Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/4224/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кочана В.М.,

розглянувши у порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області про визнання
бездіяльності незаконною, стягнення
заборгованості по заробітній платі за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 7 вересня 2010
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 29 серпня 2006 року працює суддею
апеляційного суду Луганської області.
Частиною 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» передбачено, що розміри
посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частиною 4 зазначеної статті
передбачено, що суддям виплачується
щомісячна надбавка за вислугу років у
відсотках від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці Голови та
заступників Голови Верховного Суду
України» від 30 червня 2005 року № 514
зазначеним особам підвищено посадові
оклади з 1 червня 2005 року. Проте
перерахунок розміру окладів іншим
суддям з 1 червня 2005 року на підставі
цієї постанови проведено не було. 3
вересня 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову «Про оплату
праці суддів» № 865, якою підвищено
суддям посадові оклади пропорційно до
окладів голів названих судів, та було
затверджено схеми посадових окладів
керівників і суддів Конституційного
Суду України, Верховного Суду України,
вищих спеціалізованих судів,
Апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів згідно з додатками 1 -
6 у співвідношенні до мінімальної
заробітної плати, визначено умови
преміювання. Проте ця постанова
набрала чинності з 1 січня 2006
року. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 р. № 865» від 31 грудня 2005
року №1310 постанову № 865 доповнено
пунктом 4-1, згідно з яким мінімальна
заробітна плата для обчислення
посадових окладів суддів встановлена у
розмірі 332 грн і при її підвищенні у
подальшому перерахунок заробітної
плати не провадиться. Постановою
окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року визнано
незаконним, зокрема, пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865. Крім
цього, рішенням Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» стосовно
оплати праці суддів визнані
неконституційними. Проте відповідачі
продовжують незаконно нараховувати
посадовий оклад, виходячи із розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн, а
не з розміру мінімальної заробітної
плати, яка встановлена законами про
Державний бюджет України. Постановою
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. №865» від
16 січня 2008 року №19 постанову №865
доповнено пунктом 2-2, згідно якого
суддям щомісяця виплачується надбавка
за вислугу років у відсотках від
посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас,
тобто було змінено порядок нарахування
щомісячної надбавки за вислугу років,
замість її визначення у відсотках до
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи (частина 4 статті 44 Закону України
«Про статус суддів»). Положення
постанови Уряду не повинні
застосовуватися, оскільки нею
безпідставно фактично внесено зміни до
Закону України «Про статус суддів»,
який має вищу силу, ніж ця постанова, що
згідно з Конституцією України є
недопустимим.

Просив з урахуванням уточнення
позовних вимог:

поновити строк звернення до суду;

визнати незаконною бездіяльність всіх
відповідачів по неусуненню порушень
законодавства України у нарахуванні
позивачу заробітної плати та
приведення її розміру у відповідність
зі статтею 44 Закону України «Про статус
суддів»;

стягнути з Державної судової
адміністрації України на користь
позивача заборгованість по заробітній
платі за період з 1 червня 2005 року по 30
червня 2010 року у розмірі 288072,25 грн;

зобов'язати апеляційний суд Луганської
області провести з 1 липня 2010 року
перерахунок розміру заробітної плати
позивача у відповідності зі статтею 44
Закону України «Про статус суддів» та
виплачувати її у визначеному законом
розмірі;

зобов'язати Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
витрати на виплату позивачу
заборгованості із заробітної плати з 1
червня 2005 року по 30 червня 2010 року та на
виплату заробітної плати у належному
розмірі з 1 липня 2010 року у
встановленому статтею 44 Закону України
«Про статус суддів» та постановою
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року №865 розмірі.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 7 вересня
2010 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано незаконною бездіяльність
апеляційного суду Луганської області
щодо непроведення перерахунку
заробітної плати ОСОБА_1 з 19 серпня 2009
року з урахуванням вимог постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 в
редакції станом до 31 грудня 2005 року та
неподання до Державної судової
адміністрації України змін до
посадового окладу ОСОБА_1 із
зазначенням розміру заробітної плати,
виходячи із 9,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 25
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку, з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.

Визнано незаконною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів з
повного фінансування виплати
заробітної плати ОСОБА_1 з 19 серпня 2009
року з розрахунку посадового окладу в
розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 25
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.

Визнано незаконною бездіяльність
Міністерства фінансів України щодо
неприйняття заходів з повного
фінансування заробітної плати ОСОБА_1
з 19 серпня 2009 року з
розрахунку посадового окладу в розмірі
9,5 мінімальних заробітних плат станом
на момент проведення виплат, а з 22
травня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Зобов'язано апеляційний суд Луганської
області провести перерахунок ОСОБА_1
з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009
року перерахунок заробітної плати,
визначивши її розмір з урахуванням
посадового окладу у розмірі 9,5
мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити виплату недоплачених сум з
утриманням обов'язкових податків та
зборів з одночасним поданням до
Державної судової адміністрації
України зазначених змін до посадового
окладу.

