Справа № 408/350/14-а
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2014-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ткаченко О.Д.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2014 року справа №408/350/14-а

приміщення суду за адресою: 83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Біловодського районного
суду Луганської області від 11 квітня 2014
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_2 до управління
соціального захисту населення
Біловодської районної державної
адміністрації Луганської області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

26.03.2014 року позивач звернулася до суду з
даним позовом, в якому просила визнати
неправомірними дії відповідача щодо
відмови в перерахунку і виплаті їй
щомісячної державної соціальної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку та
зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок і виплату їй державної
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років на
відповідний період з 16.12.2012 р. по 16.12.2015
р. з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою Біловодського районного суду
Луганської області від 04 квітня 2014 року
позовні вимоги за період з 16.12.2012 р. по
25.09.2013 р. залишено без розгляду.

Постановою Біловодського районного
суду Луганської області від 11 квітня 2014
року в задоволенні решти позову
відмовлено.

Позивач, не погодившись з таким
рішенням, подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
постанову суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі. На
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим та
безпідставним, оскільки призводить до
обмеження гарантованих державою
соціальних гарантій матері та
малолітньої дитини.

Належним чином повідомлені про дату,
час і місце апеляційного розгляду
сторони до суду не прибули, при цьому,
позивач просила розглянути справу за
її відсутності, тому, відповідно до ч.1
ст.197 КАС України, справу розглянуто у
письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до абз.1 ч.2 ст. 5 КАС
України провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Як на час подання цього позову, так і на
момент прийняття судом оскаржуваного
рішення відповідно до частини першої
статті 99 КАС адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Частиною другою цієї статті
визначено, що для звернення за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк ,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позивач про порушення свого права (якщо
вона вважала його порушеним) повинна
була дізнатись під час виплати їй
спірної соціальної допомоги, однак, з
позовом до суду вона звернулась лише
26.03.2014 року, при цьому, ставить питання
про захист її порушеного права з 16.12.2012
року, тобто, за межами установленого
строку, не зазначаючи поважних причин
його пропуску, а тому суд першої
інстанції правомірно залишив без
розгляду позовні вимоги за період з
16.12.2012 р. по 25.09.2013 р.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
решти позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що
відсутність відповідних доказів у
справі про незаконність дій
відповідача унеможливлює винесення
постанови про задоволення позову.

Проте, колегія суддів вважає такий
висновок суду першої інстанції
помилковим з огляду на наступне.

Так, судом установлено і
підтверджується матеріалами справи, що
позивач є матір'ю дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим перебуває у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення ним трирічного віку,
знаходиться на обліку у відповідача та
отримує грошову допомогу як
незастрахована особа у розмірі 130,00 грн.
щомісяця.

Позивач вважає, що відповідачем не
доплачена державна допомога по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у встановленому
законодавством розмірі, у зв'язку з чим,
пред'явила позов про здійснення
перерахунку та виплати недоплаченої
соціальної допомоги у розмірі
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років.

Відповідачем допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку позивачці була нарахована та
виплачена відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 27.12.2001
року № 1751 "Про затвердження Порядку
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми" та внесених
Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" змін до
ст.ст.13,15 Закону України "Про державну
допомогу сім'ям з дітьми".

Так, до 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28.12.2007 №
107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" (далі -
Закон № 107-VІ) - правовідносини щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
регулювалися Законом України від 21.11.1992
№ 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія якого
поширювалася на осіб, не застрахованих
в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
(стаття 13) та Законом України від 18.01.2001
№ 2240-ІІІ (далі - Закон № 2240-III), який
поширював свою дію на застрахованих у
зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, статтею 15 Закону №
2811-ХІІ встановлено, що допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років, а
відповідно до статті 43 Закону № 2240-ІІІ
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону
№ 107-VI були внесені відповідні зміни до
Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III.
Зокрема, змінами до статті 13 Закону №
2811-ХІІ його дію поширено на
застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III
було виключено статті 40-44.

Проте, Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (далі -
рішення № 10-рп/2008) визнано
неконституційними низку положень
Закону № 107-VI, в тому числі й пункту 25
розділу II Закону № 107-VI щодо виключення
статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону № 2240-III,
а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону №
2811-ХІІ.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач,
як незастрахована особа в системі
соціального загальнообов'язкового
державного страхування, відповідно до
вимог статті 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми", має
право на отримання допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Колегія суддів зазначає, що Рішенням
Конституційного Суду України від 25.01.2012
року № 3-рп/2012 визначено право Кабінету
Міністрів України встановлювати
розміри соціальних виплат, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України на основі і
на виконання Закону України про
Державний бюджет України на
відповідний рік, однак, ні Законом
України "Про державний бюджет України
на 2012 рік", ні Законом України "Про
державний бюджет України на 2013 рік", ні
Законом України "Про державний бюджет
України на 2014 рік" не було встановлено,
що положення статті 15 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на
відповідні роки. Так само і Кабінет
Міністрів України відповідних
постанов з цього питання на 2012, 2013 та 2014
роки не приймав.

Таким чином, відповідач, виплачуючи
позивачці допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку в розмірі, встановленому
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження
Порядку призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми",
діяв неправомірно та з порушенням
вимог законодавства.

Щодо доводів апелянта з приводу
зобов'язання відповідача здійснювати
їй нарахування та виплату державної
допомоги на майбутнє, а саме до дати
досягнення її сином трирічного віку,
слід зазначити наступне.

Щомісячна соціальна допомога є
періодичним платежем, виплата якої, за
загальним правилом, не обмежена у часі
і яка є додатковою виплатою особі, яка
визнана такою, що має право на
отримання такої допомоги.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним судом України в постановах
від 23 квітня 2012 року № 21-239а11 та від
19.03.2013 року № 21-53а13, які згідно ст. 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, є обов'язковими для інших
судів.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи і,
відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАСУ, є
підставою для скасування постанови з
ухваленням нового рішення.

У відповідності до ст. 94 КАС України на
користь позивача підлягають стягненню
судові витрати пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.195,197,198,202,205,207,211,212,254
Кодексу адміністративного
судочинства, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Біловодського районного
суду Луганської області від 11 квітня 2014
року в адміністративній справі №
408/350/14-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до управління соціального
захисту населення Біловодської
районної державної адміністрації
Луганської області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії управління
соціального захисту населення
Біловодської районної державної
адміністрації Луганської області щодо
відмови в перерахунку і виплаті ОСОБА_2
щомісячної державної соціальної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

Зобов'язати управління соціального
захисту населення Біловодської
районної державної адміністрації
Луганської області здійснити
перерахунок і виплату ОСОБА_2 державної
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років на
відповідний період з 26.09.2013 до дати
досягнення її сином трирічного віку
або до відповідних змін в
законодавстві, з урахуванням
проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з місцевого бюджету
Біловодського району Луганської
області на користь ОСОБА_2 понесені
судові витрати у вигляді судового
збору в сумі 34 (тридцять чотири) гривні
41 копійка.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду у письмовому
провадженні набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Колегія суддів:
Л.В.Губська

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко