Справа № 805/13486/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2014 р. м. Київ
К/800/63371/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Шахтарську та Шахтарському районі
Донецької області про скасування
вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2013
року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в м. Шахтарську та Шахтарському
районі Донецької області, в якому
просила скасувати вимогу відповідача
про сплату боргу з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

В обґрунтування позову зазначила, що є
пенсіонером за віком, фізичною особою -
підприємцем, перебуває на спрощеній
системі оподаткування, а тому у
відповідності до частини 4 статті 4
Закону України від 8 липня 2010 року
№ 2464-VI «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі Закон №
2464- VI) звільнена від сплати такого
внеску.

Вважаючи, що відповідач виніс
оскаржувану вимогу без врахування
положень вказаної статті, позивач
просила усунути зазначені порушення
Закону та задовольнити позовні вимоги.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року позов задоволено частково та
скасовано вимогу відповідача про
сплату боргу.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2013
року, постанову суду першої інстанції
скасовано та в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржуване судове рішення скасувати
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
задоволення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є
фізичною особою - підприємцем,
перебуває на спрощеній системі
оподаткування та не бере добровільної
участі в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Водночас, ОСОБА_4 є пенсіонером згідно
пенсійного посвідчення, яке міститься
в матеріалах справи.

Позивач з 11 червня 1987 року по 20 жовтня
2009 року перебувала на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
м. Шахтарську та Шахтарському районі
Донецької області та отримувала пенсію
за віком, а з 21 жовтня 2009 року отримує
пенсію у зв'язку з втратою
годувальника.

Відповідачем, 9 серпня 2013 року
сформована вимога, згідно з якою у
позивача утворилась заборгованість зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач перебуває на
обліку та отримує пенсію у зв'язку з
втратою годувальника, не є пенсіонером
за віком, а відтак виходячи з частини 4
статті 4 Закону № 2464-VI зобов'язана
сплачувати єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Проте до такого висновку апеляційний
суд дійшов без з'ясування дійсних прав
та обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на соціальний
захист є невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-IV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі Закон №
1058-IV) та Закону України від 5
листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення» (далі - Закон
№ 1788-ХІІ).

Спірні правовідносини регулюються
Законом № 2464-VI, зі змінами, внесеними
Законом України від 7 липня 2011 року №
3609-VI «Про внесення змін до Податкового
кодексу України та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України»

За приписами частини 4 статті 4 Закону №
2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Виходячи з буквального змісту цієї
норми закону, від сплати єдиного внеску
звільняються пенсіонери за віком,
тобто дія цієї статті поширюється на
фізичних осіб - підприємців, які
перебувають на спрощеній системі
оподаткування, за наявності, поряд з
іншими, двох умов: по-перше вони є
пенсіонерами, а по-друге досягли
встановленого законодавством
пенсійного віку.

Умови призначення пенсії за віком
визначені у розділі ІІІ Закону № 1058-IV,
зокрема статтею 26 цього Закону (в
редакції, яка діяла на час винесення
спірної вимоги) встановлено, що особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення віку 60 років та
наявності страхового стажу не менше 15
років.

Також, у статті 12 Закону № 1788-ХІІ
зазначено, що право на пенсію за віком
мають чоловіки - після досягнення 60
років і при стажі роботи не менше 25
років та жінки - після досягнення 55
років і при стажі роботи не менше 20
років.

Отже, при наявності умов, визначених
вищезазначеними нормами, особа має
право на одержання пенсії за віком.

Позивач скористалась таким правом та з
11 червня 1987 року перебувала на обліку у
відповідача як одержувач пенсії за
віком, про що їй було видано відповідне
посвідчення.

Таким чином, на час набрання чинності
Законом № 2464-VI, зі змінами, внесеними
Законом № 3609-VI, позивач була
пенсіонером за віком і мала право на
пільги щодо сплати єдиного внеску за
себе, встановлені частиною 4 статті 4
Закону № 2464-VI.

Висновки суду апеляційної інстанції
про те, що оскільки позивач отримує
пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, а відтак у розумінні
частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI не
має пільг з оплати єдиного внеску, не
ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права,
виходячи з наступного.

Право вибору пенсійних виплат
передбачене статтею 10 Закону № 1058-IV,
згідно з якою особі, яка має одночасно
право на різні види пенсії (за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника), призначається один із
цих видів пенсії за її вибором.

Позивач будучи пенсіонером за віком, це
право реалізувала шляхом переведення з
одного виду пенсії на інший, а саме, на
пенсію у зв'язку з втратою
годувальника.

За визначенням статті 1 Закону № 1058-IV
пенсіонером є особа, яка відповідно до
цього Закону отримує пенсію, довічну
пенсію, або члени її сім'ї, які
отримують пенсію в разі смерті цієї
особи у випадках, передбачених цим
Законом.

Системний аналіз вищезазначених норм
права дають підстави дійти висновку, що
особи, які досягли пенсійного віку,
отримували загальну пенсію та були
переведені на пенсію у зв'язку з
втратою годувальника, також підпадають
під дію частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI,
а відповідно звільнені від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

З огляду на те, що позивач є фізичною
особою - підприємцем, перебуває на
спрощеній системі оподаткування, не
бере добровільної участі в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, є пенсіонером
та досягла встановленого
законодавством пенсійного віку,
апеляційний суд помилково скасував
рішення суду першої інстанції та
відмовив в задоволенні позову.

За приписами статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2013
року скасувати та залишити в силі
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року.

Ухвала набирає законної сили набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії сторонам і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало