Справа № 344/3133/14-а
Суддя: Бабій О. М.
Дата ухвалення: 2014-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/3133/14-а
Провадження № 2-а/344/208/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретаря Сивухіної Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Пенсійного Фонду
України в Івано-Франківській області
про визнання незаконними дій щодо
відмови в задоволенні заяви про
відновлення виплати пенсії,
зобов'язання поновити виплату пенсії з
04 лютого 2010 року, стягнення судових
витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з наведеним
адміністративним позовом. Свої позовні
вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем йому призначено пенсію за
вислугу. Позивач є громадянином
України та має паспорт громадянина
України для виїзду за кордон. У зв'язку
із тяжкою хворобою, відсутністю
родинних зв'язків на Україні, позивач
виїхав на постійне місце проживання до
Російської Федерації де став на
тимчасовий консульський облік
Генерального консульства України в м.
Єкатеринбурга. На пенсійному в РФ
позивач не перебуває, щомісячні
грошові виплати не отримує. 04 лютого 2010
року позивачу проведене останнє
зарахування пенсії Головним
Управлінням пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області. 05.11.2013 року
позивач звернувся із письмовою завою
про поновлення та виплату пенсії, однак
відповідач відмовився поновити
виплату пенсії тому що у позивача
відсутній паспорт громадянина України.
Внаслідок таких дій відповідача
позивач залишився без засобів до
існування, приїхати на Україну і
особисто вирішити питання поновлення
виплати пенсії він не може за станом
здоров'я. У зв'язку із наведеним позивач
звернувся до суду за захистом своїх
прав.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
мотивів наведених в позовній заяві,
просив позов задовольнити в повному
обсязі. Також представник позивача
суду пояснив, що раніше позивач не міг
звернутись до суду у зв'язку із
загостренням його хвороби, позивач є
онкохворим та постійно лікується.
Збирання всіх довідок, доказів забрало
багато часу, оскільки позивач
перебуває за кордоном.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
вважає, що позивачу правомірно було
припинено виплату пенсії, оскільки в
нього відсутній паспорт громадянина
України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази у
справі, судом встановлено, що
публічно-правовий спір між сторонами
виник з приводу захисту порушеного
права пенсіонера на пенсію.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.
Частиною 2 статті 11 КАС України
передбачено, що суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС
України місцевим загальним судам як
адміністративним судам підсудні усі
адміністративні справи щодо спорів
фізичних осіб з суб'єктами владних
повноважень з приводу обчислення,
призначення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, виплат та
пільг дітям війни, інших соціальних
виплат, доплат, соціальних послуг,
допомоги, захисту, пільг.

Судом встановлено, що ОСОБА_1,
являється пенсіонером, з 29.08.1992 року
перебуває на обліку в Головному
управлінні Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області та отримує
пенсію за вислугу років, що
підтверджується копією посвідчення
(а.с.15).

Позивач є громадянином України
відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про громадянство України», що
підтверджується довідкою Управління
ДМС в Івано-Франківській області від
24.04.2014 року (а.с.43).

20.05.1997 року Коломийським РВ УМВС в
Івано-Франківській області позивачу
був виписаний паспорт громадянина
України у зв'язку із втратою
попереднього, однак позивач не
звертався за його отриманням, тому
паспорт було знищено, що
підтверджується довідкою (а.с.16).

Позивач має паспорт громадянина
України для виїзду за кордон серії
НОМЕР_2, термін дії якого продовжено до
19 лютого 2022 року (а.с.9-10).

Позивач постійно проживає в
Російській Федерації. 12.09.2002 року
Генеральним консульством України в
Тюмені було задоволено клопотання
ОСОБА_1 щодо його залишення на постійне
проживання в Російській Федерації, що
підтверджується факсом Генерального
консула України в м. Єкатеринбург
(а.с.47). В 2012 році позивач прийнятий на
консульський облік Генерального
консульства України в м. Єкатеринбург
(а.с.10).

Позивач є важко хворою людиною, що
підтверджується виписним епікризом
від 16.04.2013 року (а.с.17-19, 35).

Як вбачається з довідки
Управління Пенсійного фонду
Російської Федерації в м.
Ханти-Мансійськ від 11.10.2013 року (а.с.20),
позивач на федеральному обліку не
стоїть, пенсію не отримує, пенсія не
призначалась та не виплачувалась.

04 лютого 2010 року позивачу
проведене останнє зарахування пенсії,
що підтверджується довідкою філії
Івано-Франківського обласного
управління Державного ощадного банку
України від 08.01.2014 року (а.с.21).

05 листопада 2013 року позивач
звернувся до відповідача із заявою про
поновлення та виплату пенсії (а.с.22).

Такий пізній термін звернення до
відповідача пояснюється тим, що
позивач хворіє, перебуває на лікуванні
та проживає за кордоном, а для того щоб
отримати довідки та інші документи
потрібно більше часу, ніж особам, які
проживають на території України.

У зв'язку з наведеним суд вважає
за доцільне поновити позивачу строк
для звернення з позовом до суду, який
він пропустив з поважних причин.

Листами від 13.11.2013 року, 03.12.2013 року
та 09.12.2013 року відповідач, за вказівкою
Пенсійного фонду України, відмовився
поновити позивачу виплату пенсії,
оскільки у позивача відсутній паспорт
громадянина України (а.с.23, 24, 25).

