Справа № 817/1479/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1479/14

10 червня 2014 року 09год. 15хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Сало А.Б. розглянувши
у порядку письмового провадження
адміністративну справу за позовом

Здолбунівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області до Відділу державної
виконавчої служби Острозького
районного управління юстиції
про визнання протиправною та
скасування постанови, зобов'язання
вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ :

Здолбунівська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області звернулась з позовом до
Рівненського окружного
адміністративного суду про визнання
дій відповідача протиправним,
скасування постанови державного
виконавця відділу Державної
виконавчої служби Острозького
районного управління юстиції у
Рівненській області Воронецької К.О.
про відмову у відкритті виконавчого
провадження ВП № 42933518 від 14.04.2014,
зобов'язання відкрити виконавче
провадження за постановою Острозького
районного суду Рівненської області
від 06.03.2014 в справі №567/252/14-па про
накладення адміністративного
стягнення на ОСОБА_2.

Позов обґрунтовує тим, що
Здолбунівська ОДПІ як сторона
виконавчого провадження відповідно до
ч.3 статті 8 Закону України "Про
виконавче провадження" направила на
виконання постанову Острозького
районного суду Рівненської області в
справі №567/252/14-па від 06.03.2014 про
визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні
адміністративного правопорушення та
накладення на нього адміністративного
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400
грн.

Поряд з тим, після направлення
вказаного виконавчого документу на
виконання до відділу Державної
виконавчої служби Острозького
районного управління юстиції у
Рівненській області, останнім було
прийнято постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
підстав, визначених в п.8 ч.1 ст. 26 Закону
України "Про виконавче провадження",
без посилання на норму закону яка
передбачала б інші передбачені законом
підстави, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

За таких обставин, позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому
просить суд скасувати постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження ВП № 42933518 від 14.04.2014 та
зобов'язати відповідача прийняти
виконавчий документ до виконання.

В судове засідання на розгляд справи
сторони не прибули, участь
уповноважених представників не
забезпечили. Разом з тим, до початку
судового засідання відповідач подав
письмові заперечення на позовну заяву,
просив у задоволенні позову
відмовити.

На обґрунтування своїх заперечень
вказав на те, що відповідно до
роз'яснень Міністерства юстиції
України з питань виконання постанов у
справах про адміністративні
правопорушення №7 від 11.02.2009, у
випадку не зазначення суми
подвійного розміру штрафу у
постанові про його стягнення, яка
надсилається до органів державної
виконавчої служби для примусового
виконання, державний виконавець
повинен забезпечити примусове
виконання такої постанови у спосіб і
порядок визначений виконавчим
документом, тобто, стягнути суму
штрафу, що зазначена у постанові.

Представник позивача надав суду
заяву про розгляд справи у його
відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, зважаючи на принцип
змагальності сторін та
диспозитивність, на підставі ч.1 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України та враховуючи те, що
адміністративна справа має бути
розглянута і вирішена протягом
розумного строку, суд вирішив
здійснити розгляд справи за
відсутності позивача та представника
відповідача, у порядку письмового
провадження, за позовною заявою та на
підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши в порядку письмового
провадження подані письмові докази,
повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства,
перевіривши їх дослідженими у судовому
засіданні доказами, суд приходить до
переконання, що позов підлягає до
часткового задоволення з огляду на
наступні обставини.

Судом встановлено, що 06.03.2014 Острозьким
районним судом Рівненської області
винесено постанову в справі №567/252/14-па
про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні
адміністративного правопорушення та
накладення на нього адміністративного
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400
грн. Зазначена постанова набрала
законної сили та є виконавчим
документом.

07 квітня 2014 року Острозьким
відділенням Здолбунівської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Рівненській області до
відділу державної виконавчої служби
Острозького районного управління
юстиції було направлено вищезазначену
постанову суду для примусового
виконання.

14 квітня 2014 року старшим державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Острозького
районного управління юстиції
Воронецькою К.О. була винесена
постанова ВП № 42933518 від 14.04.2014 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження за даним виконавчим
документом.

Зазначена постанова вмотивована тим,
що у заяві про відкриття виконавчого
провадження стягувач просить стягнути
подвійний розмір штрафу, хоча це не
передбачено самим виконавчим
документом, а заява не відповідає
змісту резолютивної частини
виконавчого документу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку (далі - Закон
№606).

Згідно ст. 1 Закону №606, в редакції,
чинній на момент винесення спірної
постанови, виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення, зазначеного в статті 3 цього
Закону.

Відповідно до ч.1 та пп.8 ч.2 ст. 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
державною виконавчою службою
підлягають виконанню постанови судів у
справах про адміністративні
правопорушення..

Частинами 2, 4 ст. 24 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
державний виконавець у 3-денний строк з
дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

В постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом. Копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження не пізніше наступного дня
надсилається стягувачу, боржнику та
органу (посадовій особі), який видав
виконавчий документ

Відповідно до вимог ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

В той же час, статтею 26 вказаного закону
визначений перелік підстав для відмови
у відкритті виконавчого провадження.

Як вбачається із постанови відповідача
про відмову у відкритті виконавчого
провадження, остання постановлена на
підставі п.8 ч.1 ст.26 вказаного закону, а
саме: наявності інших передбачених
законом обставин, що виключають
здійснення виконавчого провадження.

Дії відповідача вмотивовані тим, що «у
заяві про відкриття виконавчого
провадження стягувач просить стягнути
подвійний розмір штрафу, хоча це не
передбачено самим виконавчим
документом, а заява не відповідає
змісту резолютивної частини
виконавчого документу».

Однак, з аналізу даної норми
вбачається, що державний виконавець
відмовляючи у відкритті виконавчого
провадження відповідно до п.8 ч.1 ст.26
Закону України «Про виконавче
провадження» має посилатися і на інший
закон, який передбачає підставу для
відмови у відкритті провадження.

Виходячи зі змісту постанови про
відмову у відкритті виконавчого
провадження ВП №42933518 від 14.04.2014
державним виконавцем не зазначено,
який закон в даному випадку передбачає
підстави що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Обставина, на яку покликається
державний виконавець не передбачена
Законом та не є підставою для відмови у
прийнятті виконавчого документа до
провадження.

А тому посилання відповідача на п. 8 ч.1
ст.26 Закону України «Про виконавче
провадження» при відмові у відкритті
виконавчого провадження в даному
випадку є безпідставним, оскільки
вказана норма Закону передбачає
необхідність наявності інших
передбачених законом підстав, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб).

Стаття 19 Конституції України
передбачає, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судові рішення відповідно до ст. 124
Конституції України є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Постанова Острозького районного суду
Рівненської області від 06.03.2014 в справі
№567/252/14-па про накладення
адміністративного стягнення на ОСОБА_2
у вигляді штрафу в розмірі 3 400 набрала
законної сили та є обов'язковою до
виконання.

Разом з тим, із досліджених в судовому
засіданні матеріалів справи
вбачається, що відповідачем не вчинено
жодних дій щодо примусового виконання
рішення суду, а відразу ж відмовлено у
відкритті виконавчого провадження, що
фактично виключає виконання судового
рішення.

За наведених обставин, суд визнає
протиправною та такою, що належать до
скасування вищевказану постанову
відповідача ВП № 42933518 від 14.04.2014 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження по виконанню постанови про
накладення адміністративного
стягнення №567/252/14-па від 06.03.2014.

Поряд з тим, що стосується вимоги
позивача про зобов'язання старшого
державного виконавця Воронецьку К.О.,
відкрити провадження за заявою
Острозького відділення Здолбунівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
10.04.2014 про примусове виконання
постанови Острозького районного суду
Рівненської області від 06.03.2014 у справі
№567/252/14-па про стягнення з ОСОБА_2
штрафу в розмірі 3400 грн. 00 коп., суд
вважає за необхідне зазначити
наступне:

Відповідно ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ст.6 Конституції України
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову. Органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
державну виконавчу службу" державна
виконавча служба входить до системи
органів Міністерства юстиції України
і здійснює виконання рішень судів,
третейських судів та інших органів, а
також посадових осіб відповідно до
законів України.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу
службу".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 вказаного
Закону, державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець:

- здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом;

- надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження;

- розглядає заяви сторін та інших
учасників виконавчого провадження і
їхні клопотання;

- заявляє в установленому порядку про
самовідвід за наявності обставин,
передбачених цим Законом;

- роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
виконавця, пов'язану з проведенням
примусового виконання рішення,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Отже, законодавець наділив даний орган
та його посадових осіб дискреційними
повноваженнями при прийнятті
управлінського рішення.

Дискреційні повноваження - це
сукупність прав та обов'язків органів
державної влади та місцевого
самоврядування, осіб, уповноважених на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, що надають
можливість на власний розсуд визначити
повністю або частково вид і зміст
управлінського рішення, яке
приймається, або можливість вибору на
власний розсуд одного з декількох
варіантів управлінських рішень,
передбачених проектом
нормативно-правового акта.

Враховуючи вищезазначене, дискреційне
право органу виконавчої влади
обумовлене певною свободою (тобто
вільним, або адміністративним,
розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі
одного з варіантів рішень та правових
наслідків.

З огляду на вказане, право відповідача
на вчинення дій з відкриття
виконавчого провадження є
дискреційним повноваженням, а тому
задоволення позовних вимог в цій
частині є формою втручання в
дискреційні повноваження державного
органу.

А тому суд, приходить до висновку, що в
задоволенні позову в цій частині слід
відмовити.

З огляду на викладене, позовні вимоги
слід задовольнити частково.

Відповідно до частини четвертої статті
94 КАС України судові витрати не
підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 70, 71, 158, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження ВП №42933518 від
14.04.2014 винесену за заявою Острозького
відділення Здолбунівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 10.04.2014 про
примусове виконання постанови
Острозького районного суду
Рівненської області від 06.03.2014 в справі
№567/252/14-па про стягнення з ОСОБА_2
штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Сало
А.Б.