Справа № К/9991/42075/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/42075/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.,за участю
секретаря:Руденко А.М.,за участю
представників позивача:Демченка
В.К,відповідача:Прокоф’євої
Л.С.,прокурора:Клюге Л.М.,розглянувши у
відкритому судовому
засіданнікасаційну скаргу Спільного
українсько-білоруського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ»

на постанову Господарського суду міста
Києва від 30.01.2006 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2010 р.

у справі №11/398

за позовом Спільного
українсько-білоруського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва

та Відділення Державного казначейства
у Печерському районі м. Києва,

за участю Прокурора Печерського району
м. Києва,

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-білоруське
підприємство Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ»
(далі-позивач) звернулось з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва та Відділення
Державного казначейства у Печерському
районі м. Києва (далі-відповідачі) про
стягнення 127 267,81 грн.

Постановою Господарського суду міста
Києва від 30.01.2006 р., залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2010 р., у
позові відмовлено повністю.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове, яким
задовольнити у повному обсязі позовні
вимоги.

Відповідачі письмових заперечень на
касаційну скаргу на адресу суду
касаційної інстанції не надіслали.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

За змістом пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин, суми
податку, що підлягають сплаті до
бюджету або відшкодуванню з бюджету,
визначаються як різниця між загальною
сумою податкових зобов'язань, що
виникли у зв'язку з будь-яким продажем
товарів (робіт, послуг) протягом
звітного періоду, та сумою податкового
кредиту звітного періоду.

Відповідно до пп. 7.7.3 цієї ж статті, у
разі коли за результатами звітного
періоду сума, визначена згідно з
підпунктом 7.7.1 цієї статті, має від'ємне
значення, така сума підлягає
відшкодуванню платнику податку з
Державного бюджету України протягом
місяця, наступного після подачі
декларації.

Підставою для отримання відшкодування
є дані тільки податкової декларації за
звітний період. За бажанням платника
податку сума бюджетного відшкодування
може бути повністю або частково
зарахована в рахунок платежів з цього
податку. Таке рішення платника податку
відображається в податковій
декларації.

Суми, що не відшкодовані платнику
податку протягом визначеного у цьому
пункті строку, вважаються бюджетною
заборгованістю. На суму бюджетної
заборгованості нараховуються проценти
на рівні 120 відсотків від облікової
ставки Національного банку України,
встановленої на момент її виникнення,
протягом строку її дії, включаючи день
погашення.

Платник податку має право у будь-який
момент після виникнення бюджетної
заборгованості звернутися до суду з
позовом про стягнення коштів бюджету
та притягнення до відповідальності
посадових осіб, винних у несвоєчасному
відшкодуванні надмірно сплачених
податків.

Разом із тим, п. 15.3 ст. 15 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
встановлені граничні строки для
подання заяв на повернення надміру
сплачених або невідшкодованих
податків і зборів (обов'язкових
платежів). Заяви на повернення надміру
сплачених податків, зборів
(обов'язкових платежів) або на їх
відшкодування у випадках, передбачених
податковими законами, можуть бути
подані не пізніше 1095 дня, наступного за
днем здійснення такої переплати або
отримання права на таке відшкодування.

У відповідності до пп. 15.4.1 п. 15.4 ст. 15
зазначеного Закону граничні строки для
подання податкової декларації,
визначені пунктом 4.1 статті 4, заяв про
перегляд рішень контролюючих органів,
визначені пунктом 5.2 статті 5, заяв про
повернення надміру сплачених податків,
зборів (обов'язкових платежів),
визначені пунктом 15.3 цієї статті,
підлягають продовженню керівником
податкового органу (його заступником)
за письмовим запитом платника
податків, якщо такий платник податків
протягом зазначених строків: перебував
за межами України; перебував у плаванні
на морських судах за кордоном країни у
складі команди (екіпажу) таких суден;
перебував у місцях позбавлення волі за
вироком суду; мав обмежену свободу
пересування у зв'язку з ув'язненням чи
полоном на території; інших держав або
через інші обставини непереборної
сили, підтверджені документально; був
визнаний за рішенням суду безвісно
відсутнім або перебував у розшуку
випадках, передбачених законодавством.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що позивач 02.09.2005 р.
звернувся до суду з позовною заявою про
стягнення бюджетної заборгованості, у
т.ч. за період липень, листопад 2000 року,
березень, листопад 2001 року, лютий 2002
року, березень, квітень, червень,
вересень, жовтень 2003 року та березень
2004 року у розмірі 87 841,19 грн., а також
суми нарахованих відсотків у розмірі 89
842,61 грн. (всього - 177 683,00 грн.).

При цьому доказів подання позивачем
заяв до органів ДПС про повернення
надміру сплаченого або
невідшкодованого податку, як і про
продовження граничних строків надання
таких заяв за наявністю обставин,
передбачених пп. 15.4.1, позивачем судам
не було надано, що стало підставою для
висновку про порушення позивачем
строків позовної давності, визначених
Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (1095 днів).

