Справа № 826/15145/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2014 р. м. Київ
К/800/7790/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк" до
Міністерства юстиції України, треті
особи: Державна виконавча служба
України, Публічне акціонерне
товариство "Автокразбанк", Публічне
акціонерне товариство "Фідокомбанк",
Публічне акціонерне товариство "Перший
Український міжнародний банк",
Публічне акціонерне товариство "Креді
агріколь Банк" про визнання нечинним
наказу, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
"Перший Український міжнародний банк",
Публічного акціонерного товариства
Комерійний банк "Євробанк", Публічного
акціонерного товариства "Укргазбанк",
Публічного акціонерного товариства
"Перший Український професійний банк"",
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський акціонерний банк",
Публічного акціонерного товариства
"Банк Кредит Дніпро", Публічного
акціонерного товариства "БМ Банк",
Публічного акціонерного товариства
"ПриватБанк" на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 жовтня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22 січня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство "ВТБ Банк" звернулось з
позовом до Міністерства юстиції
України, треті особи: Державна
виконавча служба України, Публічне
акціонерне товариство "Автокразбанк",
Публічне акціонерне товариство
"Фідокомбанк", Публічне акціонерне
товариство "Перший Український
міжнародний банк", Публічне акціонерне
товариство "Креді агріколь Банк" про
визнання нечинним наказу відповідача
від 29 листопада 2012 року № 1758/5.

В обґрунтування позову зазначило, що
оскаржуваним наказом встановлено
граничний розмір винагороди за надані
послуги з реалізації арештованого
майна не більше 15 відсотків від його
вартості та граничний розмір витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням реалізації майна, що не
повинен перевищувати 5 відсотків від
вартості реалізації майна, таким чином,
на думку позивача, сукупний розмір
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням реалізації майна
становить 20 відсотків від вартості
його реалізації, що суперечить
положенням частини 4 статті 41, статті 43,
частині 12 статті 62 та частині 4 статті 66
Закону України від 21 квітня 1999 року №
606-XIV «Про виконавче провадження» (далі
Закон № 606-XIV). Посилаючись на ці
обставини, просив усунути зазначені
порушення Закону та задовольнити
позовні вимоги.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
9 жовтня 2013 року, залишеної без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 січня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач та особи,
які приєднались до касаційної скарги,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просять
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач, видаючи оскаржуваний
наказ, діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, наказом Міністерства
юстиції України від 29 листопада 2012 року
№ 1758/5 (далі наказ №1758/5), зареєстрованим
у Міністерстві юстиції України 4 грудня
2012 року за № 2017/22329 «Про внесення змін
до деяких наказів Міністерства юстиції
України з питань реалізації
арештованого майна» до абзацу другого
пункту 3.1 розділу 3 Порядку реалізації
арештованого майна, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 15 липня 1999 року № 42/5 (далі Порядок)
внесено зміни, якими встановлено, що
розмір винагороди за надані послуги з
реалізації арештованого майна не
повинен перевищувати, з урахуванням
витрат, пов'язаних із організацією та
проведенням реалізації майна, та
податку на додану вартість 15 відсотків
вартості майна. При цьому, витрати,
пов'язані із організацією та
проведенням реалізації майна не
повинні перевищувати 5 відсотків
вартості реалізації майна.

Також, вищезазначеним наказом внесено
зміни до Тимчасового положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна (далі Тимчасове положення),
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року №
68/5 якими у підпункті 2.10 пункту 2 цього
Положення слова «розмір якого дорівнює
сумі винагороди спеціалізованої
організації за надані нею послуги з
реалізації майна, визначеній виходячи
зі стартової ціни лота» замінено
словами «не повинен перевищувати 15
відсотків стартової ціни лота, а при
реалізації предмета іпотеки - 5
відсотків стартової ціни лота», абзац 2
пункту 3.1 розділу 3 викладено в такій
редакції: «Розмір винагороди за надані
послуги з реалізації арештованого
майна не повинен перевищувати з
урахуванням витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
реалізації майна, та податку на додану
вартість 15 відсотків від вартості
майна. При цьому витрати, пов'язані з
організацією та проведенням
реалізації майна, не повинні
перевищувати 5 відсотків вартості
реалізації майна. У разі якщо майно
реалізоване за ціною, вищою від
стартової, спеціалізована організація
здійснює перерахунок винагороди
пропорційно до збільшення ціни майна
та зазначає у протоколі аукціону суму
винагороди, яку покупець повинен
додатково сплатити, а також рахунок
спеціалізованої організації, на який
необхідно сплатити дані кошти».

Так, умови і порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначаються Законом № 606-XIV.

Частиною 1 статті 2 цього Закону
встановлено, що примусове виконання
рішень покладається на державну
виконавчу службу, яка входить до
системи органів Міністерства юстиції
України.

У відповідності до пунктів 1 і 2
положення про Державну виконавчу
службу України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№ 385/2011, державна виконавча служба
України (ДВС України) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері організації
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб) (далі -
виконання рішень) відповідно до
законів.

Державна виконавча служба України у
своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства юстиції України, іншими
актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра юстиції України.

За приписами частини 11 Закону № 606-XIV
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік заходів примусового виконання
рішень визначений статтею 32 Закону
України «Про виконавче провадження»,
якими є: 1) звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника,
у тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Порядок звернення стягнення на кошти
та інше майно боржника встановлений
статтею 52 Закону № 606-XIV, згідно з
частиною першою якої, звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Реалізація майна, на яке звернено
стягнення відбувається у порядку,
визначеному статтею 62 Закону № 606-XIV, за
приписами частини 1 якої, реалізація
арештованого майна, крім майна,
вилученого з обігу згідно із законом,
та майна, зазначеного в частині восьмій
статті 57 цього Закону, здійснюється
шляхом його продажу на прилюдних
торгах, аукціонах або на комісійних
умовах.

Умови і порядок проведення прилюдних
торгів з продажу квартир, будинків,
підприємств як цілісного майнового
комплексу, інших приміщень, земельних
ділянок, що є нерухомим майном, на які
звернено стягнення відповідно до
чинного законодавства, а також
розрахунків за придбане майно визначає
Тимчасове положення.

При цьому, реалізація арештованого
майна, за винятком нерухомого майна,
майна вилученого законом з обігу, та
майна, зазначеного в частині п'ятій
статті 55 Закону № 606-XIV здійснюється за
правилами, встановленими Порядком.

Згідно з пунктом 1.2 цього Тимчасового
положення, реалізація арештованого
майна здійснюється державним
виконавцем шляхом його продажу на
аукціоні.

За приписами пунктів 3.1 Тимчасового
положення та Порядку, орган державної
виконавчої служби укладає із
спеціалізованою організацією
(організатором аукціону) договір, яким
доручає реалізацію майна
спеціалізованій організації
(організатору аукціону) за визначену
винагороду за надані послуги з
реалізації арештованого майна, яка
встановлюється у відсотковому
відношенні до продажної ціни лота.

Розмір винагороди за надані послуги з
реалізації арештованого майна не
повинен перевищувати з урахуванням
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням реалізації майна, та
податку на додану вартість 15 відсотків
від вартості майна. При цьому витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням реалізації майна, не
повинні перевищувати 5 відсотків
вартості реалізації майна. У разі якщо
майно реалізоване за ціною, вищою від
стартової, спеціалізована організація
здійснює перерахунок винагороди
пропорційно до збільшення ціни майна
та зазначає у протоколі аукціону суму
винагороди, яку покупець повинен
додатково сплатити, а також рахунок
спеціалізованої організації, на який
необхідно сплатити дані кошти.

У разі переоцінки майна у зв'язку з його
нереалізацією пропорційно зменшується
розмір винагороди спеціалізованої
організації.

Виходячи зі змісту вищезазначених
норм, розмір винагороди за надані
послуги з реалізації арештованого
майна визначається з урахуванням
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням реалізації майна, при
цьому сукупний їх розмір не повинен
перевищувати 15 відсотків від вартості
майна.

Крім того, як правильно встановлено
судами, винагорода за надані послуги з
реалізації арештованого майна та
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням реалізації майна не
включаються до переліку витрат
виконавчого провадження, оскільки,
відповідно до частин 1 і 2 статті 41
Закону № 606-XIV, витратами виконавчого
провадження є витрати органів
державної виконавчої служби, пов'язані
з організацією та проведенням
виконавчих дій щодо забезпечення
примусового виконання рішень, які
здійснюються за рахунок коштів
Державного бюджету України та коштів
виконавчого провадження, які
використовуються у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом цієї норми, поняття «витрати
виконавчого провадження» має
відповідати таким обов'язковим умовам:
витрати здійснюються органами
державної виконавчої служби; вони
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень; витрати здійснюються за
рахунок коштів Державного бюджету
України та коштів виконавчого
провадження; порядок їх використання
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Отже, витрати пов'язані з організацією
та проведенням реалізації майна не
можуть бути віднесені до витрат
виконавчого провадження, оскільки
здійснюються за рахунок організатора
аукціону (спеціалізованої організації
- суб'єкта господарювання), спрямовані
на надання послуг з реалізації
арештованого майна в порядку та на
умовах, визначених договором, який
укладається з органом державної
виконавчої служби на виконання вимог
Порядку та Тимчасового положення.

При цьому, за надані ними послуги з
реалізації арештованого майна,
спеціалізовані організації, які є
суб'єктами господарювання, мають право
на отримання винагороди розмір якої, з
урахуванням витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
реалізації майна, та податку на додану
вартість, не повинен перевищувати 15
відсотків від вартості реалізації
майна.

Таким чином, поняття «витрати
виконавчого провадження», «витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням реалізації майна» та
«винагорода за надані послуги з
реалізації арештованого майна»
розмежовані законодавцем, є різними за
своїм змістом та несуть різне правове
навантаження.

Разом з тим, згідно з частиною 12 статті
62 та частиною 4 статті 66 Закону № 606-XIV
розмір витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
реалізації майна не повинен
перевищувати п'яти відсотків вартості
реалізації майна.

Водночас, розмір винагороди за надані
послуги з реалізації арештованого
майна цим Законом не визначено,
натомість умови і порядок проведення
прилюдних торгів та реалізації
арештованого майна встановлюються
підзаконним актами, які і встановлюють
граничний розмір такої винагороди, яка
не входить до складу витрат
виконавчого провадження та включає в
себе витрати, пов'язані з організацією
та проведенням реалізації майна у
розмірі, встановленому Законом і в
сукупності не може перевищувати 15
відсотків від вартості реалізації
майна.

За таких обставин, наказ Міністерства
юстиції України від 29 листопада 2012 року
не суперечить вимогам Закону № 606-XIV, а
тому, відповідач, встановлюючи
граничний розмір винагороди за надані
послуги з реалізації арештованого
майна діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Враховуючи зазначене, рішення судів
першої і апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Перший
Український міжнародний банк",
Публічного акціонерного товариства
Комерійний банк "Євробанк", Публічного
акціонерного товариства "Укргазбанк",
Публічного акціонерного товариства
"Перший Український професійний банк"",
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський акціонерний банк",
Публічного акціонерного товариства
"Банк Кредит Дніпро", Публічного
акціонерного товариства "БМ Банк",
Публічного акціонерного товариства
"ПриватБанк" відхилити, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 9 жовтня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало