Справа № 2а-3488/11
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Справа № 87564/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні у
м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 10 червня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
виконавчого комітету Ковельської
міської ради Волинської області, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача ОСОБА_1 про часткове
скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з адміністративним позовом, у
якому просила визнати нечинними та
скасувати окремі положення рішення
виконавчого комітету Ковельської
міської ради Волинської області (далі -
Виконком) № 351 від 05 листопада 1997 року
«Про передачу земельних ділянок у
приватну власність» в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 295 м2 АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку (п. 628 додатку до
рішення) та в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_4 земельної
ділянки площею 295 м2 АДРЕСА_2 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку (п. 629 додатку до
рішення).

Постановою Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 10 червня 2011 року у справі №
2а-3488/11 позов було задоволено.

У апеляційній скарзі третя особа
ОСОБА_1 просить зазначене судове
рішення скасувати і ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_2
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
ОСОБА_5 право власності на частину
будинковолодіння (квартиру АДРЕСА_1)
набула на підставі договору
купівлі-продажу від 07.05.1999 року, що є
значно пізніше моменту ухвалення
оскаржуваного нею рішення Виконкому і
тому вона не була суб'єктом
правовідносин, на які поширювалось та
поширюється дія пп. 628, 629 рішення
Виконкому № 351 від 05 листопада 1997 року
«Про передачу земельних ділянок у
приватну власність».

Оспорюване рішення в частині передачі
земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
актом індивідуальної дії, не може
зачіпати чи порушувати законних прав,
свобод чи інтересів позивачки ОСОБА_5, а
його дія має юридичне значення лише для
спадкоємців цих осіб.

Так як позивач ОСОБА_5 не є ні особою,
щодо якої прийнято таке рішення, ні
спадкоємцем такої особи, то воно не є
перешкодою для останньої у реалізації
права на набуття у власність земельної
ділянки.

Під час розгляду адміністративної
справи ОСОБА_2 не надала суду будь-яких
доказів того, що вона не може
скористатись своїм правом на отримання
права власності на земельну ділянку,
яка необхідна для обслуговування
належного їй на праві власності
нерухомого майна.

З 11.12.2009 року, тобто з моменту
скасування попередніх рішень
Ковельської міської ради, ОСОБА_2 не
намагалась реалізувати своє право,
закріплене ст.ст. 116,118,120 Земельного
кодексу України, оскільки до
Ковельської міської ради у визначеному
законом порядку з приводу отримання
права власності на земельну ділянку не
зверталась, а отже таке право не
потребує судового захисту.

Судом першої інстанції не враховано
того, що ще попередніми співвласниками
було проведено розподіл житлового
будинків у самостійні домоволодіння із
присвоєнням адресних номерів. Тому
земельним ділянкам, які передавались у
власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3, були
присвоєні окремі адресні номери.
Рішення Виконкому ухвалювалось по
кожній особі окремо, що
підтверджується додатком до рішення
Виконкому від 05.11.1997 року ( порядковий
номер в додатку № 628, № 629 ).

Окрім того, апелянт звертає увагу
апеляційного суду на те, що технічна
документація із землеустрою щодо
складення державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку виготовляється на підставі
рішення органу місцевого
самоврядування про безоплатну
передачу земельної ділянки громадянам,
і тому така технічна документація не
могла бути виготовлена раніше, ніж було
ухвалено таке рішення.

Окрім того, апелянт наполягає на
порушенні судом першої інстанції норм
процесуального права з огляду на
відхилення клопотання представника
апелянта про залишення без розгляду
позовної заяви ОСОБА_5 через пропуск
строк для звернення до суду в силу
вимог ст. 100 КАС України.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
мотивів.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідно до договору купівлі -
продажу від 07.05.1999 року позивач купила в
ОСОБА_6 13/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель та споруд, що
знаходяться в АДРЕСА_1, які належали
останній на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
Ковельською державною нотаріальною
конторою 01 серпня 1997 року.

Відповідно до вказаного свідоцтва (а.с.
11), ОСОБА_6 є спадкоємцем майна ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкове майно,
на яке видано свідоцтво, складається з
13/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель та споруд, що
знаходяться в АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що третя особа
ОСОБА_1 є спадкоємцем майна (12/25 частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель в АДРЕСА_1), що належало ОСОБА_4

Відповідно до виписки з рішення
Виконкому № 469 від 18 листопада 1963 року у
АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку
площею 590 м2 для будівництва житлового
будинку ОСОБА_7

У ході судового розгляду встановлено,
що на вказаній земельній ділянці в
подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
побудовано житловий будинок з
господарськими будівлями, яким
володіють на даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_1
у зазначених вище частках.