Внаслідок таких дій відповідача
позивач за кордон залишився без засобі
для існування.

Суд вважає такі дії відповідача
протиправними виходячи з наступних
норм чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Статтею 22 Конституції України
закріплено, що конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Україна гарантує піклування та
захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (ст. 25
Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», реєстрація місця проживання
чи місця перебування особи або її
відсутність не можуть бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Кожен громадянин України, в тому
числі і позивач, має право на вільний
вибір місця свого проживання зі
збереженням усіх конституційних прав,
в тому числі і права на пенсійне
забезпечення.

Конституційне право на
соціальний захист включає і право
громадян на забезпечення їх у старості.
Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули право
на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному
рівні право на соціальний захист
кожного громадянина, без будь-яких
винятків, держава реалізує положення
статті 24 Конституції України,
відповідно до яких громадяни мають
рівні конституційні права і не може
бути обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Відповідно до п. 3.3 Рішення
Конституційного суду України у справі
за конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень пункту 2 частини першої статті
49, другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
07.10.2009 року, справа № 1-32/2009,
оспорюваними нормами Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» конституційне
право на соціальний захист поставлене
в залежність від факту
укладенняУкраїною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

З наведених підстав положення
пункту 2 частини першої статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» щодо
припинення виплати пенсії пенсіонерам
на час постійного проживання
(перебування) за кордоном у разі, якщо
Україна не уклала з відповідною
державою міжнародний договір,
суперечать приписам Конституції
України стосовно утвердження і
забезпечення прав і свобод людини,
неприпустимості обмеження
конституційних прав і свобод, рівності
конституційних прав громадян
незалежно від місця проживання,
гарантування піклування та захисту
громадянам України, які перебувають за
її межами, права на соціальний захист у
старості (стаття 3, частини перша, друга
статті 24, частина третя статті 25,
частина перша статті 46, частина перша
статті 64 Основного Закону України).

Отже вказаним рішенням
Конституційного Суду України визнано
неконституційними положення ст. 49 та 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції
України, закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Відмовляючи позивачу у
поновленні та виплаті пенсії
відповідач посилається на ст. 52 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб».

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 52 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», пенсіонерам з
числа військовослужбовців строкової
служби і членів їх сімей пенсії
виплачуються органами Пенсійного
фонду України за місцем фактичного
проживання пенсіонера, незалежно від
реєстрації місця проживання.

Іншим особам, які мають право на
пенсійне забезпечення згідно з цим
Законом, пенсії виплачуються органами
Пенсійного фонду України через
установи відкритого акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» за місцем фактичного
проживання пенсіонера на підставі
відповідних документів, що
оформляються органом Пенсійного фонду
України.

Однак, відповідач не звернув
увагу на те, що ч. 4 ст. 52 вказаного
Закону визначено, що за бажанням
пенсіонера доставка пенсії може
здійснюватися через підприємства
зв'язку за місцем його фактичного
проживання незалежно від реєстрації
місця проживання.

Таке бажання позивач висловив у
своїй заяві адресованій відповідачу
05.11.2013 року та додав до заяви копію
договору про відкриття фізичній особі
поточного рахунку в національній
валюті в ПАТ «Державний ощадний банк
України» (а.с.26).

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що вимоги позивача про
визнання дій відповідача
протиправними та поновлення виплати
пенсії підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем оплачено судовий збір в сумі
73 грн. 08 коп. та додатково 147 грн., суд
вважає, що стягненню підлягає сума
судового збору в розмірі 73 грн. 08 коп.,
яка передбачена Законом України «Про
судовий збір», а суму 147 грн. суд вважає
такою, що сплачена помилково, тому
позивач має право звернутись до суду із
заявою про повернення зайво сплаченого
судового збору.

Також позивач просить стягнути суму
витрат на правову допомогу в розмірі 450
грн., суд вважає таку вимогу позивача
такою, що підлягає до задоволення
відповідно до ст. 90 КАС України.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст. 19, 22, 25, 46, 152 Конституції України,
п. 3.3 Рішення Конституційного суду
України у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 07.10.2009 року, справа №
1-32/2009, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
громадянство України», ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 52 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», ст. ст. 2, 6-12, 90, 94 КАС України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного Управління Пенсійного Фонду
України в Івано-Франківській області
про визнання незаконними дій щодо
відмови в задоволенні заяви про
відновлення виплати пенсії,
зобов'язання поновити виплату пенсії з
04 лютого 2010 року, стягнення судових
витрат задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного
Управління Пенсійного Фонду України в
Івано-Франківській області щодо
припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 04
лютого 2010 року.

Зобов'язати Головне Управління
Пенсійного Фонду України в
Івано-Франківській області поновити
виплату пенсії ОСОБА_1 з 04 лютого 2010
року на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ
«Державний ощадний банк України».

Стягнути з Державного бюджету України
в користь ОСОБА_1, громадянина України,
жителя: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код
НОМЕР_1 - 73 грн. 08 коп. (сімдесят три
гривні 08 коп.) судового збору та 450 грн.
(чотириста п'ятдесят гривень) витрат на
правову допомогу.

В решті вимог позову про стягнення
судового збору в розмірі 147 грн.
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, але якщо
апеляційна скарга не була подана в
строк, постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається через
Івано-Франківський міський суд
протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено
11.06.2014 року.

Суддя
Бабій О.М.