Справа № 804/6784/14
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
03 червня 2014 р. Справа № 804/6784/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючий суддяЛяшко О.Б.,
секретарХалатур Р.В., за участю:
представника позивача представника
відповідача Солодухіна Г.Й., Колупаєва
О.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
"Торгівельно-промислова компанія
"Укрхімекспорт" до Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -
Товариство з обмеженою
«Торговельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» (надалі - Позивач)
звернулося до Державної податкової
інспекції у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області (надалі - Відповідач), в якому (з
урахуванням пояснення до
адміністративного позову від 27.05.2014)
просить визнати протиправними та
- податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
грудня 2013 року про збільшення ТОВ
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» (ідентифікаційний код
юридичної особи 25543463) суми грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на суму 744768
гривень та штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 372384 гривень;
- податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
березня 2014 року про збільшення ТОВ
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» (ідентифікаційний код
юридичної особи 25543463) суми грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) за основним
штрафними (фінансовими) санкціями в
Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що вважає висновки перевірки
хибними, такими, що не ґрунтуються на
дійсних фактичних обставинах та
зроблені у зв'язку з невірним
застосуванням норм податкового та
цивільного законодавства, а зазначені
податкові повідомлення-рішення є
протиправними та такими, що підлягають
скасуванню, оскільки прийняті
податковим органом без достатніх на те
Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, надав заперечення на
позовну заяву, в якій зазначив, що
оскаржувані рішення винесені у
відповідності до вимог чинного
законодавства та не підлягають
скасуванню, просив суд відмовити в
задоволенні позовних вимог.
Розглянувши подані документи і
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.
ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «ТМК «Укрхімекспорт» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість під час здійснення експортних
операцій за період березень-липень 2013
Перевіркою встановлено, що в порушення
підпункту 14.1.179, підпункту 14.1.36 пункту
14.1 статті 14, пункту 193.1 статті 193, пункту
198.1, пункту 198.3 статті 198 Податкового
Кодексу України (далі - ПК України),
товариством завищено податковий
кредит на суму 762408,4 грн., що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 744768,4 грн., у тому числі у квітні
2013 року - на суму 3189 грн., у травні 2013
на суму 245979,6 грн., у липні 2013 року - на
суму 415457,8 грн. та завищення залишку
від'ємного значення попереднього
звітного (податкового) періоду, що
включається до складу податкового
кредиту поточного звітного
внаслідок придбання товарів за
економічно недоцільними угодами, які
реалізовано на експорт у квітні,
травні, червні, липні 2013 року.
Висновки перевірки оформлені актом №
1239/223/25543463 від 10 грудня 2013 року.
У резолютивній частині вищевказаного
акту перевірки податковий орган виклав
висновки щодо завищення підприємством
податкового кредиту з податку на
додану вартість у квітні, травні,
червні та липні 2013 року, на суму 762408
гривень внаслідок порушення вимог
підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14,
пункту 193.1 статті 193, пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України (у
подальшому - ПК України), а також
положень частини 1 статті 203, частин 1 та
2 статті 215 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України).
На підставі вказаного акту перевірки
податковим органом винесено податкове
повідомлення-рішення за формою «В4» №
зменшення від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
повідомлення-рішення за формою «Р» №
збільшення суми грошового зобов'язання
за податком на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на суму 744768 гривень та штрафних
(фінансових) санкцій у розмірі 372384
гривень, разом на суму 1117152 гривні.
Не погоджуючись з викладеними у цьому
акті висновками, платник податків у
передбачений статтею 56 Податкового
кодексу України строк звернувся з
первинною скаргою до податкового
органу вищого рівня, у якій просив
Головне управління Міндоходів у
Дніпропетровській області скасувати
вищезгадане податкове
повідомлення-рішення (далі - Рішення) у
зв'язку з його незаконністю.
Рішенням про результати розгляду
первинної скарги №1265/10/04-36-10-08-09 від 28
лютого 2014 року Головним управлінням
Міндоходів у Дніпропетровській
області скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 26.12.2013
p., збільшено на 26460 грн. суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, визначену у податковому
повідомленні-рішенні від 26.12.2013 р.
№, а скаргу платника податків на
зазначене податкове
повідомлення-рішення залишено без
задоволення.

