Справа № 2а-4939/11
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 р.
Справа № 9104/127623/12

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Старунського Д.М.,Гінди О.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Богородчанському районі
Івано-Франківської області на
постанову Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від
13.12.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1
до управління Пенсійного фонду України
в Богородчанському районі
Івано-Франківської області про
стягнення недоплаченої щомісячної
соціальної допомоги як дитині війни, -

ВСТАНОВИЛА
:

28.11.2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з
адміністративним позовом у якому
просила зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області (далі - УПФ
України в Богородчанському районі)
нарахувати та виплатити їй передбачене
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» підвищення до
пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком за період з 26.06.2011 року.

Постановою Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від
13.12.2011 року, вказаний позов задоволено
та зобов'язано УПФ України в
Богородчанському районі нарахувати та
виплатити позивачці передбачене ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» підвищення до пенсії у
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком
за період з 26.06.2011 року по 23.07.2011 року з
урахуванням раніше виплачених сум. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі УПФ
України в Богородчанському районі
просить зазначену постанову скасувати
і прийняти нову про відмову у
задоволенні вимог позивачки в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права та неповноту
з'ясування істотних обставин справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
законодавство України не містить
жодного нормативного акту, прийнятого
на виконання вимог ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
про підвищення розміру пенсій дітей
війни на 30 % мінімальної пенсії за віком
та не врегульовує питання про те, які
саме органи мають проводити такі
виплати, за рахунок яких коштів і
джерел. Крім того, залишається
невизначеним порядок обчислення
спірної доплати та його розмір. Просить
врахувати, що встановлений ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій. Стверджує, що
при ухваленні оскаржуваного рішення
судом не були враховані положення
бюджетного законодавства України, а
також видаткові можливості основного
фінансового документу держави і
Пенсійного фонду України.

Сторони по справі належним чином судом
були повідомлені, однак з невідомих для
суду причин не з'явилися в зал судового
засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст.
197 КАС України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів.

Постанова в частині відмови в
задоволенні позовних вимог не
оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 195
КАС України в апеляційному порядку не
переглядається.

Безспірно встановлено, що позивачка є
дитиною війни та згідно із ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» має право на отримання
підвищення виплачуваної їй
відповідачем пенсії на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» до внесення в нього
змін не передбачено будь-яких обмежень
щодо виплати надбавки, передбаченої
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни».

Згідно пункту 7 Прикінцевих положень
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року,
який набрав чинності 19 червня 2011 року
зазначено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» від 18
листопада 2004 року застосовуються у
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову «Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету» від
06 липня 2011 року № 745, яка набрала
законної сили 23 липня 2011 року.

Вищенаведені нормативні акти на даний
час є діючими і неконституційними не
визнавались.

Отже, нарахування та виплата у 2011 році
дітям війни підвищення до пенсії або
щомісячного грошового довічного
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», а
починаючи з 23 липня 2011 року виплати,
передбачені, зокрема, ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», повинні здійснюватися в
порядку та розмірах, визначених
постановою Кабінету Міністрів України
«Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету» №745 від
06.07.2011 року.

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних
причини.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

За чинним законодавством України
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який б
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, на думку апеляційного суду, не
слід брати до уваги при вирішенні
спору, оскільки наявність такої норми
за відсутності іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації
конституційних гарантій та права на
отримання підвищення до пенсії дітям
війни, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, як це встановлено
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни».

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
підставність вимог позивачки у частині
визнання протиправною відмови
відповідача у підвищенні розміру її
пенсії, як дитині війни, на 30 %
мінімальної пенсії за віком та
правомірність задоволення цих вимог
судом першої інстанції.

Враховуючи те, що функції з
призначення, нарахування та виплати
пенсії позивачки здійснює Пенсійний
фонд України в особі управління в м.
Івано-Франківську, відповідний
обов'язок правильно покладено на
відповідача у справі.

Достатніх правових підстав чи
застережень щодо неможливості
підвищення пенсії позивачці у
передбаченому ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» розмірі
суд апеляційної інстанції не вбачає.

Посилання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування встановленого
дітям війни підвищення до пенсії, як на
причину невиконання державою взятих на
себе зобов'язань, до уваги апеляційним
судом не приймаються, оскільки
реалізація особою права, що пов'язане з
отриманням бюджетних коштів, яке
базується на спеціальних та чинних на
час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України»).

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

З огляду на викладене апеляційний суд
приходить до переконання, що суд першої
інстанції, вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку, а
відтак апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, а постанову
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 13.12.2011
року у справі № 2-а-4939/11 - без змін.

Ухвала є остаточна та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
Д.М. Старунський

О.М. Гінда