Справа № 2-а-41946/09/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К-35804/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Костенка М.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державного підприємства "Харківський
науково-дослідний інститут технології
машинобудування" на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 15.04.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.10.2010 у
справі № 2а-41946/09/2070

за позовом Державного
підприємства "Харківський
науково-дослідний інститут технології
машинобудування"

до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Харкова

про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Підприємство в судовому порядку
оскаржило акт невиїзної
документальної перевірки від 29.05.2006 та
податкові повідомлення - рішення від
08.06.2006 № /0, № /0, ухвалених
державним податковим органом на
підставі вказаного акту, якими
позивачу визначено податкове
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку на
прибуток у сумі 33 030,00 грн. та з податку
на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 132
120,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані
допущеними відповідачем процедурними
порушеннями під час проведення
перевірки.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 10.11.2006,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2007, позовні
вимоги задоволено частково: оспорювані
податкові повідомлення - рішення
визнано недійсними. В решті позову
відмовлено.

Рішення господарського суду, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
мотивоване тим, що відповідач діяв не у
межах своїх повноважень, оскільки
фактично була проведена не
документальна перевірка платника
податків, а камеральна, яку, крім
іншого, проведено з порушенням вимог
чинного законодавства. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено з
огляду на те, що акт перевірки у
розумінні п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
не є нормативно-правовим актом чи
правовим актом індивідуальної дії, а
тому не підлягає визнанню недійсним у
судовому порядку.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 18.06.2009 К-8039/07 рішення судів
попередніх інстанцій скасував, а
справу направив на новий розгляд з тих
підстав, що попередні судові інстанції,
дійшовши хибного висновку про юридичну
природу проведеної відповідачем
перевірки, не дослідили фактичні дані,
що входять до предмету доказування в
даній справі. Для прийняття ж
правильного та обґрунтованого рішення
з даного спору судам необхідно було
вичерпно дослідити усе коло обставин,
пов'язаних з прийняттям оспорюваних
податкових повідомлень-рішень, та
з'ясувати, зокрема, факт одержання (або
неодержання) позивачем чистого
прибутку (дивідендів) у розумінні ст. 67
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2006 рік", у випадку одержання
такого прибутку - встановити його суму,
перевірити розрахунок державного
податкового органу щодо частини
прибутку, яка підлягає сплаті до
Державного бюджету України, та
здійснений відповідачем розрахунок
штрафних санкцій.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, у задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким оспорювані
податкові повідомлення - рішення
визнати недійсними.

При цьому позивач обґрунтовує
касаційну скаргу тим, що суди, на його
думку, не встановили правову природу
проведеної перевірки з боку Державної
податкової інспекції та правомірність
винесених податкових повідомлень -
рішень, не звернули уваги на те, що у
Підприємства за підсумками 2005 року не
було прибутку, а дані звіту про
фінансові результати з помилково
задекларованими даними про наявність
чистого прибутку у розмірі 220,2 тис. грн.
не можуть бути використані при
проведенні перевірки, оскільки є лише
формою статистичної звітності, а не є
формою податкового звіту. На думку
скаржника, судами також не надано
належної оцінки факту створення
Підприємством резерву сумнівних
боргів, внаслідок чого у звітному 2005
році відбулося зростання валових
витрат підприємства, про що листами
було повідомлено податковий орган та
надано скоригований фінансовий звіт,
який містив нульові показники чистого
доходу.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить її відхилити з
мотивів необґрунтованості.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді, Вищий адміністративний суд
України зазначає таке.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
невиїзна документальна перевірка
Підприємства за 2005 рік та І квартал 2006
року, за підсумками якої складено акт
від 29.05.2006 № 149/15-120. У ході вказаної
перевірки працівниками Державної
податкової інспекції було встановлено
порушення позивачем ст. 65 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2005 рік" в редакції Закону України від
25.03.2005 № 2505-ІУ "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік" та деяких інших
законодавчих актів України, що
полягало у заниженні позивачем частини
прибутку (дивідендів) в розмірі 50 %
обсягу чистого прибутку за підсумками 4
кварталу 2005 року на 110 100,00 грн. та
авансових внесків, нараховані на них у
сумі 27 525,00 грн.

