Справа № 758/15369/13-а
Суддя: Шаховніна М. О.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М.
О.,

при секретарі - Гуменюк А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
головного управління Пенсійного фонду
України у м. Києві про скасування
постанови про повернення виконавчого
документу та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
головного управління Пенсійного фонду
України у м. Києві про скасування
постанови про повернення виконавчого
документу та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14
листопада 2013 року старший державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак Г.М.
виніс постанову про повернення
виконавчого документа стягувачеві №
39452159 з примусового виконання постанови
Подільського районного суду м. Києва
від 23.05.2011 року, якою зобов'язано
Головне Управління Пенсійного фонду
України у м. Києві нарахувати та
виплатити ОСОБА_1, надбавку,
передбачену ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
за період з 13 жовтня 2010 року з
урахуванням здійснених за цей період
виплат.

Зазначає, що державний виконавець
виніс вказану постанову у порушення
вимог Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки рішення, на
підставі якого видано виконавчий
документ, фактично не виконано.

Крім того, позивач у позовній заяві
вказує, що в зв'язку з невиконанням
постанови Подільського районного суду
м. Києва від 23.05.2011 року він за період з 13
жовтня 2010 року по 31 грудня 2013 року
недоотримав щомісячну соціальну
державну допомогу у розмірі 30%
мінімальної пенсії у сумі 7 397 грн. 35 коп.
та йому була завдана моральна шкода.

Посилаючись на вищевикладені
обставини та уточнивши позовні вимоги,
просить скасувати постанову ВП № 39452159
від 14 листопада 2013 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві,
постанову ВП № 41820791 від 05 лютого 2014
року про відмову у відкритті
виконавчого провадження, постанову ВП
№ 41859501 від 07 лютого 2014 року про відмову
у відкритті виконавчого провадження,
стягнути з ГУПФУ у м. Києві на його
користь державну соціальну допомогу як
дитині війни за період з 13.10.2010 року по
01.02.2014 року у сумі 6 930 грн. 30 коп.,
моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.,
установити ступінь провини та міру
відповідальності заступника
начальника ГУПФУ у м. Києві ОСОБА_3 за
невиконання судових рішень.

У судовому засіданні позивач уточнені
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Старший державний виконавець відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Новак Г.М. в судове засідання не
з'явилася, надала суду заперечення, в
яких зазначає, що вона діяла в межах
своїх повноважень та відповідно до
законодавства України. Боржником
рішення суду самостійно не виконується
з незалежних від нього причин, в зв'язку
із чим відсутні правові підстави для
застосування до боржника штрафних
санкцій, передбачених ст. 89 Законом
України "Про виконавче провадження", а
тому керуючись п. 9 ст. 47 Законом України
"Про виконавче провадження" 14 листопада
2013 року було винесено постанову про
повернення виконавчого документу
стягувачеві (а.с. 71-74).

Представник Головного управління
Пенсійного фонду України у м. Києві у
судовому засіданні позов не визнала та
просила відмовити у його задоволенні,
посилаючись на його необґрунтованість.
Пояснила, що виконання рішення суду про
стягнення коштів, боржником за яким є
державний орган, здійснюється
Державною казначейською службою
України в межах відповідних бюджетних
призначень, шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а в
разі відсутності відповідних
призначень - за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішень
суду. Боржником рішення суду
самостійно не виконується з незалежних
від нього причин. Крім того, вимоги
позивача щодо відшкодування моральної
шкоди є необґрунтованими та не надано
доказів на підтвердження завдання йому
моральної шкоди в розмірі 5 тис. грн.
(а.с. 50-51).

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника Головного управління
Пенсійного фонду України у м. Києві,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні,
прийшов до висновку про задоволення
позову частково з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 23
травня 2011 року Подільським районним
судом м. Києва було винесено постанову,
якою зобов'язано Головне Управління
Пенсійного фонду України у м. Києві
нарахувати та виплатити ОСОБА_1,
надбавку, передбачену ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, за період з 13 жовтня 2010 року з
урахуванням здійснених за цей період
виплат (а.с. 15-17). Дана постанова
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 грудня 2011 року ( а.с. 18).

