Справа № 2а-1670/3446/12
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року м. Київ
К/800/21845/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Полтавської
області Державної податкової служби

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 26.02.2013 року

у справі № 2а-1670/3446/12

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія Ростислав»
(далі - позивач, ТОВ «Компанія
Ростислав»)

до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Полтавської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ДПІ у м. Полтаві)

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Компанія Ростислав» звернулось у
травні 2012 року до суду з позовом до ДПІ
у м. Полтаві про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 20.04.2012 року №
та № .

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 10.12.2012 року
в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.02.2013 року
постанова Полтавського окружного
адміністративного суду від 10.12.2012 року
скасована та прийнята нова постанова,
якою позовні вимоги задоволено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити без змін рішення
суду першої інстанції. Вважає, що
рішення суду апеляційної інстанцій
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Позивач у своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
суду апеляційної інстанції є законним
та обґрунтованими, прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, вважає касаційну
скаргу відповідача необґрунтованою, а
тому просить залишити касаційну скаргу
без задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції без змін.

З наданих відповідачем документів
вбачається, що в силу положень ст. 55
Кодексу адміністративного судочинства
України Державна податкова інспекція у
м. Полтаві Полтавської області
Державної податкової служби підлягає
заміні її правонаступником Державною
податковою інспекцією у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до ст. 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 16.03.2012 року по
22.03.2012 року відповідачем проведено
документальну невиїзну позапланову
перевірку позивача з питань повноти
визначення податкових зобов'язань при
визнанні умовного продажу залишків
товарно-матеріальних цінностей та
основних фондів після анулювання
реєстрації платником податку на додану
вартість за період з 01.10.2011 року по
31.10.2011 року, за результатами якої
складено акт від 28.03.2012 року №
518/15-2/24561690, яким зафіксовано
встановлене перевіркою не проведення
збільшення суми податкових зобов'язань
при визнанні умовного продажу товарних
залишків та основних фондів після
анулювання реєстрації ТОВ «Компанія
Ростислав» платником податку на додану
вартість, чим порушено вимоги п. 184.7 ст.
184 Податкового кодексу України (далі -
ПК України).

На підставі зазначеного акту перевірки
податковим органом 20.04.2012 року винесено
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 513 406,00 гривень та за штрафними
(фінансовими) санкціями в розмірі 256 703,00
гривні; № , яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість податкової
декларації за жовтень 2011 року у розмірі
67 650,00 гривень.

При цьому встановлено, що рішенням ДПІ
у м. Полтаві від 07.10.2011 року № 195 на
підставі запису від 06.10.2011 року №
4000131 в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців про відсутність ЗАТ
«Компанія Ростислав» за
місцезнаходженням, анульовано
реєстрацію останнього як платника
податку на додану вартість, яке
надіслано позивачу 10.10.2011 року та
вручено останньому 11.10.2011 року, що
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується позивачем.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач звернувся до суду з позовом про
визнання останнього нечинним, за
результатами розгляду якого
постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.08.2012 року
в задоволенні адміністративного
позову ТОВ «Компанія Ростислав» про
визнання нечинним рішення від 07.10.2011
року № 195 про анулювання реєстрації
платника податку на додану вартість,
зобов'язання провести реєстрацію як
платника податку на додану вартість та
видати свідоцтво платника податку на
додану вартість відмовлено повністю.
Дана постанова набрала законної сили
03.11.2012 року.

Відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що податкові
повідомлення-рішення є правомірними
оскільки позивачем не виконано
обов'язку щодо самостійного
нарахування податкових зобов'язань у
зв'язку за умовним продажем товарів та
необоротних активів у жовтні 2011 року на
підставі скасування податковим
органом реєстрації товариства як
платника податку на додану вартість.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає такий висновок суду першої
інстанції помилковим та погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції,
який скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, виходив з наступного.

