Справа № 2а-5766/12/2070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/56979/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Весельської Т.Ф., Малиніна В.В.
(доповідач), Ситникова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 вересня 2012 року по справі за
позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна фірма
«Закор М.ЛТД» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 вересня
2012 року, відмовлено у задоволені
позову Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до ТОВ «КФ «Закор М.ЛТД» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 6 948,63 грн.

Вказуючи, на допущені судами, на
думку позивача, неповне з'ясування
обставин, які мають значення у справі,
та порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
просить їх рішення скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
позов.

У свою чергу, відповідач надіслав
письмові заперечення на касаційну
скаргу, просить її вимоги залишити без
задоволення.

Розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження
відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи у задоволені позову,
суд першої інстанції виходив з того,
що відповідачем було вжито усі
передбачені чинним законодавством
заходи для забезпечення
працевлаштування інвалідів, а тому на
нього не може бути покладено
відповідальність за ненаправлення
органами соціального захисту
населення необхідної кількості
інвалідів на підприємство для
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком з огляду на наступне.

За змістом статті 19 Закону України
від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон №
875-ХІІ) для підприємств, установ,
організацій встановлюється норматив
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону №
875-ХІІ встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські
санкції за незайняті інвалідами робочі
місця не є податком, збором
(обов'язковим платежем), обов'язкова
сплата яких передбачена Конституцією
України та Законом України від 25 червня
1991 року № 1251-XII «Про систему
оподаткування», а є заходом впливу на
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ
(у редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006
року № 3483-IV «Про внесення змін до
деяких законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства
зі створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком займатися пошуком інвалідів
для працевлаштування.

З матеріалів справи вбачається, що
на виконання вищезазначених вимог
законодавства відповідачем вживалися
усі можливі заходи по створенню
робочих місць для інвалідів, а саме:
відповідачем протягом 2011 року
щомісячно до Харківського міського
центру зайнятості направлялись звіти
про наявність вакансій, жодного факту
відмови в працевлаштуванні інвалідів
на підприємстві не допущено.

У зв'язку з тим, що відповідачем
вжито усіх залежних від нього заходів
щодо утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, інваліди в
ТОВ «КФ «Закор М.ЛТД» з приводу
працевлаштування не зверталися,
примусову працю заборонено, на нього не
може бути покладена відповідальність
за ненаправлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування, а
також відсутність у населених пунктах
за місцем знаходження підприємства
достатньої кількості інвалідів, які
бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція також
була висловлена і Верховним Судом
України у постановах від 20 червня 2011
року (справа № 21-60а11) та від 26 червня 2012
року (справа № 21-105а12).

Таким чином, висновки судів є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, зазначених висновків судів та
обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, -
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 вересня 2012 року по справі за
позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна фірма
«Закор М.ЛТД» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

Т.Ф.Весельська

О.Ф.Ситников