Справа № 808/3254/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

11 червня 2014 року (12 год. 45 хв.) Справа №
808/3254/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Мащенко Д.В.,

представника позивача - Скорженка А.П.,

представника відповідача - Козакової
Л.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Приватного підприємства
«Могучий» про стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

21.05.2014 до Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач) до Приватного підприємства
«Могучий» (далі - відповідач), в якому
позивач просить стягнути з відповідача
на користь позивача суму
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році у розмірі 82629,18 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідачем у
порушення вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», не виконано
норматив із забезпечення робочих місць
для працевлаштування інвалідів. На
підставі зазначеного порушення
відповідачу була нарахована сума
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 82629,18 грн., з яких 882,72 грн. -
пеня, проте зазначені санкції та пеня
відповідачем не сплачені, внаслідок
чого утворилась заборгованість.

Ухвалою судді від 22.05.2014 провадження у
справі було відкрите, судове засідання
призначене на 11.06.2014.

У судовому засіданні 11.06.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі з підстав викладених у
позовній заяві.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
зокрема зазначивши, що обов'язок
підприємства по створенню робочих
місць для інвалідів, повідомлення
уповноважених органів не
супроводжується обов'язком
підприємства займатися пошуком
інвалідів для їх працевлаштування на
створених робочих місцях, яке повинно
здійснюватися шляхом безпосереднього
звернення інвалідів до підприємства,
як це передбачено ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні». Зазначив, що
відповідачем у повному обсязі виконані
всі заходи щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
2013 році в кількості та порядку,
визначеним чинним законодавством.
Просив суд відмовити позивачу в
задоволенні позову, оскільки вини
відповідача в невиконанні нормативу
немає.

У судовому засіданні 11.06.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали і з'ясувавши обставини
адміністративної справи та дослідивши
наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Частиною 8 ст. 69 Господарського кодексу
України визначено, що підприємство з
правом найму робочої сили забезпечує
визначену відповідно до закону
кількість робочих місць для
працевлаштування неповнолітніх,
інвалідів, інших категорій громадян,
які потребують соціального захисту.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Спеціальним нормативно-правовим актом,
що регулює та визначає основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні і гарантії рівності з усіма
іншими громадянами для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам вести повноцінний спосіб
життя згідно з індивідуальними
здібностями і інтересами, є Закон
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», інвалідом є особа
зі стійким розладом функцій організму,
що при взаємодії із зовнішнім
середовищем може призводити до
обмеження її життєдіяльності,
внаслідок чого держава зобов'язана
створити умови для реалізації нею прав
нарівні з іншими громадянами та
забезпечити її соціальний захист.
Дискримінація за ознакою інвалідності
забороняється.

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» Забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб,
реєструються у відповідних
відділеннях Фонду соціального захисту
інвалідів за своїм місцезнаходженням і
щороку подають цим відділенням звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Керівники підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, у разі
незабезпечення виконання нормативів
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, неподання Фонду соціального
захисту інвалідів звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів несуть
відповідальність у встановленому
законом порядку.

Згідно звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма №10-ПІ), середньооблікова
кількість штатних працівників, що
працювали у відповідача, за звітний
період склала 127 осіб, а отже
середньооблікова кількість інвалідів
повинна, складати 5 особи. Судом
встановлено, що середньооблікова
кількість працюючих інвалідів у 2013
році у відповідача складала 2 особи, що
є меншою кількістю працюючих інвалідів
ніж це передбачено нормативом.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

У зв'язку з тим, що середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів у
відповідача менша, ніж установлено
нормативом, відповідач мав сплачувати
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати, що
за 2013 рік у відповідача складала 27248,82
грн.

Таким чином, відповідач мав сплатити
позивачу адміністративно-господарські
санкції у розмірі: (5-2) х 27248,82 грн. = 81746,46
грн.

На виконання Постанови Кабінету
Міністрів України «Про реалізацію
статей 19 і 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 31.01.2007 №70 було затверджено
Порядок нарахування пені та її сплати,
що затверджений Мінпраці 15.05.2007 за №223,
відповідно до якого нарахування пені
як роботодавцем, так і органом контролю
здійснюється з наступного дня
граничного строку сплати
адміністративно-господарських санкцій
по день сплати включно (тобто з 16 квітня
наступного за роком, у якому відбулося
порушення нормативу).

