Справа № 826/4795/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2014 року 08 год. 40 хв.
№ 826/4795/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Гарант Брук»до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось Товариство з
обмеженою відповідальністю «Гарант
Брук» (далі по тексту - позивач, ТОВ
«Гарант Брук») з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі по
тексту - відповідач, ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві) про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що висновки
Акта ДПІ від 29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531,
складеного за результатами проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ «Гарант Брук» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства в частині повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
при взаємовідносинах з ТОВ «Віндстейт»
по 31.12.2012р., документально та нормативно
не підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на наступному: акт
податкового органу про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Віндстейт» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період з 01.03.2012р. по 31.12.2012р.
не являється належним доказом
нікчемності правовідносин ТОВ «Гарант
Брук» з названим контрагентом;
висновки відповідача про нікчемність
правочину позивача з ТОВ
«Віндстейт» не доведенні вироком суду;
реальність здійснення господарських
операцій за договором підряду робіт
підтверджуються належними чином
складеними первинними і
розрахунковими документами; на момент
укладення та виконання спірних
договорів обидві Сторони (як Замовник,
так і Підрядник) були належним чином
зареєстровані як юридичні особи та
платники податку на додану вартість,
мали необхідні дозвільні документи.
Таким чином, висновки ДПІ у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві, що
викладені в Акті перевірки від 29.10.2013р.
№ 2088/26-58-22-08-11/34617531, з посиланнями на
недостовірні докази є безпідставними
та необґрунтованими, а спірні
податкові повідомлення-рішення -
такими, що винесенні без належних на то
Відповідач проти позову заперечував,
надавши до суду письмові заперечення
від 25.04.2014р. б/н. В обґрунтування своїх
заперечень посилається на те, що в ході
проведення документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Гарант Брук» (Акт від 29.10.2013р. №
2088/26-58-22-08-11/34617531) були встановлені
порушення ним вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139,
п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження підприємством податку на
прибуток на суму 388333,00 грн. та податку
на додану вартість на загальну суму
були сформовані на підставі Акту ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС від
26.02.2013р. № 718/22-8/37884410 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Віндстейт» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період з 01.03.2012р. по 31.12.2012р.,
за яким не встановлено факту реального
здійснення господарських операцій ТОВ
«Віндстейт», що стало підставою для
встановлення відсутності об'єктів
оподаткування при придбанні та продажу
товарів (послуг), які підпадають під
визначення ст. ст. 22, 185, 198 Податкового
В судових засіданнях представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судових
засіданнях заперечував проти позовних
вимог та просив відмовити в їх
20.05.2014р. в судовому засіданні судом було
ухвалено перейти до письмового
провадження на підставі ч. 4 ст. 122
Кодексу адміністративного судочинства
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з огляду на таке.
В ході судового розгляду було
встановлено, що протягом періоду з
16.10.2013р. по 22.10.2013р. згідно з нормами пп.
78.1.11 п. 78.1, ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового
кодексу України, у зв'язку з
надходженням постанови від 18.04.2013р.
старшого слідчого СУ ГУ МВС України в м.
Києві про призначення позапланової
документальної перевірки дотримання
вимог податкового законодавства ТОВ
«Гарант Брук» та з метою контролю за
дотриманням вимог податкового
законодавства, на підставі наказу ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 16.10.2013р. №651 та направлення
від 16.10.2013р. №578/26-58-22-08-09, працівником
відповідача була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ТОВ «Гарант Брук» () з питань дотримання вимог
податкового законодавства в частині
повноти нарахування та сплати податку
на прибуток та податку на додану
вартість при взаємовідносинах з ТОВ
період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р., за
результатами якої складений Акт від
29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531 (далі по
тексту - Акт перевірки).
Перелік документів, які були
використані під час проведення
перевірки працівником відповідача
зазначені на 3, 4 аркуші Акта перевірки.
Так, в ході проведення вказаної
документальної перевірки посадовою
особою податкового органу встановлено,
що між позивачем та ТОВ «Віндстейт» у
період, що перевірявся існували
договірні відносини, за результатами
яких перевіряєме підприємство
віднесло до складу податкового кредиту
з податку на додану вартість за липень
витрат 388333,00 грн., сплачені названому
При цьому працівником відповідача при
проведенні вказаної документальної
перевірки позивача були враховані
обставини, викладені в Акті ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС від
29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Віндстейт» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків за період з
01.03.2012р. по 31.12.2012р. Згідно тексту цього
акту ДПІ у Печерському районі м. Києва
ДПС не підтверджено факт реального
вчинення господарських операцій з ТОВ
На підставі вищевикладеного працівник
відповідача, в свою чергу, дійшов
висновку про відсутність у ТОВ «Гарант
Брук» правових підстав для формування
валових витрат і податкового кредиту
на підставі первинних документів,
оформлених за результатами
господарських операцій з контрагентом
В розділі 4 «Висновок» Акта перевірки
від 29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531
перевіряючий встановив порушення ТОВ
«Гарант Брук» наступних норм
законодавства України:
- пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження позивачем податку на
прибуток за ІІІ-ий квартал 2012 року на
суму 388333,00 грн.;
- п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження підприємством
податку на додану вартість на загальну
19.11.2013 року ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві підставі Акта
перевірки від 29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531
повідомлення-рішення:
58.1 ст. 58 Податкового кодексу України, за
порушення пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, зменшила
ТОВ «Гарант Брук» суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 388333,00
ст. 54, п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу
України, за порушення вимог п. 198.3, 198.6
ст. 198, п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, збільшила ТОВ «Гарант
Брук» суму грошового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
Не погоджуючись з названими
податковими повідомленнями -
рішеннями, 29.11.2013р. позивач звернувся до
Головного управління Міндоходів у м.
Києві зі скаргою вих. №2711/3/1, за
наслідками розгляду якої рішенням від
27.01.2014р. №730/10/26-15-10-06-15 податкове
повідомлення - рішення від 19.11.2013р.
№, складене за формою, наведеною у
додатку 9 до Порядку направлення
органами державної податкової служби
України податкових повідомлень
платникам податків та рішень про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, затвердженого наказом ДПС
України від 22.10.2010р. №985, який станом на
момент прийняття податкового
повідомлення - рішення втратив
чинність, скасоване, а ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві зобов'язано винести податкове
повідомлення - рішення форми «П» про
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств у розмірі 388333,00
грн., передбаченою чинним порядком, а
податкове повідомлення - рішення від
19.11.2013р. № - залишено без змін.

