві, та інші документи,
вимагає додаткові відомості та приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
зазначеного питання.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені в п.
1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Особа, яка звертається із заявою про
надання статусу біженця, повинна
надати конкретні документи, які б
давали підстави вважати реальною
наявність загрози цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що позивачем не надано
відповідачу переконливих доказів, які
б свідчили про її переслідування на
батьківщині, додана ж інформація по
країні походження свідчить про
загальновідому ситуацію в країні і не
містить інформації щодо
переслідування або утисків особисто
позивача в країні її громадянської
належності.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10.09.2013р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2013р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає, крім випадків, встановлених
статтями 235-237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач
Кочан В.М.

судді

Винокуров К.С.

Пасічник С.С.