Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року м. Київ
К/9991/31279/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кочана В.М.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, територіального
управління Державної судової
адміністрації в Луганській області про
визнання бездіяльності незаконною,
зобов'язання вчинити певні дії,
перерахунок та виплату заробітної
плати за касаційною скаргою
Міністерства фінансів України на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 9 лютого 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 квітня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що з 31 січня 2007 року працює
Жовтневого районного суду м. Луганська.
Частиною 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» передбачено, що розміри
посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частиною 4 зазначеної статті
передбачено, що суддям виплачується
щомісячна надбавка за вислугу років у
відсотках від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865 затверджені схеми посадових
окладів керівників і суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6 у
співвідношенні до мінімальної
заробітної плати. Постановою Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 р. № 865» від
31 грудня 2005 року №1310 постанову №
865 доповнено пунктом 4-1, згідно з яким
мінімальна заробітна плата для
обчислення посадових окладів суддів
встановлена у розмірі 332 грн і при її
підвищенні у подальшому перерахунок
заробітної плати не провадиться.
Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року визнано незаконним,
зокрема, пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865. Проте
відповідачі продовжують незаконно
нараховувати посадовий оклад, виходячи
із розміру мінімальної заробітної
плати 332 грн, а не з розміру мінімальної
заробітної плати, яка встановлена
законодавчими актами за вказаний
період. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. №865» від 16 січня 2008 року №19
постанову №865 доповнено пунктом 2-2,
згідно якого суддям щомісяця
виплачується надбавка за вислугу років
у відсотках від посадового окладу з
урахуванням надбавки за
кваліфікаційний клас, тобто було
змінено порядок нарахування
щомісячної надбавки за вислугу років,
замість її визначення у відсотках до
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи (частина 4 статті 44 Закону України
«Про статус суддів»). Рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року №10-рп/2008 положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
стосовно оплати праці суддів визнані
неконституційними. Положення
постанови Уряду не повинні
застосовуватися, оскільки нею
безпідставно фактично внесено зміни до
Закону України «Про статус суддів»,
який має вищу силу, ніж ця постанова, що
згідно з Конституцією України є
недопустимим.

Просила з урахуванням уточнення
позовних вимог:

поновити строк звернення до суду;

визнати незаконною бездіяльність
територіального управління Державної
судової адміністрації в Луганській
області щодо не проведення перерахунку
заробітної плати позивача з
урахуванням усіх складових у період з 31
січня 2007 року по 31 грудня 2010 року
відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус судів» від 15 грудня 1992
року із змінами;

визнати незаконною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів з
повного фінансування заробітної плати
позивача з урахуванням усіх складових
у період з 31 січня 2007 року по 31 грудня 2010
року відповідно до статті 44 Закону
України «Про статус судів» від 15 грудня
1992 року із змінами;

визнати незаконною бездіяльність
Міністерства фінансів України щодо
неприйняття заходів з повного
фінансування заробітної плати
позивача з урахуванням усіх складових
у період з 31 січня 2007 року по 31 грудня 2010
року відповідно до статті 44 Закону
України «Про статус судів» від 15 грудня
1992 року із змінами;

зобов'язати територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області провести
перерахунок та сплату розміру
заробітної плати позивача з
урахуванням усіх складових у період з 31
січня 2007 року по 31 грудня 2010 року
відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус судів» від 15 грудня 1992 року
із змінами;

зобов'язати Міністерство фінансів
України профінансувати витрати на
виплату позивачу заборгованості із
заробітної плати з урахуванням усіх
складових у період з 31 січня 2007
року по 31 грудня 2010 року у
встановленому статтею 44 Закону України
«Про статус судів» від 15 грудня 1992 року
із змінами та постановою Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 розмірі;

зобов'язати Державну судову
адміністрацію України виділити
територіальному управлінню Державної
судової адміністрації в Луганській
області з єдиного рахунку Державного
бюджету України №4024, відкритого у
Державному казначейству України МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення виплати недоплаченої
позивачу з 31 січня 2007 року по 31
грудня 2010 року заробітної плати з
урахуванням усіх її складових.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 9 лютого
2011 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано незаконною бездіяльність
територіального управління Державної
судової адміністрації в Луганській
області щодо не проведення ОСОБА_1
перерахунку заробітної плати з
урахуванням усіх складових у період з 19
серпня 2009 року по 31 грудня 2010
року відповідно до статті 44 Закону
України «Про статус судів» від 15
грудня 1992 року.

Визнано незаконною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів з
повного фінансування ОСОБА_1
заробітної плати з урахуванням усіх
складових у період з 19 серпня 2009 року по
31 грудня 2010 року відповідно до статті 44
Закону України «Про статус судів» від 15
грудня 1992 року.

Визнано незаконною бездіяльність
Міністерства фінансів України щодо
неприйняття заходів з повного
фінансування ОСОБА_1 заробітної плати з
урахуванням усіх складових у період з 19
серпня 2009 року по 31 грудня 2010 року
відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус судів» від 15 грудня 1992 року.

Зобов'язано територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області провести
перерахунок та сплату розміру
заробітної плати з урахуванням усіх її
складових у період з 19 серпня 2009 року по
31 грудня 2010 року відповідно до статті 44
Закону України «Про статус судів» від 15
грудня 1992 року.

Зобов'язано Міністерство фінансів
України профінансувати витрати на
виплату заборгованості із заробітної
плати з урахуванням усіх складових у
період з 19 серпня 2009 року по 31 грудня 2010
року у встановленому статтею 44 Закону
України «Про статус судів» від 15 грудня
1992 року із змінами та постановою
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 розмірі.

Зобов'язано Державну судову
адміністрацію України виділити
територіальному управлінню Державної
судової адміністрації в Луганській
області з єдиного рахунку Державного
бюджету України № 4024, відкритого
у Державному казначейству України МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення виплати недоплаченої з 19
серпня 2009 року по 31 грудня 2010 року
заробітної плати з урахуванням усіх її
складових.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 квітня 2011
року апеляційні скарги Державної
судової адміністрації України та
Міністерства фінансів України
залишено без задоволення, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 9 лютого 2011
року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Міністерства фінансів України, судами
порушення норм чинного процесуального
та матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень,
відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 працює суддею
Жовтневого районного суду
м. Луганська з 31 січня 2007 року.

Відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус суддів» від 15 грудня
1992 року № 2862-ХІІ (в редакції, що діяла
станом на 1 січня 2006 року) заробітна
плата суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя, та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 3 вересня
2005 року №865, яка набрала законної сили з
1 січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи згідно
з додатком 7.

Відповідно до додатку 6 постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року №865 посадовий
оклад судді Жовтневого районного суду
м. Луганська становить 7,5 розмірів
мінімальних заробітних плат.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 доповнено
постанову Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 пунктом 4-1,
відповідно до положень якого розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, визнано
незаконними постанову Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, задовольнив
позовні вимоги позивача частково.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 3 вересня
2005 року №865, яка набрала чинності з 1
січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243
встановлено, що для вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів, розміри посадових окладів яких
визначаються залежно від кількості
розмірів мінімальної заробітної плати,
зокрема, згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 та іншими нормативно-правовими
актами, розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
залишено без змін.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, визнано
незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була
обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати
набрання нею законної сили) до 1 січня
2012 року (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008
року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання
нею законної сили) до 13 квітня 2011
року, дати її скасування постановою
Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243, якою встановлено, що для
вищих посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 року № 865 та
іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться. Положення
зазначеної постанови стали преамбулою
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 3 вересня
2005 року № 865, постанова Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1243 та пункт 4 постанови Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня
2005 року № 1310 були визнані незаконними
постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року). Обов'язковому
виконанню підлягає рішення суду,
резолютивна частина якого ухвалена
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865. Рішення про
визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Враховуючи викладене, необхідно прийти
до висновку про те, що зазначені
положення постанов Кабінету Міністрів
України, будучи визнані судом
незаконними, нечинними не визнавались,
а тому підлягали виконанню.

Статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII в
редакції, чинній на час існування
спірних правовідносин, було
встановлено, що заробітна плата суддів
складається з посадового окладу,
премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років та інших
надбавок. Розміри посадових окладів
суддів встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частина 4 зазначеної правової
норми встановлювала розміри
щомісячної надбавки за вислугу років,
яка підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій
встановлювались Кабінетом Міністрів
України, розміри надбавок за
кваліфікаційні класи суддів та інших
надбавок у різні періоди визначались
указами Президента України та (або)
постановами Кабінету Міністрів
України.

При цьому відповідно до положень
статті 13 Закону України «Про оплату
праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
оплата праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
здійснюється на підставі законодавчих
та інших нормативних актів України,
генеральної, галузевих, регіональних
угод, колективних договорів у межах
бюджетних асигнувань та інших
позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці
працівників установ і організацій, що
фінансуються з бюджету, затверджуються
одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України
встановлено, що відповідно до
затвердженого бюджетного розпису
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів. Затвердження,
а також коригування протягом
бюджетного року кошторисів бюджетних
установ здійснюється розпорядниками
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при визначенні розміру заробітної
плати працівників бюджетних установ, у
тому числі і суддів, повинен виходити з
обсягів витрат на оплату праці,
затверджених Державним бюджетом
України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових
окладів суддів, Кабінет Міністрів
України регулював розмір заробітної
плати суддів у спірний період за
рахунок розміру премій та інших доплат
у межах визначених Державним бюджетом
України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати на
підставі постанови Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року та постанови окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року задоволенню не
підлягають.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VІ змінено порядок
нарахування надбавки за вислугу років
та встановлено, що вказана надбавка
розраховується у тих же відсотках,
проте не від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи, а від
посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Відповідно до пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2008 року № 19, якою затверджено
зміни, що вносяться до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865, зазначену
постанову було доповнено пунктом 2-2
такого змісту: «Суддям щомісяця
виплачується надбавка за вислугу років
у відсотках від посадового окладу з
урахуванням надбавки за
кваліфікаційний клас в таких розмірах:
при стажі роботи понад три роки - 10
відсотків, понад п'ять років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків».

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

За правилами частини 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Враховуючи викладене, суди прийшли до
обґрунтованого висновку про перевагу
положень частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
над нормами постанов Кабінету
Міністрів України в частині визначення
бази обчислення надбавки за вислугу
років.

Відповідно до положень частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Статтею 225 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 223
Кодексу адміністративного судочинства
України при зміні судового рішення
суду першої інстанції судове рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню.

Відповідно до статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 225, 229, 230,
232 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в
и л а:

Касаційну скаргу Міністерства
фінансів України задовольнити
частково.

Ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 квітня 2011
року скасувати.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 9 лютого 2011
року змінити.

Скасувати зазначену постанову в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, територіального
управління Державної судової
адміністрації в Луганській області про
визнання бездіяльності незаконною,
зобов'язання вчинити певні дії,
перерахунок та виплату заробітної
плати з урахуванням усіх складових у
встановленому статтею 44 Закону України
«Про статус судів» від 15 грудня
1992 року із змінами та постановою
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 розмірі. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у
цій частині відмовити.

В частині задоволення позову про
перерахунок заробітної плати абзаци
другий - сьомий резолютивної частини
постанови викласти у такій редакції:
«Зобов'язати територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Луганській області перерахувати
ОСОБА_1 надбавку за вислугу років у
відповідності з положеннями частини 4
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» у редакції, чинній на час
існування спірних правовідносин, з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2010 року».

Абзаци восьмий, дев'ятий, дев'ятий,
десятий, одинадцятий, дванадцятий,
тринадцятий, чотирнадцятий
резолютивної частини постанови
вважати відповідно абзацами третім,
четвертим, п'ятим, шостим, сьомим,
восьмим, дев'ятим, десятим.

В решті постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 9
лютого 2011 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кочан В.М.