Справа № К/9991/60977/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/60977/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Луганського міського центру
зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення
коштів, за касаційною скаргою
Луганського міського центру
зайнятості на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 25
травня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 26 липня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року Луганський міський
центр зайнятості звернувся до суду з
вказаним позовом в якому просив
стягнути з відповідача незаконно
виплачене матеріальне забезпечення на
випадок безробіття.

В обґрунтування позову посилається на
те, що відповідач не виконав вимоги
частини 2 статті 36 Закону України від 2
березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ) та
пункту 6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 14 грудня 2000 року за №
915/5136 і своєчасно не подав позивачу
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати йому забезпечення та
надання соціальних послуг, в зв'язку з
чим, на підставі пункту 8 частини 1
статті 31 Закону № 1533-ІІІ йому припинена
виплата допомоги по безробіттю та
прийнято рішення про повернення коштів
у відповідності до пункту 3 статті 36
цього Закону.

Враховуючи, що відповідач в
добровільному порядку вимогу позивача
про повернення коштів не виконав,
Луганський міський центр зайнятості
просив усунути зазначені порушення
Закону та задовольнити позовні вимоги.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 липня 2011
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2009 року
відповідачу, на підставі його заяви,
було надано статус безробітного та
призначена допомога по безробіттю.

Однак, за результатами проведеної
перевірки, було встановлено, що
відповідач зареєстрована фізичною
особою-підприємцем, а тому керуючись
пунктом 8 частини 1 статті 31 та пунктом 3
статті 36 Закону № 1533-ІІІ позивач
припинив виплату допомоги і видав
наказ від 27 серпня 2010 року № 133-б про
відшкодування коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач на момент звернення до
центру зайнятості з заявою про надання
статусу безробітного мав право на
отримання відповідної допомоги по
безробіттю, оскільки на момент
звернення до позивача припинив
підприємницьку діяльність та був
позбавлений статусу фізичної
особи-підприємця у встановленому
Законом порядку.

Так, відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її на випадок безробіття
з незалежних від неї обставин є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону № 1533-ІІІ, який визначає правові,
фінансові та організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття та розроблений відповідно
до Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

У відповідності до цього Закону, з
метою визначення механізму
призначення, виплати допомоги по
безробіттю, у т. ч. одноразової для
організації безробітними
підприємницької діяльності, та
обчислення страхового стажу, наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20 листопада 2000
року № 307, зареєстрованому в
Міністерстві юстиції України 14 грудня
2000 року за № 915/5136 затверджено Порядок
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності (далі
Порядок).

Пунктом 1.2 Порядку встановлено, що
допомога по безробіттю, у тому числі
одноразова її виплата для організації
безробітними підприємницької
діяльності надається застрахованим та
незастрахованим особам, визнаним у
встановленому порядку безробітними.

Безробітними, відповідно до абзацу 1
статті 2 Закону України від 1 березня 1991
року № 803-ХІІ «Про зайнятість
населення» (далі Закон № 803-ХІІ), в
редакції періоду спірних
правовідносин, визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Умови, розмір та тривалість виплати
допомоги по безробіттю застрахованим
особам, до яких належить відповідач,
визначено у пункті 2 цього Порядку.

Згідно з пунктом 2.1 Порядку,
застрахованим особам, зокрема, особам,
які виконують роботи (надають послуги)
згідно з цивільно-правовими договорами
здійснювали підприємницьку або іншу
діяльність, крім військовослужбовців
строкової служби, фізичним особам -
підприємцям, особам, які забезпечують
себе роботою самостійно, а у випадках,
передбачених Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття", іншим особам (громадянам
України, іноземцям, особам без
громадянства, які постійно проживають
в Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України), на користь
яких здійснюється страхування на
випадок безробіття, які втратили
роботу з не залежних від них обставин і
визнані в установленому порядку
безробітними та протягом 12 місяців, що
передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня),
проходили службу або виконували роботи
(надавали послуги) згідно з
цивільно-правовими договорами
здійснювали підприємницьку або іншу
діяльність не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески
та/або єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок), допомога по безробіттю
визначається у відсотках до їх
середньої заробітної плати (доходу) або
середнього грошового забезпечення
залежно від страхового стажу.

За правилом частини 2 статті 36 Закону №
1533-ІІІ застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Частиною 3 статті 30 цього Закону
встановлено, що сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Крім того, у пункті 6.14 Порядку
зазначено, якщо під час одержання
допомоги по безробіттю безробітний
своєчасно не подав відомості про
обставини, що впливають на умови її
виплати, у тому числі встановлені під
час розслідування страхових випадків
та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин.

Порядок розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення відповідно
до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 20
березня 2006 р. № 357, абзац 4 пункту 3 якого
передбачає, що перевірка проводиться
центрами зайнятості, на які покладено
виконання функцій робочих органів
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття (далі - центри зайнятості), у
разі, коли під час перебування особи на
обліку як безробітної до центру
зайнятості надійшла інформація від
державних органів, підприємств,
установ, організацій чи громадян про
обставини, що впливають на умови
виплати матеріального забезпечення та
надання соціальних послуг безробітній
особі, яка відрізняється від поданих
нею відомостей, або така інформація
розміщена в засобах масової
інформації.

Також, у пункті 6 цього Порядку
зазначено, що у разі встановлення
центрами зайнятості відповідно до
цього Порядку належності безробітної
особи до категорії зайнятих така особа
знімається з обліку як безробітна в
установленому законодавством порядку
та повертає суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Проведеною позивачем 25 серпня 2010 року
перевіркою встановлено, що відповідач,
звертаючись до Луганського міського
центру зайнятості з заявою про надання
статусу безробітного не припинив
підприємницьку діяльність та був
зареєстрований фізичною
особою-підприємцем, про що в своїй
заяві не повідомив.

Однак, в заяві про надання статусу
безробітного відповідач зазначив про
те, що в даний час не зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності та
трудовою діяльністю не займається.

Такі дані відповідають дійсності,
оскільки за приписами пункту 1 частини 1
статті 46 Закону України від 15 травня 2003
року № 755-IV «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» (далі Закон № 755-IV),
державна реєстрація припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця проводиться у разі
прийняття фізичною особою -
підприємцем рішення про припинення
підприємницької діяльності, а
відповідно до частини 3 цієї статті
фізична особа позбавляється статусу
підприємця з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця за її
рішенням встановлено статтею 47 Закону
№ 755-IV.

Положення частин 1 і 7 цієї статті
встановлюють, що для внесення до
Єдиного державного реєстру запису про
рішення фізичної особи - підприємця
щодо припинення нею підприємницької
діяльності фізична особа - підприємець
або уповноважена нею особа повинні
подати державному реєстратору
(надіслати рекомендованим листом з
описом вкладення) заяву про припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем та документ, що
підтверджує внесення плати за
публікацію повідомлення про прийняття
фізичною особою - підприємцем рішення
щодо припинення підприємницької
діяльності.

Державний реєстратор за відсутності
підстав для залишення документів, які
подані для внесення до Єдиного
державного реєстру запису про рішення
фізичної особи - підприємця щодо
припинення нею підприємницької
діяльності, без розгляду зобов'язаний
не пізніше наступного робочого дня з
дати надходження цих документів внести
до Єдиного державного реєстру запис
про рішення щодо припинення нею
підприємницької діяльності та в той же
день передати органам статистики,
державної податкової служби,
Пенсійного фонду України, фондів
соціального страхування повідомлення
про внесення такого запису.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, 2 жовтня 2009 року,
ОСОБА_4, для проведення реєстраційної
дії «Внесення рішення фізичної особи
про припинення підприємницької
діяльності», подав державному
реєстратору документи, передбачені
статтею 47 Закону № 755-IV та в цей самий
день до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців було внесено відповідний
запис про рішення щодо припинення ним
підприємницької діяльності.

Таким чином, відповідач, у
встановленому Законом порядку
припинив підприємницьку діяльність та
повідомив про це позивача, а тому
прийняте Луганським міським центром
зайнятості рішення про повернення
коштів суперечить вимогам Конституції
та чинного (на час винесення спірного
наказу) законодавства України.

Враховуючи зазначене, рішення судів
першої і апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Луганського міського
центру зайнятості відхилити, а
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало