Справа № 826/1505/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2014 року № 826/1505/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури
України, Генерального прокурора
України Пшонки Віктора Павловича,
Першого заступника Генерального
прокурора України Білоуса Віталія
Владиславовича, Заступника
Генерального прокурора України Пришко
Анатолія Григоровича про встановлення
відсутності суб'єкта владних
повноважень, визнання нечинними та
скасування наказів, зобов'язання
До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по
тексту також - позивач) з позовом до
Генеральної прокуратури України
(надалі також - відповідач1),
Генерального прокурора України Пшонки
Віктора Павловича (надалі також -
відповідач2), Першого заступника
Генерального прокурора України
Білоуса Віталія Владиславовича (надалі
також - відповідач3), Заступника
Генерального прокурора України Пришко
Анатолія Григоровича (надалі також -
відповідач4), в якому з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог
- встановити відсутність
компетенції (повноважень) заступника
Генерального прокурора України Пришка
А.Г. під час виконання обов'язків
Генерального прокурора України, а саме
- 10.10.2013р., видавати накази, що
стосуються зміни структури та штатного
розкладу Генеральної прокуратури
- скасувати та визнати повністю
нечинним наказ №53шц від 10.10.2013р.,
виданий виконувачем обов'язків
Генерального прокурора України
- визнати попередження про
звільнення №11-1140вих-13 від 05.11.2013р.
- встановити відсутність
компетенції (повноважень) першого
заступника Генерального прокурора
України Білоуса В.В. під час виконання
обов'язків Генерального прокурора
України, а саме - 08.01.2014р., видавати наказ
про звільнення позивача;
- скасувати та визнати повністю
нечинним наказ №1ц від 08.01.2014р., виданий
виконувачем обов'язків
Генерального прокурора України
- визнати дії Генерального
прокурора України Пшонки В.П. щодо
нездійснення належного контролю за
роботою підпорядкованих йому першого
заступника Генерального прокуратура
України Білоуса В.В. та заступника
Генерального прокурора України Пришка
- зобов'язати Генеральну
прокуратуру України поновити позивача
на посаді начальника відділу нагляду
за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Управління нагляду за
додержанням Міністерством закордонних
справ України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України
Генеральної прокуратури України;
- зобов'язати Генеральну прокуратуру
України довести до відому працівників
органів прокуратури суть і зміст
рішення суду за даним позовом.

Розглянувши документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов підлягає частковому задоволенню
з огляду про наступне.

Матеріалами справи встановлено,
що 15 квітня 2013 року Наказом
Генерального прокурора України №43ц
ОСОБА_1 призначений на посаду
начальника відділу нагляду
додержанням Міністерством закордонних
справ України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України управління
нагляду за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Генеральної
прокуратури України.

Наказом виконувача обов'язків
Генерального прокурора України
Білоуса В.В. №1ц від 08.01.2014р. позивача
звільнено з займаної посади начальника
Відділу у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці.

Позивач категорично не
погоджується з правомірністю його
звільнення, в обґрунтування позову
позивач посилається на те, що у
заступника Генерального прокурора
України Пришка А.Г. та першого
заступника Генерального прокурора
України Білоуса В.В., які відповідно
10.10.2013 та 08.01.2014рр. виконували обов'язки
Генерального прокурора України, не
було повноважень видавати накази, що
стосуються зміни структури і штатного
розпису Генеральної прокуратури
України та про звільнення. Разом з тим,
зазначав, що Генеральною прокуратурою
України у спірних правовідносинах
недотриманні приписи ст. ст. 42, 49-2 та ч. 2
ст. 40 КЗпП України щодо порядку
вивільнення у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці. Позов
просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів проти
задоволення позову заперечував з
мотивів необґрунтованості та
безпідставності та зазначав, що
оскаржувані позивачем дії та накази
прийняті в межах наданих їм
повноважень відповідно до вимог
чинного законодавства.

Оцінюючі спірні правовідносини,
суд виходив із наступного.

В межах розгляду справи
встановлено, що на підставі ст. ст. 14, 15
Закону України «Про прокуратуру»
наказом виконувача обов'язків
Генерального прокурора України Пришка
А.Г. від 10.10.2013р. № 53 шц у структурі та
штатному розписі Генеральної
прокуратури України ліквідовано
управління нагляду за додержанням
Міністерством закордонних справ
України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України (2 відділи),
а його штатну чисельність, 14 одиниць, з
відповідним фондом заробітної плати
зараховано до резерву Генеральної
прокуратури України. Цим самим наказом
у структурі та штатному розписі
Генеральної прокуратури України також
ліквідовано Головне управління
міжнародно-правового співробітництва
та європейської інтеграції (5 відділів,
штатна чисельність 56 одиниць) та
утворено нове Головне управління
міжнародно-правового співробітництва
та європейської інтеграції у складі 6
відділів штатною чисельністю 62
одиниці.

Позивач зазначає, що наказ
виконувача обов'язків Генерального
прокурора України Пришка А.Г. від
10.10.2013р. № 53 щодо змін у структурі та
штатному розписі Генеральної
прокуратури повинен бути визнаний у
судовому порядку нечинним, оскільки на
його переконання, у заступника
Генерального прокурора України Пришка
А.Г. за час виконання ними обов'язків
Генерального прокурора України, не
було компетенції (повноважень)
видавати накази, що стосуються зміни
структури та штатного розкладу
Генеральної прокуратури України.

Так, в обґрунтування своїх
доводів покликався на приписи ст. ст. 14,
15 Закону України «Про прокуратуру»,
згідно змісту яких Генеральну
прокуратуру України очолює
Генеральний прокурор України, який
має першого заступника та
заступників. Структуру Генеральної
прокуратури України та Положення про
її структурні підрозділи затверджує
Генеральний прокурор України.
Генеральний прокурор України: 1)
спрямовує роботу органів прокуратури і
здійснює контроль за їх діяльністю; 2)
призначає першого заступника,
заступників Генерального прокурора
України, керівників структурних
підрозділів, головного бухгалтера,
інших працівників Генеральної
прокуратури України; 3) затверджує
структуру і штатну чисельність
підпорядкованих органів прокуратури,
розподіляє кошти на їх утримання.

Проте позивачем не взято до уваги
той факт, що відповідно до наказу
Генерального прокурора України від
29.03.2013р. № 42 «Про розподіл обов'язків
між керівниками Генеральної
прокуратури України» обов'язки
Генерального прокурора України у разі
його відсутності виконує перший
заступник або один із заступників
Генерального прокурора України згідно
з наказом.

Таким чином, наказом Генерального
прокурора України від 29.03.2013р. № 42,
встановлено юридичну форму
тимчасового забезпечення виконання
повноважень керівника Генеральної
прокуратури України, якщо останній не
може їх виконувати з тих чи інших
причин. Будь-яких обмежень у виконанні
певних повноважень цей документ не
містить.

При цьому, Наказом Генерального
прокурора України від 10.10.2013р. № 1250 ц
виконання обов'язків Генерального
прокурора України покладено на
заступника Генерального прокурора
України державного радника юстиції 1
класу Пришка А.Г.

Вищевикладене у сукупності свідчить
про те, що саме Пришко А.Г. зобов'язаний
виконувати повноваження керівника
Генеральної прокуратури України,
покладені на нього Законом України
«Про прокуратуру», а відтак наказ
виконувача обов'язків Генерального
прокурора України Пришка А.Г. від 10.10.2013
р. № 53 шц щодо структури Генеральної
прокуратури України є правомірним та
скасуванню не підлягає.

З огляду на вищевикладене у
задоволенні позовних вимог щодо
встановлення відсутності компетенції
(повноважень) заступника Генерального
прокурора України Пришка А.Г. під час
виконання обов'язків Генерального
прокурора України, а саме - 10.10.2013р.,
видавати накази, що стосуються зміни
структури та штатного розкладу
Генеральної прокуратури України та
скасування та визнання нечинним наказу
№53шц від 10.10.2013р., виданого виконувачем
обов'язків Генерального прокурора
України Пришком А.Г., слід відмовити з
підстав необґрунтованості позову у цій
частині.

Щодо позовної вимоги про визнання
попередження про звільнення №11-1140вих-13
від 05.11.2013р. нечинним, суд звертає увагу
на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі скорочення штату
працівників. Звільнення з цієї
підстави допускається, якщо неможливо
перевести працівника за його згодою на
іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП).

При цьому суд звертає
увагу на те, що розірвання власником
або уповноваженим ним органом
трудового договору з працівником
відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу
передбачає дотримання певних гарантій
для працівника.
Як встановлено частиною першою
статті 49-2 Кодексу про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці.

Позивача попереджено про наступне
вивільнення листом за підписом
виконувача обов'язків Генерального
прокурора України Білоуса В.В. від
05.11.2013р. за № 11-1140 вих-13.

В той час, як наказ про звільнення
датований 08.01.2014р., що позивача у
визначений законодавством строк
попереджено про вивільнення, а відтак
правові підстави для визнання
попередження про звільнення №11-1140вих-13
від 05.11.2013р. нечинним відсутні.

Позовні вимога про встановлення
відсутності компетенції (повноважень)
першого заступника Генерального
прокурора України Білоуса В.В. під час
виконання обов'язків Генерального
прокурора України, а саме - 08.01.2014р.,
видавати наказ про звільнення позивача
не підлягає задоволенню, з огляду про
наступне.

Наявність повноважень у першого
заступника Генерального прокурора
України Білоуса В.В. щодо видачі
наказів про звільнення
підтверджується наказом Генерального
прокурора України від 19.11.2013р. № 101 «Про
розподіл обов'язків між керівниками
Генеральної прокуратури України»,
відповідно до якого обов'язки
Генерального прокурора України у разі
його відсутності виконує перший
заступник або один із заступників
Генерального прокурора України згідно
з наказом.

При цьому вирішуючи питання щодо
правомірності звільнення позивача, суд
виходив із наступного.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві в установі,
організації. Звільнення з підстав,
зазначених у пункті1 статті 40 Кодексу,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Разом з тим, зі змісту попередження про
вивільнення слідує, позивачу було
запропоновано 29 вакантних посад у
центральному апараті Генеральної
прокуратури України, зокрема
начальника відділу захисту
конституційних прав громадян, безпеки
руху та пасажирських перевезень
управління правозахисної діяльності,
протидії корупції та злочинності у
сфері транспорту Головного управління
захисту прав і свобод громадян та
інтересів держави, протидії корупції
та злочинності у сфері транспорту
Генеральної прокуратури України та
начальника відділу з розслідування
особливо важливих справ управління
правозахисної діяльності, протидії
корупції та злочинності у сфері
транспорту Головного управління
захисту прав і свобод громадян та
інтересів держави, протидії корупції
та злочинності у сфері транспорту
Генеральної прокуратури України.

Водночас в письмових запереченнях
проти позову, відповідач покликається
на те, що позивач від запропонованих
посад відмовився, а відтак наказ про
його звільнення є таким, що відповідає
вимогам законодавства та скасуванню не
підлягає.

Проте, відповідачем не надано належних
доказів відмови позивача від
запропонованих посад. При цьому, суд
вважає за доцільне зазначити, що
письмові пояснення працівника
Генеральної прокуратури України щодо
відмови позивача від запропонованих
посад, не можуть розцінюватись судом як
беззаперечний доказ таких обставин,
позаяк відповідачем на підтвердження
таких доводів не надано
документального підтвердження.

У відповідності до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Таким чином, відповідачем не доведено
неможливості переведення позивача на
іншу роботу.

В той час, як матеріали справи свідчать,
що позивачем на ім'я Генерального
прокурора України Пшонки В.П.
неодноразово подавались рапорти (від
27.12.2013р.) про призначення позивача на
запропоновані посади, зокрема:

- на посаду старшого прокурора відділу
організації роботи і контролю
виконання організаційно - контрольного
управління Головного управління
організаційно - контрольного
забезпечення Генеральної прокуратури
України;

- на посаду прокурора Третього
наглядового відділу за додержанням
законів при провадженні досудового
розслідування та підтримання
державного обвинувачення управління
нагляду за додержанням органами
внутрішніх справ Головного управління
нагляду за додержанням законів у
кримінальному провадженні Генеральної
прокуратури України.

Незважаючи на вищевикладене, позивача
не було призначено не на жодну з посад,
бажання обійняти які, останнім були
висловленні у відповідних рапортах.

Разом з тим, відповідач покликається на
те, що згідно даних автоматизованої
системи електронного документообігу
Генеральної прокуратури України
упродовж грудня 2013 - січня 2014 років
звернення ОСОБА_1 (у тому числі рапорти)
зареєстрованими не значаться, що
підтверджується довідкою від 19.02.2014р.
№13/1-57вих-14.

Проте, позивачем рапорти про
призначення на посади, направлені
відповідачу поштою (ТОВ «Нова Пошта»)
із описом вкладеного, про що свідчить
товарно-транспортна накладна
№4208.

При цьому, листом ТОВ «Нова Пошта» від
01.04.2014р. (долученого позивачем до
матеріалів справи) №199 повідомлено, про
те, що відправлення по
товарно-транспортній накладній
№4208 від 27.12.2013р. було доставлено
за вказаною відправником адресою 30.12.2013
р. Відправлення (а саме "документи") було
отримано представником одержувача
секретарем Поповою І.О.

Зважаючи на той факт, що згідно ст.
40 КЗпП, звільнення з підстав,
зазначених у пункті 1 статті 40 Кодексу,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу, та враховуючи той факт, що ст. 71
КАС України покладає тягар доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності на відповідача, та
оскільки відповідачем в межах розгляду
даної справи не доведено відмови
позивача від запропонованих посад,
відповідачем порушено процедуру
вивільнення, визначену трудовому
законодавству, відтак наказ №1ц від
08.01.2014р. на переконання суду є
протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд звертає увагу на
те, що позивачем невірно обрано спосіб
захисту порушено права в частині
позовних вимог про визнання повністю
нечинним наказу №1ц від 08.01.2014р.,
виданий виконувачем обов'язків
Генерального прокурора України
Білоусом В.В., з огляду про наступне.

Частиною 2 статті 162 КАС України
передбачено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання не чинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення.

Встановлені ж статтями 105, 162 КАС
України способи захисту порушеного
права не є вичерпними. Разом з тим,
деякі із встановлених способів захисту
порушеного права носять обмежений
характер і не можуть бути застосовані
при виникненні будь-якого спору у сфері
публічних відносин. Так, вимога про
визнання не чинним акта може
стосуватись лише нормативно-правового
акта, а при визнанні протиправним -
індивідуального акта.

Таким чином, у тих випадках, коли
предметом спору є індивідуальний акт,
дія або бездіяльність позовною вимогою
за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України
має бути визнання такого акта, дії чи
бездіяльності протиправними
(недійсними, незаконними,
неправомірними, скасування такого
акту), а в разі оскарження
нормативно-правового акту - визнання
його не чинним.

У разі помилкового обрання
позивачем неналежного способу захисту
порушеного права, адміністративні суди
мають право на підставі частини другої
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України вийти за межі
позовних вимог та застосувати той
спосіб захисту порушеного права
позивача, який відповідає фактичним
обставинам справи і відновлює порушене
право особи.

За таких обставин наказ №1ц від
08.01.2014р. про звільнення старшого
радника юстиції ОСОБА_1 з посади
начальника відділу нагляду за
додержанням Міністерством закордонних
справ України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України управління
нагляду за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Генеральної
прокуратури України та органів
прокуратури України у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 08 січня 2014
року, підлягає скасуванню, позаяк його
невідповідність нормам чинного
законодавства України встановлена в
ході судового розгляду даної справи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини
першої статті 256 КАС України негайно
виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби у межах
суми стягнення за один місяць та
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині
поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника
відділу нагляду за додержанням
Міністерством закордонних справ
України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України Управління
нагляду за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Генеральної
прокуратури України підлягає
негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 11, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 256 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та
скасувати наказ №1ц від 08.01.2014р.,
виданий виконувачем обов'язків
Генерального прокурора України
Білоусом В.В.

Поновити ОСОБА_1 на посаді
начальника відділу нагляду за
додержанням Міністерством закордонних
справ України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України Управління
нагляду за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Генеральної
прокуратури України.

Допустити негайне виконання
постанови суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді начальника відділу
нагляду за додержанням Міністерством
закордонних справ України
законодавства у сфері зовнішніх
відносин України Управління нагляду за
додержанням Міністерством закордонних
справ України законодавства у сфері
зовнішніх відносин України
Генеральної прокуратури України.
У решті
позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
І.А.Качур