Справа № 2а-1670/6454/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 червня 2014 року м. Київ
В/800/2480/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Рибченко А.О.,
Степашко О.І., Федоров М.О.,

розглянувши заяву Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби (далі -
Кременчуцька ОДПІ) про перегляд
Верховним Судом України

ухвали Вищого адміністративного суду
України від 04.03.2014

у справі № 2а-1670/6454/12

за позовом виробничо-будівельного
колективного підприємства «Рассвет»
(далі - Підприємство)

до Кременчуцької ОДПІ

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 08.11.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.02.2013,
позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 04.03.2014 зазначені
судові акти попередніх судових
інстанцій залишено без змін.

Кременчуцька ОДПІ звернулася із
заявою про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від
04.03.2014, в якій просить її скасувати та
прийняти рішення про відмову у позові,
мотивуючи свої вимоги неоднаковим
застосуванням судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог
заявником подано ухвали Вищого
адміністративного суду України від
20.03.2014 у справі № 2а-10385/10/2070, від 17.02.2014 у
справі № 822/1774/13-а, від 10.12.2012 у справі №
2а/0470/11622/11, від 29.10.2013 у справі №
2а-760/12/0970, а також постанову цього ж суду
від 21.08.2013 у справі № 2а-11553/12/2670.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України,
враховуючи таке.

Відповідно до статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС) заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах може
бути подана виключно з мотивів: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого
адміністративного суду України від
13.12.2010 № 2 «Про судову практику
застосування статей 235-240 Кодексу
адміністративного судочинства
України» передбачено, що ухвалення
різних за змістом судових рішень
матиме місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

При вирішенні питання допуску
справи до провадження Верховного Суду
України враховується сукупність всіх
наявних складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Колегія суддів не розцінює як доказ
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах рішення Вищого
адміністративного суду України, на які
посилається заявник.

Адже, як вбачається зі змісту
ухвали від 04.03.2014, про перегляд якої
подано заяву, у прийнятті цього рішення
Вищий адміністративний суд України,
виходячи з установлених судами
обставин справи, послався, зокрема, на
реальність виконання господарських
операцій з придбання позивачем товарів
у спірних постачальників, що обумовлює
правомірність формування даних
податкового обліку (зокрема, валових
витрат та податкового кредиту) за цими
операціями.

Водночас в ухвалі від 29.10.2012 у
справі № 2а-760/12/0970, на яку посилається
заявник, висновок касаційного суду про
відсутність у платника права на
податковий кредит мотивований тим, що
реальність здійснення операцій
платника з придбання послуг не
підтверджується наявними у справі
доказами.

Підставою ж для висновку Вищого
адміністративного суду про незаконне
формування платником податкового
кредиту, покладеного в основу
прийняття ухвал від 20.03.2014 у справі №
2а/10385/10/2070 та від 17.02.2014 у справі №
822/1774-13-а (на які також посилається
заявник), стало те, що суми податкового
кредиту не підтверджені необхідними
первинними документами. Зокрема, у
справі № 2а/10385/10/2070 касаційний суд
зазначив, що податкові накладні,
підписані невідомою особою, не
відповідають вимогам підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», а тому не
мають сили первинних документів та не
можуть бути підставою для формування
платником даних податкового обліку. У
справі ж № 822/1774-13-а суд касаційної
інстанції погодився з висновком судів
відносно того, що відсутність
первинних документів (у тому числі й у
випадку їх знищення) виключає
відповідність задекларованих витрат
та податкового кредиту критерію
документальної підтвердженості як
обов'язкової умови для врахування
таких витрат у податковому обліку
платника.

Не можуть бути визнані
обґрунтованими і посилання заявника на
постанову Вищого адміністративного
суду України від 21.08.2013 у справі №
2а-11553/12/2670, оскільки зазначену
постанову мотивовано відсутністю у
платника права на включення до
податкового кредиту сум ПДВ за
податковими накладними, що не включені
до Єдиного реєстру податкових
накладних.

Не дають підстави для висновку про
різне правозастосування і рішення
касаційного суду у справі № 2а-1670/6454/12
та у справі № 2а/0470/11622/11. Так, у
прийнятті ухвали від 04.03.2014 у справі №
2а-1670/6454/12 касаційний суд визнав
правомірним врахування платником при
визначенні оподатковуваного доходу
витрат на відрядження працівників, які
підтверджені необхідними
розрахунковими документами. У той же
час ухвала касаційного суду від 10.12.2013 у
справі № 2а/0470/11622/11 мотивована
неправомірним віднесенням платником
до витрат, що зменшують
оподатковуваний доход, грошових
добових витрат понад законодавчо
встановлений розмір.

Таким чином, зазначені судові
рішення не підтверджують доводів
заявника щодо неоднакового
застосування норм матеріального права
в подібних правовідносинах, а свідчать
про різні обставини спору, за
наслідками оцінки яких суд касаційної
інстанції дійшов різних правових
висновків.

З огляду на викладене відсутні
підстави для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 236-240 КАС, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити Кременчуцькій
об'єднаній державній податковій
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби у допуску
справи № 2а-1670/6454/12 до провадження
Верховного Суду України.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова А.О. Рибченко О.І.
Степашко М.О. Федоров