12.03.2014 року Державна податкова
інспекція у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська, на підставі рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 28 лютого
2014 року винесла позивачу податкове
повідомлення-рішення № від 12.03.2014
р. щодо визначення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 26460 грн.

Не погоджуючись з викладеними у
рішенні Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 28 лютого 2014 року
результатами розгляду скарги, 14.03.2014 р.
та 07.04.2014 р. позивач звернувся до
Міндоходів України зі скаргами на
вищезазначені податкові-повідомлення
рішення.

30.04.2014 р. Міндоходів України прийняло
рішення про розгляд зазначених скарг,
яким залишило їх без задоволення, а
податкові повідомлення-рішення без
змін.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що ТОВ «ТМК
«Укрхімекспорт» згідно договору
№002-315-FJ11 від 01.04.2011 року придбано на
митній території України товар
(деревновугільні брикети для грилів та
камінів) у ТОВ «Перечинський JIXK» на
загальну суму 4575747,74 (ПДВ - 915149,60 грн.).
Сума податку на додану вартість за
вказаною операцією віднесена до складу
податкового кредиту товариства у
розмірі 762408,4 грн. Придбана продукція в
подальшому була реалізована на експорт
фірмам «Lidl Schweiz DL GmbH», «Migros», «СООР» на
суму 3865344,60грн.

Податковий орган зазначив, що при
порівнянні фактурної вартості
реалізованої продукції із сукупною
сумою вартості (з ПДВ), сплаченої за
дану продукцію на території України,
фінансовий результат від проведених
операцій на експорт за лютий, травень,
липень 2013 року - це збиток у загальній
сумі 1182210,82 грн.

Перевіркою встановлено, що ТОВ «ТМК
«Укрхімекспорт» здійснювало операцію
з експорту товару, яка не мала під собою
мети отримання доходу, а була
направлена на подальшу мінімізацію
сплати ПДВ. Намір одержати дохід лише в
обраний підприємством спосіб - не можна
розглядати як самостійну ділову мету.
За наведених обставин наявність у
товариства належно оформлених
документів, які відповідно до ПКУ
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема, виданих
податкових накладних, не є підставою
для формування податкового кредиту,
оскільки платником не доведено
об'єктивність та поважність причин
продажу товарів за ціною, нижчою від
ціни придбання. Отже, головною метою
було одержання доходу за рахунок
несплати відповідних сум ПДВ в бюджет
та, як наслідок, незаконно заволодівати
державним майном. Тобто, дані операції
не містять під собою ділової мети в
отриманні прибутку, а спрямовані
виключно на отримання доходу за
рахунок заниження ПДВ до сплати.

Відповідач стверджує, що дії ТОВ «ТМК
«Укрхімекспорт» не обумовлені
розумним змістом, що направлений на
отримання доходу, вважається, що такі
дії були направлені виключно на
мінімізацію податкових зобов'язань. Не
можуть вважатися такими, що вчинені з
діловою метою операції за наслідками
яких платник податків бажає отримати
виключно податкову вигоду без
здійснення реальної господарської
діяльності.

Розв'язуючи спір, суд відмічає, що
відповідно до пп.14.1.179 п.14.1 ст.14 ПКУ
податкове зобов'язання для цілей
розділу V цього Кодексу - загальна сума
податку на додану вартість, одержана
(нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді;
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу (пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПКУ).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПКУ право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПКУ).

Згідно з п.198.3. ст.198 ПКУ податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
статті 193 цього Кодексу, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Приписами п.198.6. ст.198 ПКУ визначено, що
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи
не підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
п.201.11 статті 201 цього Кодексу.

