Справа № 826/4498/14
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
Справа: № 826/4498/14

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Ісаєнко Ю.А.,
Федотова І.В.,

за участю секретаря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 17 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Елпо Україна» до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Елпо Україна» ( далі
- позивач ) звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів у місті
Києві ( далі - відповідач ) про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 25.09.2013 року №
, № та № .

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 17 квітня 2014
року адміністративний позов
задовольнив.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
зазначену постанову суду та ухвалити
нову, якою відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі, так як, на
думку апелянта, оскаржуване рішення
суду прийнято з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Згідно до частини 4 статті 196 Кодексу
адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, товариство з обмеженою
відповідальністю «Елпо Україна» ( далі
- ТОВ «Елпо Україна» ) є юридичною
особою та перебуває на податковому
обліку Державної податкової інспекції
у Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві як платник податку
на додану вартість.

Державною податковою інспекцією
в Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві було проведено
виїзну позапланову перевірку щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платником
податків ТОВ «Східноукраїнська
Компанія «Мега» за період з 01.03.2012 року
по 31.05.2012 року, за результатами якої
складено акт від 11.09.2013 року №
629/26-53-22-03-21/36301549.

Згідно з висновками зазначеного
акту перевірки, відповідачем було
встановлено порушення ТОВ «Елпо
Україна» вимог податкового
законодавства, що призвело до
заниження ПДВ на загальну суму 38 208,00
грн., завищення від'ємного значення ПДВ
на загальну суму 8681,00 грн. та заниження
податку на прибуток у розмірі 49 233,00 грн.

На підставі та на виконання акту
перевірки від 11.09.2013 року №
629/26-53-22-03-21/36301549 відповідачем було
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 25.09.2013 року №
, яким позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 49 233,00 грн. та застосовано
штрафні ( фінансові ) санкції у розмірі
24 617,00 грн.; № , яким позивачу
визначено суму грошового зобов'язання
з ПДВ у розмірі 38 208,00 грн. та штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 19 104,00 грн.;
№ , яким позивачу зменшено
від'ємное значення суми ПДВ у розмірі
8681,00 грн.

Спірні правовідносини
регулюються нормами Податкового
кодексу України ( далі - ПК України ),
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» ( далі - Закон № 996-XIV ),
Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, яке
затверджено Наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 1995 року №
88 ( далі - Положення № 88 ).

Так, відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та надання
послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, в силу вимог п. 198.2.
ст. 198 ПК України, вважається дата тієї
події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Порядок складення платником
податку-продавцем податкової
накладної та надання її покупцю
визначено статтею 201 ПК України.

Відповідно до п. 201.1. ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 ПК
України.

Отже, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції та установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції.

Крім того, у відповідності до пункту 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, з наведених законодавчих
положень вбачається, що підставою для
виникнення права платника податків на
формування податкового кредиту є
наявність одночасно двох умов: 1)
первинної документації, зокрема,
належним чином оформлених податкових
накладних; 2) наявність в осіб, які
здійснюють нарахування податку та
складання податкових накладних,
статусу платника податку.

Дослідивши обставини справи, колегія
суддів встановила, що
фінансово-господарська діяльність між
ТОВ «Елпо Україна» і ТОВ
«Східноукраїнська Компанія «Мега» у
період, за який відповідачем було
проведено позапланову виїзну
перевірку, здійснювалася вказаними
суб'єктами господарювання на підставі
договору поставки від 01.12.2012 року № 01031,
товарність господарських операцій за
яким підтверджується відповідною
первинною документацією, а саме:
рахунками-фактури, видатковими та
податковими накладними,
оборотно-сальдовими відомостями та
банківськими виписками, що складені у
відповідності з вимогами ст. 9 Закону №
996-XIV та п. 2.4 Положення № 88.