На підставі цього акта та згідно з пп.
"б" пп. 4.2.2 ст. 4 Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" Державна
податкова інспекція самостійно
визначило суму податкового
зобов'язання згідно оспорюваних
податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з матеріалів справ та
обставин, встановлених попередніми
судовими інстанціями, перевірки
проводилась з використанням наступних
документів: декларацій з податку на
прибуток позивача за 2005 рік та І
квартал 2006 року, звітів про фінансові
результати підприємства за 2005 рік та І
квартал 2006 року, облікової картки
платника податків, статутних
документів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
думкою якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що самостійно
задеклароване податкове зобов'язання
платником податків відповідно до
положень Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" є узгодженим з дня
подання декларації. Тому, з огляду на
те, що позивачем у фінансову звіті за 2005
рік було визначено чистий прибуток у
розмірі 220,2 тис. грн., сума якого не
знайшла своє відображення у декларації
з податку на прибуток за 2005 рік, але яка
була підтверджена листом позивача від
23.06.2006 № 331, зі змісту якого вбачається,
що дохід за підсумками 2005 року виник
внаслідок продажу стоматологічної
поліклініки, висновок державного
податкового органу про те, що позивач
як загальнодержавна установа не
задекларував та відповідно не сплатив
до бюджету належні суми відрахувань
чистого прибутку, є обґрунтованим.
Доводи позивача про створення резерву
сумнівних боргів через виникнення
сумнівної поточної дебіторської
заборгованості, внаслідок чого було
скориговано фінансові результати за 2005
рік із нульовим показником чистого
прибутку, які було надано до
податкового органу листом від 29.06.2006 №
338, судом було відхилено, оскільки
позивачем не надано доказів виникнення
спірної дебіторської заборгованості
по взаємовідносинах з ДП "Завод ім.
Малишева" та доказів наявності
безнадійної заборгованості на момент
перевірки.

Водночас, судами не було враховано, що
згідно ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України судове рішення
повинно бути таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Принцип всебічного, повного та
об'єктивного дослідження доказів судом
при розгляді адміністративної справи
закріплений ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Зазначений принцип
передбачає, зокрема, всебічну
перевірку доводів сторін, на які вони
посилаються в підтвердження своїх
позовних вимог чи заперечень на позов.

Статтею 69 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

По суті неправомірність оскаржених
позивачем результатів проведеної
перевірки у вигляді податкових
повідомлень - рішень полягає у
порушенні державним податковим
органом процедури проведення
податкової перевірки.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України, висловлену у постанові
від 24.12.2010 у справі № 21-25а10 за позовом
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Foods and Goods L.T.D." до
Державної податкової інспекції у
Калінінському районі м. Донецька, третя
особа - Державна податкова
адміністрація в Донецькій області, про
скасування рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій, саме на
етапі допуску до перевірки платник
податків може поставити питання про
необґрунтованість її призначення та
проведення, реалізувавши своє право на
захист від безпідставного та
необґрунтованого здійснення
податкового контролю щодо себе.
Водночас допуск до перевірки нівелює
правові наслідки процедурних порушень,
допущених контролюючим органом при
призначенні податкової перевірки.

З урахуванням викладеного та
враховуючи відсутність процедури
допуску до камеральних та невиїзних
перевірок, платник податків не в змозі
висловити свою незгоду із
правомірністю призначення щодо нього
податкової перевірки до моменту її
проведення шляхом не допуску до такої
перевірки.

З огляду на це, суди повинні в судовому
порядку розглянути питання щодо
правомірності призначення та/або
проведення невиїзної документальної
або камеральної перевірки, дотримання
процедури її проведення незалежно від
того, чи відбулася така перевірка на
час розгляд справи.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України
"Про державну податкову службу в
Україні" (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
органи державної податкової служби у
випадках, в межах компетенції та у
порядку, встановлених законами
України, мають право: здійснювати
документальні невиїзні перевірки (на
підставі поданих податкових
декларацій, звітів та інших документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податків та зборів (обов'язкових
платежів) незалежно від способу їх
подачі), а також планові та позапланові
виїзні перевірки своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів (обов'язкових
платежів), додержання валютного
законодавства юридичними особами, їх
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не
мають статусу юридичної особи, а також
фізичними особами, які мають статус
суб'єктів підприємницької діяльності
чи не мають такого статусу, на яких
згідно із законами України покладено
обов'язок утримувати та/або сплачувати
податки і збори (обов'язкові платежі),
крім Національного банку України та
його установ (далі - платники податків).

Вказана норма продубльована і уточнена
в абзаці третьому п. 1.2 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 10.08.2005 № 327
(втратив чинність згідно з наказом
Державної податкової адміністрації
України від 22.12.2010 № 984), який визначає
документальну невиїзну перевірку як
перевірку, що проводиться в приміщенні
органу ДПС на підставі поданих
податкових декларацій, звітів та інших
документів, пов'язаних з нарахуванням і
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів), незалежно від
способу їх подання.

Цим же Порядком передбачено оформлення
результатів перевірок юридичних осіб,
які проводяться державними
податковими органами.

Відповідно до п. 1.3 Порядку № 327 за
результатами проведення невиїзних
документальних перевірок оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового законодавства - довідка.

Згідно з пп. 2.3.2 Порядку № 327, у разі
виявлення порушень податкового
законодавства в описовій частині акта
перевірки працівник податкового
органу, що здійснює перевірку, повинен
чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті нормативно-правових актів, що
порушені платником податків, зазначити
період (місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків, в якому дане
порушення здійснено, при цьому додати
до акта письмові пояснення посадових
осіб підприємства щодо встановлених
порушень.

У разі виявлення недостовірності
даних, що містяться у податковій
декларації, поданій платником
податків, та якщо платник податків не
надасть пояснення та їх документальні
підтвердження на обов'язковий
письмовий запит органу державної
податкової служби протягом десяти
робочих днів з дня отримання запиту,
податковий орган, який згідно ст. 19
Конституції України як суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний діяти лише на
підставі, в межах повноважень і
способом, передбаченими Конституцією і
законами України, має право на
проведення позапланової виїзної
перевірки у відповідності до вимог п. 3)
ч. 6 ст. 111 Закону України від 04.12.1990 №
509-XII "Про державну податкову службу в
Україні".

Крім того, з огляду на те, що була
проведена документальна невиїзна
перевірка, платник податків може
дізнатися (якщо попередньо органом ДПС
не направлялися відповідні запити) при
одержанні повідомлення про запрошення
до органу ДПС для ознайомлення і
підписання Акта (довідки) про
результати документальної невиїзної
перевірки із зазначенням дати і час, на
які запрошується платник податків
(уповноважена особа платника податків).
Таке повідомлення має бути надіслано
платнику податків рекомендованим
листом з повідомленням про вручення.

В день підписання Акт (довідка)
реєструється органом ДПС і вручається
уповноваженій особі платника податків.

У разі незгоди з висновками, наведеними
в Акті перевірки, уповноважена особа
платника податку повинна зробити
відповідну відмітку при підписанні
Акта. Потім протягом 3-х робочих днів з
дня, наступного за днем отримання Акта
перевірки, платник податків має подати
свої письмові заперечення до такого
Акта перевірки.

Органи державної податкової служби
зобов'язані розглянути заперечення
платника податків у 3-хденний термін з
дня їх отримання. При цьому за
письмовим зверненням суб'єкта
господарювання його посадові особи
мають право особисто брати участь у
розгляді заперечень, а також викласти
власні аргументи особам, що
розглядають подані заперечення.

За результатами розгляду заперечень
складається висновок довільної форми,
у якому зазначаються факти і дані,
наведені в Акті перевірки, щодо яких
представлені заперечення, короткий
зміст заперечень, обґрунтування
позиції контролюючого органу по
кожному з питань та підводиться
підсумок щодо обґрунтованості
заперечень платника податків. На
підставі висновку складається
письмова відповідь платнику податків
про результати розгляду заперечень за
підписом керівника (заступника
керівника) контролюючого органу та
надсилається суб'єкту господарювання
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення.

Крім того, такий висновок враховується
керівником (заступником керівника)
державного податкового органу при
прийнятті податкового
повідомлення-рішення (рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій).

Наведене під час вирішення спору не
було враховано попередніми судовими
інстанціями, як і те, що звіт про
фінансові результати є звітністю
бухгалтерського обліку, який ведеться
окремо від податкового обліку, та має
значні відмінності від податкового
обліку, зокрема, визначення об'єкту для
оподаткування, момент реалізації,
звітність, регістри та первинні
документи, відмінність у змісті витрат
і валових витрат, доходів і валових
доходів, що виключає правомірність
висновків попередніх судових
інстанцій щодо визнання рішення
податкової служби про нарахування
позивачеві податку на прибуток, ПДВ та
санкцій за їх несплату, прийнятим
відповідно до приписів чинного
законодавства.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення підлягає скасуванню в
частині відмови позивачу у задоволенні
позову про визнання недійсними
податкові повідомлення - рішення від
08.06.2006 № /0 та № /0 з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції в цій частині.

Під час нового розгляду справи
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті і, в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Щодо визнання недійсним акт невиїзної
документальної перевірки, то в цій
частині постанова суду першої
інстанції та апеляційного суду, не
оскаржена сторонами, відповідає закону
і залишається без змін з мотивів,
наведених в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
18.06.2009 К-8039/07.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Харківський
науково-дослідний інститут технології
машинобудування" задовольнити
частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.04.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.10.2010 у
справі № 2а-41946/09/2070 в частині відмови у
задоволенні позову про визнання
недійсними податкові повідомлення -
рішення від 08.06.2006 № /0 та № /0
скасувати та в цій частині направити на
новий розгляд до суду першої інстанції,
в решті постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
15.04.2010 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14.10.2010 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

М.І. Костенко