Справа № 2а-656/11
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-656/11

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Погрібний С.О.

Одеській апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря - Скоріної Т.С.

за участю сторін:

представник Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради - Слюсаренко Ю.Б.;

апелянт - ОСОБА_2,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3;

представник позивач - ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
апеляційні скарги Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, ОСОБА_2 на
постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 13 лютого 2014 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_5 до
Одеської міської ради, виконавчого
комітету Одеської міської ради,
Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради про визнання протиправним та
скасування рішення, а також про
скасування державного акту на право
приватної власності на землю,

треті особи на стороні відповідача, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору -ОСОБА_2, ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5, звернувшись у листопаді 2011 року
до суду першої інстанції з
адміністративним позовом, просила:

- визнати протиправним та скасувати
рішення № 768 виконкому Одеської
міської ради від 20 грудня 1997 року «Про
передачу у загальну сумісну власність
земельної ділянки, площею 759,0 кв.м., яка
знаходиться у користуванні громадян -
ОСОБА_2, ОСОБА_6 для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд за адресою: АДРЕСА_1, буд НОМЕР_1;

- скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку І-ОД №
074055 від 02 листопада 1998 року,
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право власності на
земельну ділянку під № 1452, виданий на
підставі рішення № 768 виконкому
Одеської міської ради від 20 грудня 1997
року.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначила, що незаконним
рішенням органу місцевого
самоврядування, відповідно до якого
третім особам передана у власність
земельна ділянка, порушені її права як
суміжного землекористувача, тому для
відновлення цих прав, воно підлягає
скасуванню, а як наслідок підлягає
скасуванню і державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
третім особам.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 13 лютого 2014 року позов
задоволено.

Суд, визнав протиправним та скасував
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 20 грудня 1997 року № 768
«Про передачу у спільну сумісну
власність земельної ділянки, площею 759
кв. м., що знаходиться у користуванні
ОСОБА_2, ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1,
НОМЕР_1 для обслуговування житлового
будинку і господарських споруд.

Також, суд визнав недійсним та скасував
державний акт на право приватної
власності на землю, серія І-ОД № 074055,
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 1452, виданий на ім'я ОСОБА_2,
ОСОБА_6 на земельну ділянку, площею 0,0759
га, розташовану на території АДРЕСА_1,
для обслуговування житлового будинку
та господарських будівель, виданий на
підставі рішення виконавчого комітету
Одеської міської ради від 20 грудня 1997
року № 768.

В апеляційних скаргах Одеське міське
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради та ОСОБА_2
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також на
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважав встановленими
просять скасувати судове рішення та
постановити нове про відмову в
задоволенні позову.

У суді апеляційної інстанції апелянти
підтримали доводи апеляції та просили
її задовольнити.

Представник позивача просила в
задоволенні апеляційних скарг
відмовити, рішення суду залишити без
змін.

Інші особи, які брали участь у справі до
суду апеляційної інстанції не
з'явилися, про місце, день та час
слухання справи повідомлялися
належним чином.

Відповідно до ст.196 КАС України, неявка
осіб, які беруть участь у справі не є
перешкодою для її розгляду, за умовою
їх належного сповіщення.

З'ясувавши обставини справи, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню на наступних підставах.

Так, матеріалами справи встановлено, що
на підставі договору дарування від 13
березня 1997 року, який укладено між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, позивач отримала в
дар 7/10 частин домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1, буд НОМЕР_2.

У зазначеному договорі вказано, що дане
домоволодіння в цілому знаходиться на
земельної ділянці розміром 778 кв.м. (т.1
а.с.6)

У матеріалах справи відсутні рішення
органів місцевого самоврядування, на
які посилається позивач щодо
відведення власникам будинку НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1, земельної ділянки.

Посилання на ці обставини є у висновку
управління архітектури та
містобудування Одеської міської ради,
складеному у 2004 році де зазначено, що
відповідно до витягу рішення Одеського
виконкому №1325 від 25 жовтня 1949 року, гр.
ОСОБА_8 була відведена земельна
ділянка, площею 520 кв.м. під
індивідуальне будівництво по АДРЕСА_1

Також, відповідно до витягу рішення
Київського райвиконкому м. Одеси від 05
жовтня 1984 року співвласникам
домоволодіння НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, в м.
Одесі був наданий в тимчасове
користування залишок земельної
ділянки, площею 278 кв.м (т.2 а.с.57).

У зв'язку із тим, що зазначені обставини
визнаються особами, які беруть участь у
справі, у суду апеляційної інстанції не
виникає сумніву щодо їх достовірності.

05 липня 2007 року між спільними
користувачами суміжних земельних
ділянок, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1, НОМЕР_2 був встановлений
порядок користування зазначеними
земельними ділянками, згідно схеми
розподілу, якій був нотаріально
посвідчений.

Відповідно до зазначеного порядку
фактична площа, якою користується
ОСОБА_5 складає - 0,0469 кв.м.( т.2 а.с.25).

02 грудня 1993 року виконком Одеської
міської ради прийняв рішення №1308 про
надання земельної ділянки, площею 759
кв.м. гр. ОСОБА_9 у постійне користування
для обслуговування житлового будинку і
господарських споруд по АДРЕСА_1,
НОМЕР_1 (т.1 а.с.91).

Після смерті ОСОБА_9 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 16 червня 1994 року і
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 01 лютого 1995 року ОСОБА_6
стала власником 5/6 домоволодіння
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, в м. Одесі.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі -
продажу житлового будинку від 25 жовтня
1995 року укладеного між нею та ОСОБА_10
стала власником 1/6 частини зазначеного
домоволодіння (т.1 а.с.92-101).

01 грудня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6
звернулися до Одеської міської ради з
заявою про передачу їм безоплатно у
приватну власність земельної ділянки,
площею 759 кв.м., розташованої в м. Одесі,
по АДРЕСА_1, НОМЕР_1 для обслуговування
жилого будинку та господарських споруд
(т.2 а.с.86).

Згоду на приватизацію даної земельної
ділянки дали суміжні землекористувачі,
в тому числі і ОСОБА_7., яка була
власником домоволодіння №НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 86).

20 грудня 1997 року виконком Одеської
міської ради прийняв рішення №768 «Про
передачу у загальну сумісну власність
земельної ділянки, площею 759,0 кв.м., яка
знаходиться у користуванні громадян
ОСОБА_2, ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1
НОМЕР_1 для обслуговування житлового
будинку та господарських споруд (т.2,
а.с.84).

Державним комунальним підприємством
«Одеське міське земельне кадастрове
бюро» за замовленням третіх осіб у 1998
році була виготовлена технічна
документація по складанню державного
акту на право приватної власності на
землю для обслуговування жилого
будинку та господарських споруд за
адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1 (т.1 а.с.77- 80).

При виготовленні зазначеної технічної
документації 25 січня 1998 року був
складений акт встановлення і
узгодження меж земельної ділянки в
натурі.

Вказаний акт підписали 4 суміжних
землекористувача, в тому числі і мати
позивача - ОСОБА_7, яка також є власником
домоволодіння по АДРЕСА_1,НОМЕР_2 (т.1 а.с.
76).

Як встановлено матеріалами справи,
позивач, будучи на період складання
акту співвласником домоволодіння
№НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, не зверталася до
органів місцевого самоврядування із
заявою про оформлення користування
своєю частиною земельної ділянки, тому
про те, що є ще один суміжний
землекористувач, відомо не було.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, керувався даними про
розмір земельної ділянки, які
містилися в технічних паспортах
домоволодіння під №НОМЕР_2 по АДРЕСА_1
від 1984, 1996, 2004, 2007 років та висновком
судової будівельно - технічної
експертизи про те, що земельна ділянка,
яка належить третім особам,
накладається на суміжну земельну
ділянку що належить позивачу і
фактична площа та форма земельної
ділянки НОМЕР_1 не співпадає з планом за
державним актом, та складає 800,68 кв.м.

Також, підставами для скасування
рішення виконкому Одеської міської
ради суд поважав зазначення в ньому
неправдивих відомостей про
відсутність претензій з боку суміжних
землекористувачів та про відсутність
на спірної земельної ділянки самочинно
збудованих споруд.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України,
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що при
постановленні рішення, суд першої
інстанції зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи, а
також обставини, які мали значення для
вирішення справи і які суд вважав
встановленими, були недоведені
позивачем.

Так, на момент прийняття органом
місцевого самоврядування спірного
рішення, діяв Земельний Кодекс,
прийнятий 18 грудня 1990 року (надалі - ЗК
України).

Стаття 6 ЗК України встановлювала право
громадян на безоплатне отримання у
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування будинку
і господарських будівель, що була
раніше надана у встановленому порядку
громадянам для цієї мети, у межах
граничного розміру, визначеного
статтею 67 цього Кодексу.

Передача земельних ділянок у власність
громадян провадилася місцевими Радами
народних депутатів відповідно до їх
компетенції за плату або безплатно.

