Справа № 2а-1504/09/1470
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

12 червня 2014 року м. Київ
В/800/2459/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів:
Олендера І.Я.,

Пасічник С.С.,

Рецебуринського Ю.Й.,

Ситникова О.Ф.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 04
березня 2014 року, прийнятої за
результатами розгляду касаційної
скарги у справі за позовом ОСОБА_4 до
Прокуратури Миколаївської області про
визнання наказу незаконним та його
скасування, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
-

в с т а н о в и л
а:

ОСОБА_4 звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
заявою про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 04
березня 2014 року.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2009
року в задоволені позову ОСОБА_4
відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2010
року скасовано постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2009
року та прийнято нову постанову, якою
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано
наказ прокурора Миколаївської області
від 23 січня 2007 року № 40-к. Поновлено
ОСОБА_4 на посаді заступника
Первомайського районного прокурора
Миколаївської області та зобов'язано
прокуратуру Миколаївської області
нарахувати та виплатити позивачу
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 23 січня 2007 року, але не більше
ніж за один рік. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 04 березня 2014 року касаційну
скаргу прокуратури Миколаївської
області задоволено. Постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2010
року скасовано, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2009
року - залишено в силі.

Відповідно до статті 2391 Кодексу
адміністративного судочинства України
(із змінами та доповненнями, внесеними
Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №
2453-VІ) заява про перегляд судових рішень
подається до Верховного Суду України
через Вищий адміністративний суд
України, який за змістом статей 2392 та 240
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряє відповідність заяви
вимогам цього Кодексу та вирішує
питання про допуск справи до
провадження.

Пунктом 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на який посилається заявник у
заяві, підставою для перегляду судових
рішень, зокрема, є неоднакове
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_4 в
обґрунтування своїх вимог посилається
на ухвали Вищого адміністративного
суду України від 04 березня 2014 року та
від 29 червня 2010 року, при ухваленні
яких, на його думку, суд касаційної
інстанції допустив неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: пункту 5
статті 40 Кодексу законів про працю
України.

Відповідно до пункту 5 статті 40 Кодексу
законів про працю України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку, нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Підставою для розірвання трудового
договору є нез'явлення на роботу
протягом зазначеного строку. Вихід на
роботу хоч би на один день перериває
цей строк. І у подальшому
чотиримісячний строк має
обчислюватись знову. Підсумовуватись
періоди неявки на роботу, тривалістю
менше чотирьох місяців, не можуть.

Отже, застосування зазначеної норми
передбачає одночасну наявність двох
складових її диспозиції - як
установленого нею проміжку часу,
протягом якого працівник не з'являвся
на роботу, так і факту безперервної
непрацездатності працівника упродовж
зазначеного часу, відсутність хоча б
однієї з них виключає можливість
застосування згаданої норми як
підстави звільнення з роботи.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 04 березня 2014 року,
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з рішенням
якого погодилась і колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
виходив з того, що відповідачем
правомірно видано наказ про звільнення
ОСОБА_4 згідно пункту 5 статті 40 Кодексу
законів про працю України, оскільки
тимчасова непрацездатність позивача
складала більше чотирьох місяців
підряд, а його хвороба не була визнаною
МСЕК такою, що пов'язана з трудовим
каліцтвом або професійним
захворюванням, і не є захворюванням на
туберкульоз, як це передбачено пунктом
4.1 Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян.

Водночас, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 29
червня 2010 року (К-50829/09), постановленій в
аналогічній справі, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
підтримує рішення суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог, з огляду на те, що суб'єкт владних
повноважень не довів безперервності
захворювання позивача та без достатніх
на те підстав звільнив його на підставі
пункту 5 статті 40 Кодексу законів про
працю України, оскільки тимчасова
непрацездатність позивача
підтверджена восьма листками
непрацездатності з різними
захворюваннями та з певними перервами
в часі, а тому висновки про те, що
вказану норму слід трактувати як
нез'явлення на роботі лише протягом
робочих днів, є безпідставним.

Враховуючи викладене, за змістом
зазначених судових рішень, норма
матеріального права, зокрема, пункт 5
статті 40 Кодексу законів про працю
України, застосована судом касаційної
інстанції при різних обставинах, а тому
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах немає.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що підстави для допуску справи
до провадження Верховного Суду України
для перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 04
березня 2014 року, відсутні.

Керуючись статтями 237, 239, 2391, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л
а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_4 до Прокуратури
Миколаївської області про визнання
наказу незаконним та його скасування,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Ф. Загородній

Судді:
І.Я. Олендер

С.С. Пасічник

Ю.Й. Рецебуринський

О.Ф. Ситников