Зобов'язано Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
виплати.

Зобов'язано Державну судову
адміністрацію України виділити
апеляційному суду Луганської області з
єдиного рахунку Державного бюджету
України № 4024, відкритого у
Державному казначействі України, МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення виплати недоплаченої
з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009
року заробітної плати, обчисленої з
урахуванням посадового окладу,
виходячи з 9,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених Законом на момент
проведених виплат, з урахуванням
раніше проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня
2010 року апеляційні скарги ОСОБА_1,
Державної судової адміністрації
України залишено без задоволення,
апеляційну скаргу Міністерства
фінансів України задоволено. Постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 7 вересня 2010
року скасовано. Позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Державної
судової адміністрації України щодо
невиплати заробітної плати ОСОБА_1 з 19
серпня 2009 року з розрахунку посадового
окладу в розмірі 9,5 мінімальних
заробітних плат, встановлених Законом
на момент проведення виплат, а з 22
травня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас. Зобов'язано
Державну судову адміністрацію України
здійснити перерахунок та виплату
заробітної плати ОСОБА_1 з 19 серпня 2009
року з розрахунку посадового окладу в
розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 25
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас з
рахунку Державного бюджету України (№
4024, відкритий у Державному
казначействі України, МФО 820172), який
передбачений на виконання рішень судів
на користь суддів. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
постановлення неправильних судових
рішень, позивач просить скасувати
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та ухвалити
в цій частині нове рішення про
задоволення позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 з 29 серпня 2006
року працює суддею апеляційного суду
Луганської області. Згідно довідок
територіального управління Державної
судової адміністрації в Луганській
області заробітна плата позивачу
виплачувалася за період з січня 2006 року
по серпень 2006 року, виходячи із
посадового окладу в сумі 2490 грн, за
період з січня 2005 року по грудень 2005
року, виходячи з посадового окладу в
сумі 439 грн, згідно листа
апеляційного суду Луганської області
від 24 лютого 2010 року № 114
заробітна плата позивачу за період з
серпня 2006 року по липень 2009 року
виплачувалася, виходячи із посадового
окладу 3154 грн, розмір яких обчислювався
із мінімальної заробітної плати 332 грн.

Відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус суддів» від 15 грудня
1992 року № 2862-ХІІ (в редакції, що діяла
станом на 1 січня 2006 року) заробітна
плата суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя, та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України» від 30 червня
2005 року № 514 встановлено, що з 1
червня 2005 року посадовий оклад Голови
Верховного Суду України становить 15
розмірів мінімальної заробітної плати,
а тому посадовий оклад суддів не може
бути нижче 7,5 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 3 вересня
2005 року №865, яка набрала законної сили з
1 січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Відповідно до додатку 4 постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року №865 посадовий
оклад судді апеляційного суду
Луганської області становить 9,5
розмірів мінімальних заробітних плат.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 доповнено
постанову Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 пунктом 4-1,
відповідно до положень якого розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, визнано
незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VІ змінено порядок
нарахування надбавки за вислугу років
та встановлено, що вказана надбавка
розраховується у тих же відсотках,
проте не від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи, а від
посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
позивача в частині перерахунку
заробітної плати з урахуванням розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого Законом на момент
проведення виплат, та надбавки за
вислугу років. Апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги частково, зазначив, Державна
судова адміністрація України є
належним відповідачем у справі, а
Міністерство фінансів України є
неналежним відповідачем у справі.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій можна
погодитись лише частково.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 3 вересня
2005 року №865, яка набрала чинності з 1
січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243
встановлено, що для вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів, розміри посадових окладів яких
визначаються залежно від кількості
розмірів мінімальної заробітної плати,
зокрема, згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 та іншими нормативно-правовими
актами, розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
залишено без змін.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, визнано
незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була
обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати
набрання нею законної сили) до 1 січня
2012 року (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008
року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання
нею законної сили) до 13 квітня
2011 року, дати її скасування постановою
Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243, якою встановлено, що для
вищих посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 року № 865 та
іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться. Положення
зазначеної постанови стали преамбулою
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 3 вересня
2005 року № 865, постанова Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1243 та пункт 4 постанови Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня
2005 року № 1310 були визнані незаконними
постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року). Обов'язковому
виконанню підлягає рішення суду,
резолютивна частина якого ухвалена
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865. Рішення про
визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Враховуючи викладене, необхідно прийти
до висновку про те, що зазначені
положення постанов Кабінету Міністрів
України, будучи визнані судом
незаконними, нечинними не визнавались,
а тому підлягали виконанню.

Крім цього, статтею 44 Закону України
«Про статус суддів» від 15 грудня
1992 року № 2862-XII в редакції, чинній на
час існування спірних правовідносин,
було встановлено, що заробітна плата
суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частина 4 зазначеної правової
норми встановлювала розміри
щомісячної надбавки за вислугу років,
яка підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій
встановлювались Кабінетом Міністрів
України, розміри надбавок за
кваліфікаційні класи суддів та інших
надбавок у різні періоди визначались
указами Президента України та (або)
постановами Кабінету Міністрів
України.

При цьому відповідно до положень
статті 13 Закону України «Про оплату
праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
оплата праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
здійснюється на підставі законодавчих
та інших нормативних актів України,
генеральної, галузевих, регіональних
угод, колективних договорів у межах
бюджетних асигнувань та інших
позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці
працівників установ і організацій, що
фінансуються з бюджету, затверджуються
одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України
встановлено, що відповідно до
затвердженого бюджетного розпису
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів. Затвердження,
а також коригування протягом
бюджетного року кошторисів бюджетних
установ здійснюється розпорядниками
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при визначенні розміру заробітної
плати працівників бюджетних установ, у
тому числі і суддів, повинен виходити з
обсягів витрат на оплату праці,
затверджених Державним бюджетом
України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових
окладів суддів, Кабінет Міністрів
України регулював розмір заробітної
плати суддів у спірний період за
рахунок розміру премій та інших доплат
у межах визначених Державним бюджетом
України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати на
підставі постанови Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року та постанови окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року задоволенню не
підлягають.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VІ змінено порядок
нарахування надбавки за вислугу років
та встановлено, що вказана надбавка
розраховується у тих же відсотках,
проте не від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи, а від
посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Відповідно до пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2008 року № 19, якою затверджено
зміни, що вносяться до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865, зазначену
постанову було доповнено пунктом 2-2
такого змісту: «Суддям щомісяця
виплачується надбавка за вислугу років
у відсотках від посадового окладу з
урахуванням надбавки за
кваліфікаційний клас в таких розмірах:
при стажі роботи понад три роки - 10
відсотків, понад п'ять років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків».

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

За правилами частини 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Враховуючи викладене, суди прийшли до
обґрунтованого висновку про перевагу
положень частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
над нормами постанов Кабінету
Міністрів України в частині визначення
бази обчислення надбавки за вислугу
років.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2
розділу XII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №
2453-VI (в редакції Закону України від 23
грудня 2010 року № 2856-VI) визнано таким, що
втратив чинність Закон України «Про
статус суддів», крім статті 43, частин
п'ятої - тринадцятої статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та
частин першої - четвертої статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2012 року.

Частиною 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» було встановлено, що
розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.
Недотримання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України в межах своїх повноважень
прийняв постанову № 513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову № 514 «Про оплату праці
Голови, першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України», якими з 1 червня 2005
року підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади інших суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів» з
урахуванням підвищених посадових
окладів Голови Конституційного Суду
України та Голови Верховного Суду
України.

Лише 3 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України прийняв постанову №
865 «Про оплату праці суддів», якою
затверджено схеми посадових окладів
інших керівників та суддів
Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак при цьому Кабінет Міністрів
України не усунув порушення вимог
частини 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» і не привів оклади
суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України,
оскільки надав постанові «Про оплату
праці суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
чинності не з 1 червня 2005
року, а з 1 січня 2006 року (пункт 5
Постанови).

Внаслідок цього з 1 червня 2005 року до 1
січня 2006 року оклади суддів усіх судів
України не відповідали вимогам статті
44 Закону України «Про статус суддів».

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2007 року у
справі за позовом Особи до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України, пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 3 вересня 2005 року №
865 визнано незаконним. Цією ж
постановою суду допущено поворот
виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865. Визнано, що вона підлягає
застосуванню одночасно з постановами
Кабінету Міністрів України від 30
червня 2005 року № 513 і № 514 з питань
оплати праці керівників судів, тобто з 1
червня 2005 року.

При цьому, заробітна плата суддів з 1
червня 2005 року повинна обчислюватись
відповідно до положень
нормативно-правових актів про оплату
праці суддів, чинних з 1 січня 2006
року, а розміри заробітної плати суддів
з 1 червня 2005 року повинні відповідати
розмірам заробітної плати суддів,
встановлених з 1 січня 2006 року, тому
підстав для перерахунку заробітної
плати позивача немає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в
и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 7 вересня 2010
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України, апеляційного суду Луганської
області про визнання бездіяльності
незаконною, стягнення заборгованості
по заробітній платі з 1 червня 2005 року з
розрахунку посадового окладу у розмірі
9,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, відмовити.

Зобов'язати апеляційний суд Луганської
області перерахувати ОСОБА_1 надбавку
за вислугу років у відповідності з
положеннями частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів» у редакції,
чинній на час існування спірних
правовідносин, з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2011 року.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кочан В.М.