Відповідно до п. 184.7 ст. 184 ПК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
правовідносин, тобто на момент
анулювання реєстрації позивача, як
платника ПДВ - 07.10.2011 року), якщо в
останньому звітному (податковому)
періоді на обліку у платника податку
залишаються товари та необоротні
активи, при придбанні яких суми податку
були включені до податкового кредиту,
платник податку не пізніше дати
анулювання його реєстрації як платника
податку зобов'язаний визнати умовне
постачання таких товарів та
необоротних активів та нарахувати
податкові зобов'язання виходячи із
звичайної ціни відповідних товарів чи
необоротних активів, крім випадків
реорганізації платника податку шляхом
приєднання, злиття, перетворення,
поділу та виділення відповідно до
закону.

Тобто, у разі анулювання реєстрації як
платника податку на додану вартість
особа зобов'язана визнати умовний
продаж за наявності всіх умов,
наведених у вказаній нормі.

Так, однією із обов'язкових умов
виникнення в особи обов'язку визнати
умовне постачання таких товарів й
необоротних активів та нарахувати
податкові зобов'язання виходячи із
звичайної ціни відповідних товарів чи
необоротних активів є анулювання її
реєстрації як платника податку з
ініціативи самого платника податків,
оскільки положення п. 184.7 ст. 184 ПК
України визначають, що платник податку
повинен визнати умовне постачання
товарів та необоротних активів й
нарахувати податкові зобов'язання не
пізніше дати подання заяви про
анулювання його реєстрації як платника
податку, тобто платник податків
повинен анулювати реєстрацію як
платника податків добровільно.

Норми п. 184.7 ст. 184 ПК України визначають,
що обов'язок платника податку щодо
визнання умовного продажу товарів за
звичайними цінами виникає лише за
умови нарахування податкового кредиту
по факту їх придбання в минулих або
поточному податкових періодах.

Відповідно до п. 184.6 ст. 184 ПК України
останнім звітним (податковим) періодом
для платника податку на додану
вартість є період, який розпочинається
від дня, що настає за останнім днем
попереднього податкового періоду, та
закінчується днем анулювання
реєстрації.

Таким чином, при анулюванні реєстрації
платника податку на додану вартість
об'єктом оподаткування є залишки
товарів, необоротних активів, стосовно
яких був нарахований податковий кредит
у минулих або поточному податкових
періодах, однак, якщо за вказаними
товарами податковий кредит не
формувався, то й відсутні умови для
визнання платником податків умовного
продажу.

Крім того, для здійснення умовного
продажу необхідно встановити, чи
товари, необоротні активи перебувають
на обліку, чи вони були придбані із
нарахуванням чи без нарахування
податкового кредиту.

Згідно з пп. «ґ» абз.3 пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14
ПК України постачанням товарів також
вважається умовне постачання товарів
та необоротних активів, під час
придбання яких суми податку були
включені до складу податкового кредиту
і в останньому звітному (податковому)
періоді обліковувалися у залишках
платника, який подав заяву про
анулювання реєстрації як платника
податку на додану вартість або про
перехід на іншу систему оподаткування,
що передбачає сплату податку в іншому
порядку, ніж той, що визначений цим
розділом.

Відповідно до пп. «ґ» абз.3 пп. 14.1.191 п. 14.1
ст. 14 ПК України об'єктом умовного
постачання є товари та необоротні
активи лише того платника податків,
який самостійно подав заяву про
анулювання його реєстрації у якості
платника ПДВ або про перехід на іншу
систему оподаткування.

Судом апеляційної інстанції зроблено
вірний висновок, що наведена норма ПК
України не встановлює обов'язку
здійснення умовного постачання
товарів та нарахування податку на
додану вартість тим платником
податків, реєстрацію якого у якості
платника податку на додану вартість
скасовано за рішенням податкового
органу.