За заявою позивача, на виконання
рішення суду, 25 січня 2012 року
Подільським районним судом м. Києва
було видано виконавчий лист № 2-а-2844/11,
який перебував на примусовому
виконанні у відділі примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві (а.с. 19).

23 серпня 2013 року за вказаним виконавчим
листом старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві було відкрито виконавче
провадження (а.с. 81).

Згідно ч. 1 ст. 255 КАС України постанова
або ухвала суду, яка набрала законної
сили, є обов'язковою для осіб, які
беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Встановлено, що постанова Подільського
районного суду м. Києва від 23 травня 2011
року, набрала законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 257 КАС України
примусове виконання судових рішень в
адміністративних справах здійснюється
в порядку, встановленому Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно листа ГУПФУ в м. Києві
вбачається, що ними проведено
перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» за період з 13.10.2010
року по 22.07.2011 року в сумі 526 грн. 22 коп.
(а.с. 83).

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 18 жовтня 2013 року було змінено
спосіб та порядок виконання постанови
Подільського районного суду м. Києва
від 23 травня 2011 року та зобов'язано
стягнути з ГУПФУ в м. Києві на користь
позивача державну соціальну допомогу
як дитині війни за період з 13.10.2010 року
по 22.07.2011 року в сумі 526 грн. 22 коп.
(а.с. 88-89).

14 листопада 2013 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак Г.М.
було винесено постанову про повернення
виконавчого документа стягувачеві, з
підстав встановлених пунктом 9 ч. 1 ст. 47
Закону України "Про виконавче
провадження" (а.с. 20-21).

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 зазначеного
Закону рішення про стягнення коштів з
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ виконуються
органами Державного казначейства
України в установленому Кабінетом
Міністрів України порядку.

Згідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу
України Центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів здійснює безспірне
списання коштів державного бюджету та
місцевих бюджетів на підставі рішення
суду.

Відповідно до п. 19 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 р. №845 безспірне списання коштів
державного та місцевих бюджетів і їх
перерахування на рахунок, зазначений у
виконавчому документі про стягнення
надходжень бюджету та/або заяві про
виконання рішення про стягнення
надходжень бюджету, здійснюються
органами Казначейства з відповідного
рахунка, на який такі кошти зараховані,
шляхом оформлення розрахункових
документів.

Відповідно до п. 20 зазначеного Порядку,
у разі коли законом відповідний вид
надходжень у поточному бюджетному
періоді не передбачений, безспірне
списання коштів державного та місцевих
бюджетів здійснюється з рахунка, на
якому обліковуються кошти за кодом
доходів бюджету «Інші надходження».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Відповідно до п. 3.15 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року №512/5 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 р. за N 489/20802) повернення виконавчого
документа стягувачу здійснюється за
наявності підстав та в порядку,
визначеному у статті 47 Закону. При
цьому при поверненні виконавчого
документа стягувачу необхідно
враховувати, що підставою для
повернення виконавчого документа
згідно з пунктом 9 частини першої
статті 47 Закону є встановлення
безпосередньо у Законі заборони
звертати стягнення на окреме майно чи
кошти боржника. Якщо заборона випливає
із норми закону, наприклад така
заборона встановлена судом, який
відповідно до закону має право
заборонити звернення стягнення на
майно боржника, необхідно керуватися
пунктом 2 частини першої статті 47
Закону.

Як вбачається з оскаржуваної постанови
про повернення виконавчого документа
стягувачеві, відповідач не посилається
на будь - який закон, який забороняв би
стягнення на майно чи кошти боржника.

Крім того, суд вважає, що відповідач не
вжив всіх заходів з примусового
виконання рішення.

Органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів, як на
підставу невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені ст. 46
Конституції України.

Статтею 2 Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень»
передбачено, що держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є
державний орган.

Пунктом 38 до рішення Європейського
суду з прав людини від 29 червня 2004 року
по справі «Жовнер проти України»
державний орган не може посилатися на
відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, підтверджений судовим рішенням.

Відповідно до п. 29 рішення
Європейського суду з прав людини від
13.07.2006 року по справі «Васильєв проти
України» виконання рішення щодо
боржника залишається обов'язком
держави.

Отже, держава повинна виконувати взяті
на себе зобов'язання та не може
посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання
відповідальності.

Приписами ст. 19 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікована Україною 17.07.1997 р.
передбачено, що для забезпечення
дотримання Високими Договірними
Сторонами, однією з яких є Україна,
їхніх зобов'язань за Конвенцією та
протоколами до неї, створюється
Європейський суд з прав людини. Він
функціонує на постійній основі.

Статтею 46 зазначеної Конвенції
передбачено, що Високі Договірні
Сторони зобов'язуються виконувати
остаточні рішення Суду в будь-яких
справах, у яких вони є сторонами.

Отже, постанова відповідача про
повернення виконавчого документа від
не відповідає вимогам ч. 2 ст. 19
Конституції України, ч. 3 ст. 2 КАС
України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що постанова від 14 листопада 2013 року ВП
№ 39452159 про повернення виконавчого
документа стягувачеві винесена
відповідачем неправомірно, тому
підлягає скасуванню.

Що стосується вимог про стягнення
державної соціальної допомоги як
дитині війни за період з 13.10.2010 року по
01.02.2014 року конкретної суми у розмірі 6
930 грн. 30 коп., то дані вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» рішення про призначення
та перерахунок пенсії приймається
відповідними управліннями Пенсійного
фонду України.

За таких обставин, суд не може
перебирати на себе функцію органу, на
який законодавством покладено такі
повноваження.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч. 1, 2, 6 ст. 71
КАС України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи за
період з 13.10.2010 року по 22.07.2011 року
позивачу нарахована допомога в сумі 526
грн. 22 коп. відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», за інший період дана допомога
була встановлена у порядку та розмірах,
встановлених кабінетом Міністрів
України, інших доказів позивачем не
надано.

Щодо стягнення моральної шкоди суд
приходить до висновку про відмову у
задоволені позовних вимог у цій
частині з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір.

В свою чергу відповідно до приписів ст.
2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ним владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

З аналізу викладених положень та
врахування ч. 2 ст. 21 КАС України, суд
прийшов до висновку, що позивачем не
надано суду будь-яких доказів, які б
підтвердили факт завдання позивачу
моральної шкоди.

За таких обставин у задоволенні вимог
позивача, щодо відшкодування моральної
шкоди, суд вважає також слід відмовити.

Стосовно інших позовних вимог про
встановлення ступіня провини та міри
відповідальності заступника
начальника ГУПФУ ОСОБА_3, то у цій
частині суд вбачає за необхідне у
задоволенні позову відмовити, оскільки
позивачем вибрано не вірний спосіб
захисту.

З урахуванням зазначених вище обставин
та досліджених доказів, суд приходить
до висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_1 до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
головного управління Пенсійного фонду
України у м. Києві про скасування
постанови про повернення виконавчого
документу та зобов'язання вчинити дії
підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України «Про виконавче
провадження», Інструкцією з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року №512/5 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 р. за N489/20802), ст. ст. 2, 4, 8, 9, 17, 21, 71, 72, 159,
160, 161, 162, 163, 183-2, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак Г.М.
від 14 листопада 2013 року про повернення
виконавчого документа визнати
незаконною та скасувати.

Зобов'язати відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві
продовжити виконавче провадження
№ 39452159 за виконавчим листом № 2-а-2844/11.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення.

Суддя М. О. Шаховніна