Справа № К/9991/37107/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Київ К/9991/37107/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Одеської залізниці

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22.07.2010 р.

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2011 р.

у справі №2а-13706/09/1570

за позовом Одеської залізниці

до Долинської міжрайонної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Одеська залізниця звернулася до суду з
позовом до Долинської міжрайонної
державної податкової інспекції
Кіровоградської області про
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 22.07.2010 р.,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 02.06.2011 р., у задоволенні
адміністративного позову відмовлено у
повному обсязі.

Не погодившись з вказаними судовими
рішеннями, позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій з підстав
порушення судами норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу на адресу суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

У період з 31.03.2009 р. по 11.04.2009 р.
відповідачем була проведена планова
виїзна перевірка Долинської дистанції
колії № 23 Одеської залізниці з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2007 р. по
31.12.2008 р., за наслідками якої складено
акт від 13.04.2009 складено акт №311/23-10/01073, у
якому зазначено, що перевіркою
встановлено порушення пп. 4.2.1 п. 4.2 ст.4,
пп. 8.1.1 п.8.1 ст. Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

На підставі встановлених порушень
16.04.2009 р. контролюючим органом було
прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій по податку з
доходів найманих працівників у сумі 9
217,00 грн., у тому числі 5 125,00 грн. - за
основним платежем та 4 092,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями, та
податкове повідомлення - рішення
№/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій по податку з доходів найманих
працівників у сумі 21 735,00 грн., у тому
числі 7 245,00 грн. - за основним платежем
та 14 490,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з акта перевірки, за
період квітень - серпень 2007 суми виплат
по відшкодуванню витрат працівникам,
робота, яких проводиться в дорозі або
має роз'їзний (пересувний) характер
відповідно додатку 5 до Колективного
договору Вагонної дільниці на 2006-2010
роки, не включалися позивачем до складу
загального місячного або річного
оподаткованого доходу та відповідно в
порушення п. 4.2.1 п.4.2 ст.4 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
не оподатковувались податком з доходів
фізичних осіб,

Нарахування та виплата надбавок
працівникам, робота, яких проводиться в
дорозі або має роз'їзний (пересувний)
характер не оформлювалась відповідно
до вимог Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої Міністерством
фінансів України від 13.03.1998 р. №59, у
результаті чого донараховане податку з
доходів фізичних осіб.

Позивач в обґрунтування своєї правової
позиції зазначає, що надбавки до
тарифних ставок і посадових окладів
згаданих працівників, що виплачуються
у розмірах, передбачених колективними
договорами не є об'єктом оподаткування
податком з доходів фізичних осіб.

Із такими висновками позивача
обгрунтовано не погодились суди
попередніх інстанцій зважаючи на таке.

Так, відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2 ст.4
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податку відповідно до умов
трудового або цивільно-правового
договору.

Підпунктом 4.3.2 п.4.3 ст. 4 вказаного
Закону передбачено, що до складу
загального місячного або річного
оподатковуваного доходу не
включається сума коштів, отриманих
платником податку на відрядження або
під звіт, з урахуванням норм пункту 9.10
статті 9 цього Закону.

Крім того, ст. 13 Кодексу законів про
працю України передбачено, що у
колективному договорі встановлюються
взаємні зобов'язання сторін щодо
регулювання виробничих, трудових,
соціально-економічних відносин,
зокрема, нормування і оплати праці,
встановлення форм, системи, розмірів
заробітної плати та інших видів
трудових виплат (доплат, надбавок,
премій та ін.).

Відповідно до п. 1 постанови КМУ від
31.03.1999 р. № 490 «Про надбавки (польове
забезпечення) до тарифних ставок і
посадових окладів працівників,
направлених для виконання монтажних,
налагоджувальних, ремонтних і
будівельних робіт, та працівників,
робота яких виконується вахтовим
методом, постійно проводиться в дорозі
або має роз'їзний (пересувний)
характер» підприємства, установи,
організації самостійно встановлюють
надбавки (польове забезпечення) до
тарифних ставок і посадових окладів
працівників, робота яких постійно
проводиться в дорозі або має роз'їзний
(пересувний) характер, у розмірах,
передбачених колективними договорами
або за погодженням із замовником.

Відповідно до абзаців першого та
другого загальних положень Інструкції,
службовим відрядженням вважається
поїздка працівника за розпорядженням
керівника підприємства, об'єднання,
установи, організації на певний строк
до іншого населеного пункту для
виконання службового доручення поза
місцем його постійної роботи. Службові
поїздки працівників, постійна робота
яких проходить в дорозі або має
роз'їзний (пересувний) характер, не
вважаються відрядженнями, якщо інше не
передбачене законодавством,
колективним договором, трудовим
договором (контрактом) між працівником
і власником (або уповноваженою ним
особою).

Наведені норми Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» та
норми інших законодавчих актів не
наділяють власника (або уповноважену
ним особу) правом відносити до
відрядження інші можливі форми
виконання службових (трудових)
обов'язків не за місцем постійної
роботи працівників (якщо робота,
постійно проводиться в дорозі або має
роз'їзний (пересувний) характер).

Встановлення Інструкцією такої
можливості у випадку врегулювання
цього питання у колективному договорі
є безпідставним, оскільки таких
повноважень центральному органу
виконавчої влади, який її приймав,
законодавством надано не було.

Таким чином, надбавки (польове
забезпечення) до тарифних ставок і
посадових окладів працівників, робота
яких постійно проводиться в дорозі або
має роз'їзний (пересувний) характер, у
розмірах, передбачених колективними
договорами або за погодженням із
замовником, включаються до складу
заробітної плати і оподатковуються в
її складі відповідно до пп. 4.2.1 п.4.2 ст. 4
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» за ставкою,
встановленою у п.7.1 ст. 7 зазначеного
Закону.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, що позовні
вимоги про скасування спірних
податкових повідомлень-рішень
належним чином не обґрунтовані та
задоволенню не підлягають.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанції.

На підставі викладеного та зважаючи на
приписи ч. 3 ст. 220№ КАС України судова
колегія Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку, що
порушень або неправильного
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права
не вбачається, а тому касаційну скаргу
слід відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Одеської залізниці
залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22.07.2010 р. та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2011 р. у
справі №2а-13706/09/1570 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.