У поданій позовній заяві за
невиконання нормативу щодо
працевлаштування інвалідів до
відповідної судової інстанції позивач
розраховує суму пені на дату її
подання.

У зв'язку з порушенням відповідачем
строків сплати
адміністративно-господарських санкцій
позивачем була нарахована пеня, яка
дорівнює: 24,52 грн. (сума пені за один
день прострочення) х 36 (кількість днів
прострочення) = 882,72 грн.

При цьому сума пені за один день
прострочення розраховувалась: 81746,46
грн. (сума АГС) х 0,003 % (розрахунковий
розмір пені) = 24,52 грн.

Отже, загальна сума заборгованості зі
сплати адміністративно-господарських
санкцій та пені за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2013 році
складає 81746,46 грн. + 882,72 грн. = 82629,18 грн.

Статтею 218 Господарського кодексу
України встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№ 420 «Про затвердження форм звітності
та інструкцій щодо їх заповнення (Форма
№3-ПН)», була затверджена форма
звітності №3-ПН «Звіт про наявність
вакансій».

Згідно зазначеного наказу
підприємства, установи й організації,
їх структурні підрозділи та філії
незалежно від форми власності та
господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

Форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

У разі необхідності підбору
працівників за сприяння центрів
зайнятості фізичні особи, у тому числі
підприємці, також можуть інформувати
центри зайнятості про наявність
вакансій за цією формою.

У графі 15 наводяться дані про
можливість працевлаштування на вільне
робоче місце (вакантну посаду) особи, що
належить до окремої категорії
громадян, які потребують соціального
захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці, у рахунок
річної броні, установленої місцевими
державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад
за поданням центрів зайнятості,
відповідно до статті 5 Закону України
«Про зайнятість населення», із змінами
та доповненнями, а також інвалідів,
пенсіонерів, студентів та інших.

Як вбачається з наданих суду
матеріалів, відповідач, як того вимагає
Закон України «Про зайнятість
населення» та Інструкція щодо
заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт
про наявність вакансій», затверджена
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України 19.12.2005 за
№420, надавав позивачу звіти форми № 3-ПН
про наявність вакантних робочих місць,
створених для інвалідів, а саме, звіти
про наявність вакансій станом на 01.02.2013,
01.03.2013, 01.04.2013, 01.05.2013, 01.06.2013. В усіх звітах
у колонці 15 (окрема категорія громадян
у рахунок броні, а також інваліди
пенсіонери, студенти та ін.) відповідач
вказував про потребу у інвалідах 3
групи.

Суд зазначає, що наказ від 19.12.2005 № 420, що
діяв на час подачі відповідачем звітів
форми № 3-ПН, втратив чинність у зв'язку
із прийняттям Міністерством
соціальної політики України наказу від
31.05.2013 №316 «Про затвердження форми
звітності № 3-ПН «Інформація про попит
на робочу силу (вакансії)» та Порядку її
подання», який набрав чинності 12.07.2013.

Судом встановлено, що відповідач
звертався до Мелітопольського
районного центру зайнятості листом від
30.05.2014 №109 про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів за формою № 3-ПН, а саме: 08.01.2013
на посаду охоронника (кількість
вакансій - 5 чоловік), вакансія була
актуальна протягом 2013 року.

Листом від 30.05.2014 №755/01-10
Мелітопольський районний центр
зайнятості повідомив відповідача про
те, що відповідач знаходиться в с. Ясне
Мелітопольського району Запорізької
області, особи з інвалідністю з цього
населеного пункту не перебувають на
обліку у Мелітопольському районному
центрі зайнятості, тому не
направлялись на вакантні посади даного
підприємства. Інваліди з інших
населених пунктів відмовлялись від
працевлаштування до відповідача з
причин транспортної недоступності.