За правилами, визначеними пп.195.1.1 п.195
ст.195 ПКУ, операції з вивезення товарів
за межі митної території України
оподатковуються за нульовою ставкою.
Товари вважаються вивезеними за межі
митної території України, якщо таке
вивезення підтверджене в порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, митною декларацією,
оформленою відповідно до вимог Митного
кодексу України.

Відповідно до п.188.1. ст.188 ПКУ (в
редакцій, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Аналіз наведених законодавчих
положень дає підстави для висновку, що
законодавець не зобов'язує платника
податку, який здійснює операції з
вивезення товарів за межі митної
території України, враховувати при
визначені вартості таких товарів
податок на додану вартість, сплачений
ним при придбанні такого товару, і, що в
інакшому випадку платник
позбавляється права на віднесення
відповідних сум податку до податкового
кредиту. Більш того, положеннями п.188.1
ст.188 ПКУ чітко зауважено, що база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг (а операції з вивезення
товарів за межі митної території
України є такими, що оподатковуються за
нульовою ставкою) визначається
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, але не нижче звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів,
крім податку на додану вартість.

За приписами пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПКУ
господарською діяльністю визнається
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

З огляду ж на визначення господарської
діяльності, що міститься у пункті пп.
14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України прибутковість кожної окремої
операції не є обов'язковою ознакою
господарської діяльності, яка може
включати і окремі збиткові операції,
здійснення яких викликано об'єктивними
причинами.

А, відтак, продаж позивачем експортної
продукції за ціною, нижчою
собівартості, не можна розглядати
операцією поза межами господарської
діяльності позивача.

Аналогічна правова позиція виловлена
Вищим адміністративним судом України в
ухвалі від 15.12.2010 року в справі № К-32595/09.

З огляду на викладене, враховуючи, що
спірна сума податкового кредиту
сформована позивачем у зв'язку із
придбанням товарів, виходячи з
договірної вартості товарів, з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку та підтверджена податковими
накладними, оформленими з дотриманням
вимог ст.201 ПКУ, зауваження до яких у
відповідача також відсутні, правові
підстави для твердження про завищення
підприємством податкового кредиту з
податку на додану вартість у квітні,
травні, червні та липні 2013 року, на суму
762408 гривень відсутні.

З приводу посилань відповідача на
придбання товарів за економічно
недоцільними угодами, адже реалізація
таких товарів на експорт є збитковою,
якщо порівнювати фактурну вартість
реалізованого товару по ВМД із
сукупною сумою ціни (з ПДВ), сплаченою
за вищезазначену продукцію на
території України, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу
України від 13.03.2012р. №4495-VІ, митною
вартістю товарів, що переміщуються
через митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари.

До митної вартості товарів, що
вивозяться (експортуються), також
включаються фактичні витрати, якщо
вони не були раніше до неї включені: а)
на навантаження, вивантаження,
перевантаження, транспортування та
страхування до пункту перетинання
митного кордону України; б) комісійні
та брокерські винагороди; в) ліцензійні
та інші платежі за використання
об'єктів права інтелектуальної
власності, які покупець повинен прямо
чи побічно здійснити як умову продажу
(експорту) товарів, які оцінюються.

Митна вартість товарів, що вивозяться
(експортуються) з України на підставі
договору, відмінного від договорів
купівлі-продажу чи міни, визначається
на основі ціни, підтвердженої
комерційними, транспортними,
банківськими, бухгалтерськими та
іншими документами, що містять
відомості про вартість товарів, які
оцінюються, з урахуванням витрат на
транспортування та страхування
товарів до пункту перетинання митного
кордону України.

Первинними документами
підтверджується придбання позивачем
товарів у контрагента-постачальника на
загальну суму 4575747,74 (ПДВ - 915149,60 грн.) та
продаж товар на експорт на суму
3865344,60грн., що без урахування податку на
додану вартість сплаченого в ціні
товару призвело до отримання
позитивної різниці між ціною придбання
та продажу на суму 204746,46грн.(3865344,60 -
(4575747,74 - 915149,60).

При цьому суд наголошує, що нормами
законодавства України не передбачено
обов'язковості визначення
собівартості товару з урахуванням
сплаченого при придбанні даного товару
ПДВ (оскільки сплачений покупцем при
придбанні товару ПДВ підлягає
відшкодуванню).

Господарським кодексом України у ст. 42
передбачено, що підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю у ст.3 ГКУ
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Також, Податковим кодексом України
господарська діяльність визначена, як
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи (п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПКУ).

В свою чергу діюче законодавство
визначило прибуток (доход) суб'єкта
господарювання як показник фінансових
результатів його господарської
діяльності, що визначається шляхом
зменшення суми валового доходу
суб'єкта господарювання за певний
період на суму валових витрат та суму
амортизаційних відрахувань (ст.142 ГКУ).

Таким чином, прибуток - це мета всієї
діяльності, а не результат кожної
окремої операції, яка здійснюється в
процесі цієї діяльності, як помилково,
не спираючись на норми права, вважає
відповідач.

Аналогічні висновки робить Вищий
адміністративний суд України в
постанові від 15.12.2011 року по справі №
К-35575/09, вказуючи, що господарська
операція, яка направлена на отримання
доходу, не завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є об'єктивним
процесом здійснення господарської
діяльності, оскільки при здійсненні
господарських операцій існує
звичайний комерційний ризик не
отримати доходу від конкретної
операції. При цьому збитковість
господарської операції не може бути
підставою для визначення виробничої
діяльності як негосподарської.

З точки зору податкового та
бухгалтерського законодавства податок
на додану вартість не можна вважати ні
доходом, ні витратами. Про це свідчать
прямі норми пп. 136.1.2 ст.136 (про не
включення ПДВ до складу доходів) та пп.
139.1.6 ст.139 Податкового кодексу України
(про не включення ПДВ до складу витрат),
а також відповідні норми стандартів
бухгалтерського обліку, що також
підтверджує позицію щодо не включення
ПДВ у собівартість товару.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в ході перевірки Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Торговельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» повністю було
підтверджено право на податковий
кредит в сумі 762408,4 грн. на підставі норм
Податкового кодексу України.

Отже, на підставі зазначеного, суд
робить висновок про те, що оскільки
відповідач не навів та не надав доказів
в підтвердження своїх доводів, що
містяться в акті перевірки, останні є
неправомірними та необґрунтованими, а
тому у суду є всі підстави
стверджувати, що господарська
діяльність підприємства здійснювалась
у відповідності до норм податкового,
господарського та цивільного
законодавства, правочини на підставі
яких складено первинні документи та
сформовано податковий кредит
відповідних звітних періодів не
містять ознак дефектності, та
спрямовані на реальне настання
правових наслідків та відповідного
економічного ефекту, наявністю ділової
цілі, що обумовлені ними.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що наведені в позовній заяві обставини
підтверджуються належними та
достатніми доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог
позивача.

Статтею 124 Конституції України
передбачено, що юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі, водночас частиною
2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади
(до яких належать органи державної
податкової служби) та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно п.1 ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач,
який за визначенням Кодексу
адміністративного судочинства України
є суб'єктом владних повноважень,
правомірність прийнятого рішення
належним чином не довів.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Оскільки в матеріалах справи містяться
докази понесених позивачем судових
витрат у розмірі 487,20 грн. сплаченого
судового збору, суд вважає за необхідне
стягнути зазначену суму з Державного
бюджету України на користь ТОВ
«Торговельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт».

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення форми
"Р" Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного Управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 26 грудня 2013 року № ,
яким Товариству з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 1117152,00 грн., з
яких: за основним платежем 744768,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 372384,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення форми
"Р" Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного Управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 12 березня 2014 року № ,
яким Товариству з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 26460,00 грн., з
яких: за основним платежем 17640,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 8820,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-промислова компанія
«Укрхімекспорт» (код ЄДОРПОУ 25543463)
судовий збір у розмірі 487,20 грн.
(чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії повного
тексту постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова суду, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
06 червня 2014 року.

Суддя О.Б.
Ляшко