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України
погоджується із наведеним висновком
судів тільки частково та вважає за
необхідне зазначити таке.

Так, визначаючись із висновками у
частині позовних вимог про стягнення
бюджетної заборгованості за період
липень 2000 року, листопад 2000 року,
березень 2001 року, листопад 2001 року,
лютий 2002 року, квітень 2002 року, суди
залишили поза увагою, що предметом
даного позову було стягнення бюджетної
заборгованості також за період
березень, квітень, червень, вересень,
жовтень 2003 року та березень 2004 року
включно.

Отже, для правильного вирішення даного
спору судам слід було обчислювати
строк пред'явлення вимоги про
стягнення надмірно сплаченого податку
окремо для кожного періоду у якому
виникло право на бюджетне
відшкодування, та виключно з
урахуванням викладеного давати оцінку
тому факту за якими періодами такі
строки збігли, а за якими ні.

Виключний перелік підстав для
позбавлення платника податку права на
відшкодування надмірно сплаченого
податку закріплено приписами Закону
України «Про податок на додану
вартість», відтак у разі встановлення
факту невідшкодування бюджетної
заборгованості з податку на додану
вартість право платника порушується
внаслідок неодержання коштів з
бюджету, а тому належним способом
захисту права у такому випадку є вимога
про стягнення зазначених коштів
(відшкодування заборгованості), із якою
і звернувся позивач.

З матеріалів справи вбачається, що з
урахуванням уточнених позовних вимог
(станом на 18.01.2006 р.) за даними позивача
за ним обліковувалась заборгованість з
державного бюджету за березень 2003 р. у
розмірі 134,00 грн., квітень 2003 р. - 12,00 грн.,
червень 2003 р. - 47,00 грн., вересень 2003 р. -
34,00 грн., жовтень 2003 р. - 386,00 грн. та
березень 2004 р. - 2,00 грн. (всього - 615,00 грн.)

Окрім того, позивач також просив суд
стягнути проценти, нараховані на суму
бюджетної заборгованості, у тому числі
за березень 2003 р. у розмірі 34,61 грн.,
квітень 2003 р. - 3,10 грн., червень 2003 р. - 11,22
грн., вересень 2003 р. - 8,12 грн., жовтень 2003
р. - 80,96 грн. та березень 2004 р. - 0,35 грн.
(всього - 138,36 грн.).

За змістом ч. 3 ст. 72 КАС України,
обставини, які визнаються сторонами,
можуть не доказуватися перед судом,
якщо проти цього не заперечують
сторони і в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

З урахуванням наведеної процесуальної
норми, а також зважаючи на той факт, що
між сторонами відсутній спір щодо
розмірі заявлених позивачем до
стягнення сум податку, суд касаційної
інстанції дійшов висновку стосовно
передчасності доводів судових
інстанцій про порушення позивачем
строку звернення до адміністративного
суду у зазначеній частині позовних
вимог з врахування приписів п. 15.3 ст. 15
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», та наявності вичерпних
юридичних підстав для часткового
задоволення позовних вимог щодо
стягнення із державного бюджету на
користь позивача бюджетної
заборгованості з податку на додану
вартість за період березень, квітень,
червень, вересень, жовтень 2003 року та
березень 2004 року.

Крім того, оскільки бюджетна
заборгованість з податку на додану
вартість відшкодована позивачу з
порушенням строку, встановленого пп.
7.7.3 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», судова
колегія визнає за позивачем також і
право на отримання за рахунок коштів
Державного бюджету України процентів,
передбачених абзацом п'ятим вказаного
підпункту, що становить у даному
випадку 138, 36 грн.

Відповідно до ст. 229 КАС України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Враховуючи, що суди повно і правильно
встановили фактичні обставини справи,
але неправильно застосували норми
матеріально та процесуального права,
що призвело до ухвалення незаконних
судових рішень, колегія суддів дійшла
висновку про наявність підстав для
задоволення касаційної скарги,
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалення
нового судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-232 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Спільного
українсько-білоруського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ»
задовольнити частково.

2. Постанову Господарського суду міста
Києва від 30.01.2006 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06.07.2010 р. у справі №11/398 скасувати у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення з Державного
бюджету України на користь Спільного
українсько-білоруського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ» бюджетної
заборгованості з податку на додану
вартість у розмірі 615,00 грн та 138,36 грн.
процентів, нараховані на таку
заборгованість.

Прийняти у зазначеній частині нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Спільного
українсько-білоруського підприємства
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВИТЯЗЬ» бюджетну
заборгованість з податку на додану
вартість у розмірі 615,00 грн та 138,36 грн.
процентів, нараховані на таку
заборгованість.

У решті Постанову Господарського суду
міста Києва від 30.01.2006 р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2010 р. у
справі №11/398 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута з підстав, встановлених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.