Крім того, у матеріалах справи наявні
первинні документи, підтверджуючі факт
переміщення товарів від постачальника
до покупця, подальше зберігання товару
та його реалізацію третім особам, а
саме: товарно-транспортні накладні,
договір оренди нежилого приміщення від
04.07.2012 року № 07/04-12, договір суборенди
нерухомого майна від 01.01.2012 року № 30,
договори поставок, на підставі яких
позивачем було реалізовано товар,
придбаний у ТОВ «Східноукраїнська
Компанія «Мега» за спірним договором
поставки, іншим суб'єктам
господарювання, а також відповідна
первинна документація, складена за
результатами господарської діяльності
з ними.

Судова колегія також звертає увагу, що
з обставин справи вбачається наявність
реальної технічної можливості у
позивача на здійснення господарських
операцій із ТОВ «Східноукраїнська
Компанія «Мега» за договором поставки
від 01.12.2012 року № 01031, у чому переконує
наявність у ТОВ «Елпо Україна»
відповідних трудових ресурсів, що
підтверджується штатним розкладом
товариства і наказами про прийняття на
роботу, та наявність обладнання,
належного позивачу, згідно з
відомостями в інвентаризаційних
картах обліку основних засобів ТОВ
«Елпо Україна».

Таким чином, оскільки витрати позивача
за договором, укладеним з ТОВ
«Східноукраїнська Компанія «Мега»
були відображені у відповідних
податкових накладних, складених на
підставі правовідносин між позивачем
та зазначеним контрагентом, який на
момент виникнення спірних
правовідносин був зареєстрований як
платник ПДВ, первинні документи
виписані та зареєстровані відповідно
до вимог чинного законодавства, а
доказами, наявними в матеріалах справи
повністю підтверджується реальність
господарських операцій за спірним
договором поставки та рух коштів між
його сторонами, то колегія суддів
вважає, що невизнання відповідачем
права позивача на формування
податкового кредиту на підставі
зобов'язань із ТОВ «Східноукраїнська
Компанія «Мега» є необґрунтованим та
безпідставним.

Посилання апелянта на результати
зустрічної звірки контрагента
позивача - ТОВ «Східноукраїнська
Компанія «Мега» не ґрунтуються на
нормах права, з огляду на наступне.

Зі статті 61 Конституції України
випливає, що юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.
Законодавством не передбачена
відповідальність юридичної особи за
зобов'язаннями іншого суб'єкта
підприємницької діяльності, зокрема, у
галузі податкових правовідносин.

Отже, у чинному законодавстві України
виникнення у платника ПДВ права на
формування податкового кредиту не
ставиться в залежність від дотримання
вимог податкового законодавства його
контрагентом, а тому при дослідженні
факту здійснення господарської
операції повинні оцінюватися
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. При цьому, не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами недійсними (у
тому числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку, а відносини
між учасниками попередніх ланцюгів
постачань товарів та послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між останнім у
ланцюгу постачань платником податків
та його безпосереднім контрагентом.

Аналогічна правова позиція викладена у
рішенні Верховного Суду України від
31.01.2011 року у справі № 21-47а10, яке
відповідно до ст. 244-2 КАС України, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що відповідач у своїй
апеляційній скарзі також посилається
на порушення вимог податкового
законодавства певним ТОВ «ДКЛ», однак з
матеріалів справи жодним чином не
вбачається правовий зв'язок між
господарською діяльністю даної
юридичної особи з позивачем та його
контрагентом за спірним договором
поставки і тим більш взагалі не
зрозуміло, яким чином порушення
податкового законодавства, вчинені ТОВ
«ДКЛ» можуть впливати на правомірність
формування податкової звітності ТОВ
«Елпо Україна».

Таким чином, судова колегія вважає, що
апелянт, який є суб'єктом владних
повноважень, діючи в порушення вимог ч.
2 ст. 71 КАС України, не довів
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та не переконав суд
у своїй правоті.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції стосовно наявності
достатніх та необхідних правових
підстав для визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 25.09.2013 року №
, № та № і приходить
до висновку про те, що судом першої
інстанції було повно встановлено
фактичні обставини справи, правильно
визначено норми матеріального та
процесуального права, які підлягають
застосуванню, із дотриманням вимог ст.
159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З огляду на це, судова колегія
вважає необхідним апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 квітня 2014 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів у місті
Києві - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 квітня 2014 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Епель О.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.