Відповідно до ст.17 ЗК України передача
у власність земельної ділянки, що була
раніше надана громадянину, провадилася
міськими Радами народних депутатів за
місцем розташування цієї ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва у
розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього
Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передавалися у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

При переході права власності на
будівлю і споруду, відповідно до ст.30 ЗК
України, разом з цими об'єктами
переходило у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. При переході права
власності громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при переході
права власності на частину будинку в
разі неможливості поділу земельної
ділянки між власниками без шкоди для її
раціонального використання земельна
ділянка переходила у спільне
користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування
земельною ділянкою у перелічених
випадках посвідчувалося Радами
народних депутатів відповідно до вимог
статті 23 цього Кодексу.

Аналіз фактичних обставин справи та
перелічених законодавчих норм
свідчить про те, що спірне рішення
прийняте виконкомом Одеської міської
ради у межах повноважень та у спосіб,
що передбачений земельним
законодавством України.

Матеріали справи свідчать проте, що
позивач не заперечувала проти розміру
земельної ділянки, яка була передана
ОСОБА_2, ОСОБА_6 згідно спірного рішення.
Дані обставини підтвердив в суді
апеляційної інстанції і її
представник.

Протиправність рішення, на думку
представника позивача, полягає в тому,
що в ньому містяться неправдиві
відомості про відсутність самочинно
збудованих споруд на земельній ділянці
третіх осіб, а також про відсутність
претензій з боку її довірительки як
суміжного землекористувача.

Оцінюючи дані доводи ОСОБА_5, які суд
першої інстанції поклав в основу
рішення, суд апеляційної інстанції
бажає зазначити наступне.

Так, згідно зі ст. 22 ЗК України в
редакції, яка діяла на момент спірних
правовідносин, право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та одержання
документа, що посвідчує це право.

За вимогами ст. 30 ЗК в редакції яка
діяла на момент спірних правовідносин,
при переході права власності на
будівлю чи споруду разом із цими
об'єктами переходить і право
користування земельною ділянкою,
посвідчене державним актом, який
видається та реєструється відповідною
радою.

Колегія суддів вважає правильним
зауваження апелянта, в особі Одеського
міського управління земельних
ресурсів Одеської міської ради про те,
що в матеріалах справи відсутня будь -
яка технічна документація, яка б
встановлювала межі та площу земельної
ділянки ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, НОМЕР_2.

Верховний Суд України (Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України ) в ухвалі від 16 лютого 2000 року,
зазначив, що згідно зі ст. 22 ЗК України
право власності на земельну ділянку чи
право користування нею, яке підлягає
судовому захисту, виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та одержання
документа, що посвідчує це право.

У позивача ОСОБА_5 такого права,
відповідно до положень земельного
законодавства не виникло, тому, через
відсутність у неї правоустановчих
документів не було потреби перевіряти
законність рішення міської ради про
передачу земельної ділянки третім
особам і з'ясовувати причини
розбіжностей щодо меж земельних
ділянок.

Як зазначив Верховний Суд України у
своєму рішенні, надання земельних
ділянок, відповідно до ЗК України
належить до компетенції рад, і позивач
не позбавлена можливості звернутися до
міської ради, одержати правоустановчий
документ із визначенням розмірів та
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і після чого ставити
питання щодо порушення її права
користування або власності на землю.

Аналогічна позиція Верховного Суду
України викладена в ухвалі №6-6331 від 04
грудня 2003 року.

Як правильно зазначають апелянти, в
основу рішення суду першої інстанції
було покладено висновок судової
будівельно - технічної експертизи №14025
від 25 грудня 2012 року, яка була
призначена судом за заявою позивача.

Підставою для висновку про те, що
земельна ділянка, яка є у користуванні
ОСОБА_5 накладається на земельну
ділянку третіх осіб, було зроблено
експертом на підставі технічних
паспортів на домоволодіння під
№НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, в м. Одесі.

Разом з тим, технічний паспорт на
домоволодіння не є документом, на
підставі якого встановлюється розмір
земельної ділянки.

Відповідно до Інструкції про
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна»,
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва та архітектури
житлової політики України, об'єктами
технічної інвентаризації є виключно
житлові будинки садибного типу,
будинки і споруди громадського та
виробничого призначення, господарські
будівлі і споруди, садові та дачні
будинки та гаражі.

На період отримання третіми особами
державного акту на право приватної
власності на землю діяла Інструкція
про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних
актів на право власності на землю і
право постійного користування землею,
договорів на право тимчасового
користування землею ( в тому числі на
умовах оренди), яка затверджена Наказом
державного комітету України по
земельних ресурсах 15 квітня 1993 року за
№28 та зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 23 квітня 1993 року.

Зазначена Інструкція встановлювала, що
розробка технічної документації по
складанню державних актів на право
постійного користування землею
здійснюється державними та іншими
землевпорядними організаціями, що
мають відповідні дозволи, і вимагає
виконання комплексу робіт,
передбачених діючими нормативними
документами.

При цьому, технічна документація при
складанні державних актів на право
приватної власності на землю і право
постійного користування землею, що
видаються громадянам на земельні
ділянки, якими вони користуються
включає: виписку з рішення місцевої
Ради народних депутатів про передачу
земельної ділянки у власність або
надання її у користування; абриси
обміру земельної ділянки; план
земельної ділянки, складений за
результатами обміру; збірний план
землевласників і землекористувачів;
відомість обчислення площ; матеріали
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками землі і
землекористувачами.

Всі вимоги вищевказаної Інструкції при
складанні технічної документації
третіх осіб були дотримані Державним
комунальним підприємством «Одеське
міське земельне кадастрове бюро» і
відповідно фактичні дані, які були
отримані в результаті проведення
робіт по встановленню меж земельних
ділянок у натурі відобразилися у плані
державного акту на право власності на
землю.

Суд апеляційної інстанції вважає
обґрунтованим довід апелянтів про те,
що висновок експерта про накладення
меж земельних ділянок позивача та
третіх осіб, а також про збільшення у
зв'язку з цим загальної площі земельної
ділянки третіх осіб базується на
припущеннях, так як останнім не
досліджувалися документи, якими
встановлювалися межи земельної
ділянки позивача.

Крім того, дослідницької частині
експертного висновку не наведено
жодного розрахунку та довідкових
даних, якими користувався експерт,
відсутній докладний опис проведених
досліджень, не наведені розрахунки,
згідно яких, експерт дійшов тих чи
інших висновків.

Отже, відповідно до ст. 86 КАС України
суд першої інстанції повинен був
оцінювати докази, в тому числі і
висновок експерта, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили.

Також суд апеляційної інстанції бажає
звернути увагу на те, що суд першої
інстанції, спираючись на висновок
експерта констатує той факт, що
фактична площа та форма земельної
ділянки НОМЕР_1, яка належить третім
особам, не співпадає з планом, якій
міститься в державному акті на право
власності на землю, тобто слід зробити
висновок, що в рішенні, яке
оскаржується та в державному акті на
право власності на землю, якій виданий
на підставі рішення, вказується
правильна площа земельної ділянки
НОМЕР_1.

Вищевказані обставини свідчать про
необґрунтованість вимог позивача щодо
протиправності та скасування рішення
міської ради та державного акту на
право власності на землю, оскільки
зазначені документи не порушує її
права та інтереси, як землекористувача.

Посилання суду першої інстанції на
рішення Вищого адміністративного суду
України від 07 грудня 2011 року, як на
підставу правомірності позовних вимог
ОСОБА_5 не можуть бути визнані судом
апеляційної інстанції обґрунтованими,
так як в цьому рішенні надавалася
правова оцінка розпорядженню
Київської районної адміністрації
Одеської області щодо прийняття в
експлуатацію будівель по АДРЕСА_1,
будинок НОМЕР_2, які були збудовані
ОСОБА_5 та про те, що відсутні докази про
зміну межі позивача ОСОБА_2 у
встановлено законом порядку (т.2 а.с.21 -
24).

Підсумовуючи викладене, суд
апеляційної інстанції вважає, що
виконавчим комітетом Одеської міської
ради прийняте рішення щодо надання
третім особам земельної ділянки, яке
відповідає критеріям, викладеним в ст.2
КАС України, у зв'язку з чим, отриманий
ОСОБА_2 і ОСОБА_6 державний акт на
підставі цього рішення не містить
ознак протиправності.

У зв'язку з тим, що рішення суду першої
інстанції не можна визнати законним та
обґрунтованим, воно відповідно до ст.202
КАС України підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, ст. 202, 205, 207, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, ОСОБА_2 -
задовольнити.

Постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 13 лютого 2014 року -
скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою
у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_5 до Одеської міської ради,
виконавчого комітету Одеської міської
ради, Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради про визнання протиправним та
скасування рішення, а також про
скасування державного акту на право
приватної власності на землю -
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили
негайно та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі.

Доповідач - суддя
І.О. Турецька

суддя
Л.В. Стас

суддя
І.П. Косцова

Повний текст постанови складено 16.06.2014
року.