При цьому судом апеляційної інстанції
доцільно зазначено, що положення пп.
«ґ» абз.3 пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 ПК України є
спеціальними по відношенню до положень
п. 184.7 ст. 184 ПК України.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що відмовляючи
у задоволенні позовних вимог ТОВ
«Компанія Ростислав» судом першої
інстанції не взято до уваги положення
пп. «ґ» абз.3 пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, згідно з яким об'єктом
умовного постачання є товари та
необоротні активи лише того платника
податків, який самостійно подав заяву
про анулювання його реєстрації у
якості платника податку на додану
вартість або про перехід на іншу
систему оподаткування.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції вважає висновок суду першої
інстанції про те, що обов'язок
здійснити умовне постачання товарів
наявних у платника податків
безвідносно до підстав анулювання
реєстрації платника податку на додану
вартість є не обґрунтованим та таким,
що прямо суперечить як пп. «ґ» абз.3 пп.
14.1.191 п. 14.1 ст. 14 ПК України, так і
загальним засадам податкового
законодавства України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку, що судом
першої інстанції також залишено поза
увагою, що п. 184.7 ст. 184 ПК України
визначено дві обов'язкові умови, за
яких платник податку зобов'язаний у
разі анулювання його реєстрації як
платника податку на додану вартість
визнати умовний продаж: наявність на
момент анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість на обліку
залишків товарів та необоротних
активів; включення сум податку на
додану вартість при придбанні вказаних
товарів та необоротних активів до
податкового кредиту.

Крім того, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку, що податковим
органом не було досліджено в ході
перевірки та не надано під час судового
розгляду належних доказів, які б
підтвердили наявність у позивача на
момент проведення перевірки залишків
товарів та необоротних активів, за
якими нараховано податковий кредит.
При цьому, як встановлено судом
апеляційної інстанції та
підтверджується матеріалами справи,
відповідач визначав суму податкових
зобов'язань позивача на підставі
відомостей, викладених у деклараціях
позивача з податку на прибуток за 2-3
квартал 2011 року.

Також, судом апеляційної інстанції
вірно встановлено, що звітність
позивача - додаток К1/1 до податкової
декларації з податку на прибуток
товариства за І квартал 2012 року, в якому
зазначена балансова вартість запасів у
розмірі 3 264 819,00 гривень не містить
даних щодо способу їх придбання, що
унеможливлює ідентифікувати товари,
при придбанні яких суми податку на
додану вартість включені/не включені
до податкового кредиту.

Враховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції вірно зазначив, що висновки
акту перевірки щодо включення сум
податку на додану вартість при
придбанні позивачем основних засобів
до складу податкового кредиту жодним
чином документально необґрунтовані,
оскільки докази на підтвердження
зазначеної обставини відповідачем під
час розгляду справи судом першої
інстанції не були надані.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом
апеляційної інстанції, що висновки
суду першої інстанції про
правомірність рішень відповідача щодо
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за жовтень 2011 року є
необґрунтованими та не відповідають
обставинам справи.

Отже, судом апеляційної інстанції
вірно встановлено, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, що
призвело до неправильного
застосування норм матеріального права,
та не правильного вирішення справи, у
зв'язку з чим судом апеляційної
інстанції правомірно та обґрунтовано
скасовано постанову суду першої
інстанції та ухвалено нову постанову
про задоволення вимог ТОВ «Компанія
Ростислав».

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів прийшла до
висновку, що в межах касаційної скарги
порушень судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні цієї справи не
допущено. Правова оцінка обставин у
справі дана вірно, а тому касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 55, 220-231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Замінити сторону у справі - Державну
податкову інспекцію у м. Полтаві
Полтавської області Державної
податкової служби її правонаступником
- Державною податковою інспекцією у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області - відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.02.2013 року
у справі № 2а-1670/3446/12 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: підпис (підпис)
І. О. Бухтіярова Судді: підпис
(підпис) М. І. КостенкоПомічник судді
підпис (підпис) І. В. ПриходькоЗ
оригіналом згідно