Справа № 591/377/14-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 р.Справа № 591/377/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши у порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Сумській
області на постанову Зарічного
районного суду м. Суми від 26.03.2014р. по
справі №591/377/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Сумській
області, третя особа Управління
державної пенітенціарної Служби
України в Сумській області

про визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Сумській області, третя
особа Управління державної
пенітенціарної Служби України в
Сумській області, в якому просив:

- визнати неправомірною
бездіяльність Управління МВС України в
Сумській області щодо невиплати
одноразової грошової допомоги при
звільненні з органів внутрішніх справ
України із розрахунку за п'ять повних
календарних років служби в органах
Державної пенітенціарної служби
України, тобто з 19.09.2008 року по 02.12.2013
року;

- зобов'язати Управління МВС
України в Сумській області нарахувати
та виплатити одноразову грошову
допомогу при звільненні з органів
внутрішніх справ України із розрахунку
за одинадцять повних календарних років
служби в органах внутрішніх справ
України і в органах Державної
пенітенціарної служби України, тобто з
15.08.2002 року по 02.12.2013 року;

- зобов'язати Управління МВС
України в Сумській області нарахувати
та виплатити середній заробіток
(грошове забезпечення) виходячи із
заробітку за останні два календарні
місяці роботи відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100
за час затримки виплати одноразової
грошової допомоги при звільненні з
органів внутрішніх справ , тобто з
02.12.2013 року по день фактичного
розрахунку;

- стягнути з Управління МВС
України в Сумській області грошові
витрати в розмірі 2000 грн. за надання
юридичної допомоги за
цивільно-правовому договору.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що у період з 19.09.2008 року до 02.12.2013 року
позивач проходив службу в органах
внутрішніх справ та був звільнений в
запас наказом від 28.11.2013 року № 248 о/с за
власним бажанням. Згідно вказаного
наказу, загальна вислуга років склала 11
років 01 місяць 17 днів, у тому числі:
служба в УДДУПВП - 5 років 10 місяців 17
днів - з 15.08.2002 р. по 30.06.2008 р.; служба в ОВС
- 5 років 2 місяці 14 днів - з 19.09.2008 р. до
02.12.2013 р. При звільненні відповідач
виплатив позивачу лише одноразову
допомогу за вислугу років в період
проходження служби в ОВС, але не
врахував для обчислення допомоги
період служби в управлінні Державної
пенітенціарної служби. Не погоджуючись
із даними діями відповідача, позивач
звернувся до суду із позовом.

Постановою Зарічного районного суду м.
Суми від 26.03.2014 року адміністративний
позов було задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Сумській області щодо
не нарахування і невиплати позивачу
одноразової грошової допомоги при
звільненні з органів внутрішніх справ
за період служби в органах Державної
пенітенціарної служби України в
Сумській області з 15.08.2002 року по 30.06.2008
року.

Зобов'язано Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Сумській
області нарахувати і виплатити
позивачу грошову вихідну допомогу при
звільненні у повному обсязі,
зарахувавши до стажу для її обчислення
період проходження ним служби в
органах Державної пенітенціарної
служби України в Сумській області з
15.08.2002 року по 30.06.2008 року.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог було відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Зарічного районного суду м. Суми від
26.03.2014 року в частині задоволення
позовних вимог та прийняти в цій
частині нове рішення, яким відмовити в
задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вказує, що згідно положень Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», необхідною
умовою для отримання одноразової
грошової допомоги при звільненні зі
служби в ОВС є виключно наявність у
особи права на отримання пенсії згідно
вказаного Закону. В свою чергу,
оскільки позивач при звільненні з ОВС
не набув права на отримання пенсії
згідно положень Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», то він також не має права на
отримання одноразової грошової
допомоги.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких, посилаючись
на обґрунтованість та об'єктивність
рішення суду, просить залишити його без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Сторони у судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи були повідомлені у
встановленому законом порядку, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи повідомленнями про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

Позивач надав до суду заяву, в якій
просив розглянути справу без його
участі.

У відповідності до положень п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), колегія
суддів дійшла висновку про можливість
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що позивач у період з 19.09.2008
року проходив службу в органах
внутрішніх справ, що підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
трудової книжки та послужного списку
(а.с. 8-9, 27-29).

Наказом Управління МВС України в
Сумській області від 28.11.2013 року № 248 о/с
позивача з 02.12.2013 року було звільнено у
запас на підставі п. 64 «ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України (за власним
бажанням). Згідно наказу, вислуга років
на 02.12.2013 року складає: календарна - 11 р.,
01 м, 01 д.; ДДУВП - 05 р., 10 м., 17 д.; ОВС - 05 р., 02
м., 14 д., для виплати одноразової
грошової допомоги при звільненні - 05 р.,
02 м., 14 д. (а.с.12).

Платіжним дорученням №2275 від 18.12.2013
року позивачу було перераховано
вихідну допомогу у розмірі 60573,37 грн.
(а.с. 35). Розмір допомоги відповідачем
було визначено за період проходження
служби в ОВС, без врахування періоду
служби в управлінні Державної
пенітенціарної служби.

Позивач, не погодившись із
вищезазначеними діями відповідача,
звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем при призначенні та
виплаті позивачу одноразової грошової
допомоги при звільненні з органів
внутрішніх справ було неправомірно не
враховано період служби в органах
Державної пенітенціарної служби
України в Сумській області з 15.08.2002 року
по 30.06.2008 року. Також, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність пропуску позивачем строку
звернення до суду.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу строків
звернення до адміністративного суду
унормовані ст. 99 КАС України.

Так, відповідно до вимог ч. 1
вищенаведеної статті Кодексу
встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Колегія суддів зазначає, що практика
Європейського суду з прав людини також
свідчить про те, що право на звернення
до суду не є абсолютним і може бути
обмеженим, в тому числі і встановленням
строків на звернення до суду за
захистом порушених прав (справа
"Стаббігс та інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС України
встановлено, що для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом
та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

В свою чергу, згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС
України, публічна служба - це
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Колегія суддів зазначає, що складовими
елементами правового статусу осіб
публічної служби є вступ на публічну
службу, умови та порядок її
проходження, звільнення з публічної
служби, соціальний статус осіб
публічної служби.

Враховуючи наведене та беручі до уваги,
що в предметом спору по даній справі є
визнання неправомірною бездіяльності
при нарахуванні та виплаті грошової
вихідної допомоги при звільненні та
зобов'язання провести нарахування та
виплату вказаної допомоги, колегія
суддів дійшла висновку, що вказаний
спір відноситься до справ щодо
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження та звільнення з
публічної служби, а тому, до спірних
правовідносин повинен застосовуватись
спеціальний строк звернення з
адміністративний позовом, що
передбачений ч. 3 ст. 99 КАС України,
тобто місячний строк.

Для вирішення питання про наявність
або відсутність пропуску строку
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи необхідно
з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи
бездіяльністю порушені права цієї
особи, коли розпочався перебіг цього
строку.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду "Про
практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р.,
зокрема, при розгляді спорів з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби застосовуються строки
звернення до суду, встановлені
спеціальними законами. У разі коли ці
закони зазначені питання не
врегульовують, то з врахуванням
необхідності субсидіарного
застосування законів про працю суди
повинні виходити із строків звернення
до суду, визначених частиною першою
статті 233 Кодексу законів про працю
України. Тому громадянин може
звернутися із заявою про вирішення
спору в тримісячний строк із дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права, а у справах
про звільнення з публічної служби - у
місячний строк із дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що саме з
моменту отримання трудової книжки або
копії наказу про звільнення, особа
вважається такою, що повідомлена про
звільнення з органів внутрішніх справ,
а відтак, у випадку незгоди з
підставами та умовами звільнення, має
можливість реалізувати своє право на
їх оскарження у судовому порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що
наказ Управління МВС України в
Сумській області № 248о/с, яким позивача
було звільнено з ОВС та призначено
виплату одноразової грошової допомоги,
був прийнятий 28.11.2013 року. Трудову
книжку та військовий квиток позивачем
було отримано 02.12.2013 року, про що
свідчить наявна в матеріалах справи
розписка, згідно якої позивач зазначив,
що претензій щодо звільнення та
отримання документів відсутні (а.с. 31).

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що з моменту отримання
трудової книжки позивачу було
достовірно відомо про наявність
обставин, які на його думку, можуть
свідчити про порушення прав, свобод чи
інтересів, та як наслідок, саме з даного
моменту у позивача виникла можливість
реалізувати встановлене законом право
на їх захист, у т.ч. шляхом звернення до
суду із відповідним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду із
вищезазначеним позовом 23.01.2014 року, що
підтверджується штампом вхідної
кореспонденції суду на
адміністративному позові.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду, колегія суддів дійшла
висновку, що позивачем було пропущено
встановлений законодавством місячний
строк звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений судом за
наявності поважних причин його
пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС
України, суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи.

Вирішуючи питання про поважність
причин пропущення строку звернення до
суду з даним позовом, колегія суддів
виходить з того, що поважними
визнаються лише такі причини, які є
об'єктивно непереборними, не залежать
від волевиявлення сторони та пов'язані
з дійсними істотними перешкодами чи
труднощами, тобто, які б об'єктивно та
істотно перешкоджали його зверненню до
суду та не залежали від його
волевиявлення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
встановлення процесуальних строків
законом та судом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними,
передбачених КАС України, певних
процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному
процесі сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Однак позивачем до суду першої
інстанції не було надано доказів
поважності пропуску строку для
звернення до адміністративного суду із
даним позовом.

Посилання позивача в
адміністративному позові на положення
норм Кодексу законів про працю України,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

З системного аналізу положень ч. 3 ст. 99
КАС України, колегія суддів дійшла
висновку, що при розгляді спорів з
приводу прийняття громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби застосовуються
строки звернення до суду, встановлені
спеціальними законами.

Колегія суддів зауважує, що правова
позиція з приводу застосування
спеціального законодавства у
відносинах публічної служби
висловлена у постанові колегії суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України від
13.03.2007 р. № 21-1627во06, згідно з якою
закріплено, що наявність спеціальних
законів не виключає можливості
застосування до правовідносин,
пов'язаних із проходженням громадянами
публічної служби та її припиненням,
окремих норм трудового законодавства у
випадках, передбачених спеціальними
законами.

В даному випадку, положеннями КАС
України не передбачено застосування
норм трудового законодавства при
вирішенні питання строку звернення до
суду із позовом, а визначає місячний
строк звернення із позовом до суду у
відносинах публічної служби.

Крім того, відповідно до п. 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13
від 24.12.1999 р. «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
встановлено, що передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюється на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо).

Враховуючи наведене та беручі до уваги,
що позивач проходив службу в органах
внутрішніх справ, то правовідносини,
які складуються при її проходженні є
публічно - правовими, і відповідно, на
них не може розповсюджуватись дія
ст.ст. 116-117 КЗпП України, на які
посилається позивач.

Будь-яких інших доказів наявності
об'єктивних причин, що перешкоджали
своєчасно звернутися до суду з
відповідним позовом про захист свого
порушеного права, позивачем не
повідомлено, а судом в ході судового
розгляду не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
в порушення вищезазначених вимог, не
було надано належних та допустимих
доказів, в підтвердження факту
поважності пропуску строку звернення
до суду із даним позовом.

Відповідно до п. 9 ст. 155 КАС України суд
своєю ухвалою залишає позовну заяву
без розгляду, зокрема, якщо позовну
заяву подано з пропущенням
встановленого законом строку
звернення до адміністративного суду і
суд не знайшов підстав для визнання
причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що приймаючи оскаржуване
рішення, суд першої інстанції не
звернув уваги на пропущення позивачем
строку звернення до суду та
безпідставно, незважаючи на
відсутність доказів поважності
пропуску строку звернення до суду,
ухвалив рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України, за
насідками розгляду апеляційної скарги
на постанову суду першої інстанції суд
апеляційної інстанції має право
скасувати постанову суду і залишити
позовну заяву без розгляду або закрити
провадження по справі.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є, серед іншого, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у
справі та допущених судом першої
інстанції порушень норм
процесуального права, колегія суддів
вважає, що постанова Зарічного
районного суду м. Суми від 26.03.2014р. по
справі №591/377/14-а не відповідає вимогам
ст.159 КАС України, а тому відповідно до
положень п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 205 КАС
України підлягає скасуванню з
прийняттям нової ухвали про залишення
позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 99-100, п. 9 ст. 159, ст.ст. 160,
167, 195, 197, п. 4 ч. 1 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Сумській області задовольнити
частково.

Постанову Зарічного районного суду м.
Суми від 26.03.2014р. по справі №591/377/14-а
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Сумській області, третя
особа Управління державної
пенітенціарної Служби України в
Сумській області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання вчинити
дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А.