Як вбачається з архівного витягу з
рішення Виконкому № 351 від 05.11.1997 року
(а.с. 9, 33), ОСОБА_3 передано у приватну
власність земельну ділянку АДРЕСА_1
площею 295 м2 для будівництва та
обслуговування житлового будинку, а
ОСОБА_4 передано у приватну власність
земельну ділянку АДРЕСА_2 площею 295 м2
для будівництва та обслуговування
житлового будинку.

Відповідно до довідки № 3161 від 18.10.2010
року відділом Держкомзему в м. Ковелі
Волинської області (а.с. 31), технічна
документація із землеустрою щодо
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 та на земельну
ділянку в АДРЕСА_1/2 на ОСОБА_8 в архіві
відділу відсутня.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого
Ковельською державною нотаріальною
конторою 01.08.1997 року, ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскаржуване рішення прийняте
відповідачем 05.11.1997 року.

Зважаючи на хронологію цих подій та
вимоги ст. 17 Земельного кодексу України
(в редакції 1992 року) щодо місячного
строку розгляду заяви громадянина про
передачу у власність земельної
ділянки, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3
не могла звернутись до відповідача з
відповідною заявою про передану їй у
власність земельної ділянки у АДРЕСА_1
за місяць до прийняття цього рішення.
Тому відповідачем було прийнято
оспорюване рішення всупереч вимогам
ст. 17 ЗК України (в редакції 1992 року), без
поданої ОСОБА_3 заяви (тобто без її
вільного волевиявлення) про передачу
земельної ділянки та матеріалів, що
підтверджують її розмір.

Разом з тим суд не приймає до уваги
доводи позивача та його представника
щодо винесення оскаржуваного рішення
відповідачем всупереч наданих
останньому повноважень, оскільки такі
доводи повністю спростовуються
рішенням Ковельської міської ради № 1.17
від 19.07.1994 року «Про делегування
повноважень міської ради виконавчому
комітету».

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам апелянта,
що викладені у апеляційній скарзі, суд
апеляційної скарги виходить із таких
міркувань.

Як безспірно встановлено судом першої
інстанції, позивачка ОСОБА_5 право
власності на 13/25 частин житлового
будинку з відповідною частиною
господарських та побутових будівель і
споруд АДРЕСА_1 набула на підставі
договору купівлі-продажу від 07.05.1999
року з ОСОБА_6, яка є спадкоємцем
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до приписів ст. 224 ЦК
Української РСР у редакції, чинній на
час вчинення вказаного правочину, за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи із встановлених обставин та
правових наслідків укладення договору
купівлі-продажу від 07.05.1999 року
апеляційний суд вважає, на час
прийняття оскаржуваного рішення
Виконкому № 351 від 05.11.1997 року «Про
передачу земельних ділянок у приватну
власність» позивачка ОСОБА_2 не мала
жодного стосунку ні до будинку АДРЕСА_1,
ні до прилеглої до нього земельної
ділянки.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України у
редакції, чинній на час звернення до
суду, під адміністративним позовом
слід розуміти звернення до
адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів у
публічно-правових відносинах, а
позивачем є особа, на захист прав,
свобод та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду (п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС
України).

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції погоджується із доводами
апелянта про те, що рішення Виконкому
від 05.11.1997 року № 351 «Про передачу
земельних ділянок у приватну
власність» права чи охоронювані
законом інтереси ОСОБА_2 не могло
порушити, оскільки вона не була
учасником спірних правовідносин, що
залишилося поза увагою суду першої
інстанції.

Окрім того, слід погодитися із доводами
апелянта про те, що таке рішення не є
перешкодою для позивачки ОСОБА_2 для
реалізації її права щодо набуття права
власності на прилеглу до придбаної
частини будинку земельної ділянки.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного публічно-правового спору судом
першої інстанції було допущено
порушення норм матеріального права, а
мотиви, з яких виходив суд під час
ухвалення свого рішення, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з прийняттям нової про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 10 червня 2011 року у справі №
2а-3488/11 та прийняти нову, якою у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук