Справа № 757/26086/13-а
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Кирилюк І.В.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
Аліменка В.О.,

суддів
Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Управління пенсійного
фонду України на Постанову Печерського
районного суду м.Києва від 20 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Управління
пенсійного фонду України, Управління
пенсійного фонду України в
Ямпільському районі Вінницької
області про визнання бездіяльності
неправомірною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Печерського районного суду м. Києва з
адміністративним позовом до
Управління пенсійного фонду України,
Управління пенсійного фонду України в
Ямпільському районі Вінницької
області, в якому просив суд визнати
бездіяльність Управління пенсійного
фонду України неправомірною;
зобов'язати відповідачів прийняти у
позивача необхідні документи для
призначення пенсії за віком;
призначити та виплачувати пенсію за
віком з 27.01.2010 року за межі України

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 20 грудня 2013 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Не погоджуючись з вказаною Постановою,
Управлінням пенсійного фонду України
подано апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати Постанову суду
першої інстанції та постановити нову
якою у задоволенні адміністративного
позову відмовити в повному обсязі. Свої
вимоги апелянт аргументує тим, що
оскаржуване рішення прийняте при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального права та
процесуального права.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги наявними у справі доказами,
колегія суддів приходить до
наступного.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач є громадянином України, що
виїхав на постійне місце проживання за
кордон, який згідно чинного
законодавства України має право на
отримання пенсії за кордон.

З такими висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом апеляційної
інстанції, позивач працював на
підприємствах України з 19.06.1954 року по
23.10.1972 року і має загальний трудовий
стаж 18 років. 05.02.1990 року виїхав з
України на постійне місце проживання
до Ізраїлю. 27.10.2010 року позивач направив
заяву до Управління пенсійного фонду
України, в якій просив призначити і
виплачувати йому пенсію за віком
відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.
Не отримавши відповідь, позивач 09.10.2013
року повторно звернувся до Управління
пенсійного фонду України, однак, у
жовтні 2013 року отримав лист Управління
пенсійного фонду України №15296/Ш-11 від
18.10.2013 року у якому йому відмовили у
задоволенні його звернення.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Законі України «Про
пенсійне забезпечення», якими
закріплено порядок нарахування та
виплати пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року положення п. 2
ч.1 ст.49 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визнані неконституційними, тобто
втратили чинність з дня ухвалення
рішення Конституційним Судом.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Також у вищезазначеному Рішенні було
звернуто увагу Верховної Ради України
на необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, зокрема ст. 92
Закону. Приписами ч.1 ст.49 Закону
визначено вичерпний перелік підстав
відповідно до яких виплата пенсії
припиняється за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду: 1) якщо
пенсія призначена на підставі
документів, що містять недостовірні
відомості; 2) на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України; 3) у
разі смерті пенсіонера; 4) у разі
неотримання призначеної пенсії
протягом 6 місяців підряд; 5) в інших
випадках, передбачених законом.

З прийняттям рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року із ч. 1 ст. 49
Закону виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що до виїзду за кордон на
постійне місце проживання, позивач на
обліку в Управлінні пенсійного фонду
на території України не перебував, крім
того, із заявою до УПФ України в
Подільському районі міста Києва,
відповідно до вимог ст. 44 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», не
звертався, тому видається вірним
висновок суду першої інстанції щодо
застосування ст. 92 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», згідно
приписів якої, громадянам, які виїхали
на постійне проживання за кордон,
пенсії не призначаються.

Враховуючи, що зазначена норма на час
існування спірних правовідносин та
розгляду справи не втратила чинності в
силу закону або визнання її
неконституційною, колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що її приписи є
обов'язковими для всіх громадян,
підприємств, установ та організацій і
підлягають застосуванню на всій
території України.

Колегія акцентує увагу на тому, що з
прийняттям рішення Конституційним
Судом України від 07 жовтня 2009 року
виключена така підстава для припинення
пенсійних виплат як проживання
пенсіонера за кордоном, що, безумовно
було б підставою для поновлення
конституційного права особи на виплату
пенсії, незалежно від місця його
постійного проживання. В той же час, в
даному випадку, факту припинення
здійснення пенсійних виплат не могло
бути, оскільки позивач взагалі не
перебував на обліку в будь-якому
територіальному управлінні Пенсійного
фонду України, оскільки досяг
пенсійного віку перебуваючи за
кордоном, а отже пенсію йому призначено
не було, тому до спірних правовідносин
положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що були визнані
неконституційними, не мають
відношення, відтак посилання позивача
на Рішення Конституційного Суду
України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року є
безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
знайшли своє підтвердження, а
Постанова Печерського районного суду
м. Києва від 20 грудня 2013 року прийнята
за неповного з'ясування обставин, що
мають значення для справи та з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи по суті.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 71, 160, 195, 196, 197, 198, 202,
205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
Управління пенсійного фонду України на
Постанову Печерського районного суду
м.Києва від 20 грудня 2013 року -
задовольнити.

Постанову Печерського районного суду
м.Києва від 20 грудня 2013 року - скасувати.

Постановити по справі нову постанову,
якою у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 до Управління пенсійного
фонду України, Управління пенсійного
фонду України в Ямпільському районі
Вінницької області про визнання
бездіяльності неправомірною -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
Постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.О. Аліменко

Судді
Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя

Аліменко В.О.

Судді:

Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.