Також, згідно листа Мелітопольського
районного центру зайнятості від 03.06.2014
№784/01-10, що направлявся позивачу,
відповідач надав до Мелітопольського
районного центру зайнятості
інформацію про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів за формою 3-ПН, а саме: 01.02.2012
на посаду охоронника (кількість
вакансій - 10 чоловік); 08.01.2013 на посаду
охоронника (кількість вакансій - 6
чоловік). Крім того, в листі
Мелітопольський районний центр
зайнятості зазначив, що відповідач
знаходиться в с. Ясне Мелітопольського
району Запорізької області, особи з
інвалідністю з цього населеного пункту
не перебувають на обліку у
Мелітопольському районному центрі
зайнятості, тому не направлялись на
вакантні посади даного підприємства.
Інваліди з інших населених пунктів
відмовлялись від працевлаштування до
відповідача з причин транспортної
недоступності. До зазначеного листа
була подана звітність про наявність
вакансій на 01.01.2013 форми 3-ПН, складена
відповідно до наказу Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19.12.2005 № 420, та звітність інформація
про попит на робочу силу (вакансії) від
02.01.2014 форми 3-ПН, складена відповідно до
наказу Міністерства праці та
соціальної політики України від 31.05.2013
№316, з якої вбачається наявність у
відповідача вакантних робочих місць,
створених для інвалідів.

Наказом відповідача від 08.01.2013 № 1 «Про
виконання нормативу робочих місць по
працевлаштуванню інвалідів 2013 року»
було зобов'язано керівників виробничих
підрозділів відповідача створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів. Начальника відділу кадрів
зобов'язано забезпечувати виконання
всіх заходів, спрямованих на
професійну реабілітацію інвалідів.

Наказом відповідача від 08.01.2013 № 2 «Про
створення постійно діючої
атестаційної комісії відповідача»
було створено постійно діючу
атестаційну комісію по проведенню
атестаційних робочих місць на умовах
праці (список 1, 2) та місць, створених
для працевлаштування інвалідів, що
потребують соціального захисту.

Згідно протоколу засідання
атестаційної комісії відповідача від
08.01.2013 за результатами атестації
комісією встановлені постійні робочі
місця за виробничими підрозділами - 6
робочих місць сторожа та атестовано
постійні робочі місця в цеху
рослинництва - 6 робочих місць сторожа.

Відповідно до виписки з наказу
відповідача від 09.01.2013 № 3 на підставі
протоколу атестаційної комісії про
атестацію постійних робочих місць було
наказано створити робочі місця для
постійної роботи інвалідів в цеху
рослинництва (сторожа - 6 робочих місць).

Крім того, відповідачем була
затверджена «Інструкція про робоче
місце інваліда-сторожа авто гаража
цеха механізації», яка визначала умови
призначення на посаду, умови праці,
обов'язки сторожа авто гаража, з
урахуванням фізичних особливостей та
здібностей інваліда.

Також, відповідачем було затверджено
паспорта на створення робочих місць
інвалідів-сторожів мех. тока цеха
рослинництва на підприємстві.

Згідно листа відповідача від 30.05.2014 №110
останній повідомив суду про те, що в 2013
році безпосередньо на підприємство
інваліди із заявою про
працевлаштування не звертались. Крім
того, повідомив, що неодноразово
керівник підприємства в усній формі
звертався до інвалідів, які проживають
на території підприємства з проханням
виходу на роботу, проте інваліди від
роботи відмовлялися, посилаючись на те,
що вони отримують пенсію та мають дохід
від підсобного господарства.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідач вжив всіх залежних від
нього заходів для недопущення
порушення правил здійснення
господарської діяльності.

Зі змісту ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» вбачається, що
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Отже, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Зазначена позиція співпадає з позицією
викладеною в постанові Верховного Суду
України від 02.04.2013 по справі за позовом
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
дочірнього підприємства комунального
підприємства «Теплогорець»
«Теплогірськ-Жилсервіс» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Також, висновок щодо покладення
обов'язку працевлаштування інвалідів
на органи працевлаштування, співпадає
з позицією Верховного Суду України,
викладеною в постановах від 20.06.2011 у
справі №21-60а11, від 25.01.2005 у справі
№8/203-04, від 29.03.2005 у справі №13/403.

Матеріали справи свідчать про те, що
відповідачем протягом 2013 року виконано
усі, встановлені законодавством
обов'язки із забезпечення
працевлаштування інвалідів. Якщо
відповідачем вжито усі, передбачені
чинним законодавством, заходи із
працевлаштування інвалідів, то на
нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для їх
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватися.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
позовні вимоги позивача
безпідставними, отже, такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Приватного підприємства
«Могучий» про стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль

Постанова виготовлена у повному обсязі
16.06.2014.