У зв'язку з прийняттям відповідного
рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві 04.02.2014р.
винесла нове податкове повідомлення -
рішення № за формою «П», яким
згідно з п. 54.3 ст. 54, п. 58.1 ст. 58
Податкового кодексу України, за
порушення пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, зменшила
ТОВ «Гарант Брук» суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 388333,00
грн.

06.02.2014р. ТОВ «Гарант Брук» звернулось зі
скаргою до Міністерства доходів і
зборів України. Проте, за результатами
її розгляду рішенням від 27.02.2014р.
№5402/6/99-99-10-01-15 в задоволенні скарги
відмовлено, а податкові повідомлення -
рішення з урахуванням рішення
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 27.01.2014р. №730/10/26-15-10-06-15 -
залишені без змін.

Вважаючи висновки податкового органу
необґрунтованими, а податкові
повідомлення - рішення такими, що
прийняті з порушенням вимог чинного
законодавства, ТОВ «Гарант Брук»
звернулось з відповідним позовом до
суду.

При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.

В розумінні пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) «витрати» - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14
цього Кодексу «господарська
діяльність» - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК
України визначено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
визнається сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України) (п.
201.1 ст. 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби (п.
201.2 ст. 201 ПК України).

В силу п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК
України).

Згідно з п. 201.7 ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011р. № 1379, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 року за № 1333/20071, (який
набрав чинності 16 грудня 2011 року та
втратив чинність 01 березня 2014 року)
(далі по тексту - Порядок) податкову
накладну заповнює особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що
сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п. 6.2 Порядку).

Одночасно відповідно до положень п. 6.3
цього Порядку не дає права покупцю на
віднесення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту:
відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України визначено
окремі випадки, за яких неможливе
формування податкового кредиту,
зокрема це відсутність зв'язку з
господарською діяльністю, фіктивність
операцій (відсутність поставок),
відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку додану вартість. Таким чином,
із зазначеного вище також випливає те,
що при дослідженні факту здійснення
господарської операції, оцінці
підлягають відносини безпосередньо
між учасниками тієї операції, на
підставі якої сформовані дані
податкового обліку.

При цьому у листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11
Вищий адміністративний суд України
одночасно зазначає, що за відсутності
факту придбання товарів чи послуг або в
разі якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції (про що також
було зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р. №
996-ХІV (в редакції на момент спірних
правовідносин)(далі - Закон №
996-ХІV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Відповідно до п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05 червня
1995 року за № 168/704 (в редакції на момент
спірних правовідносин)(далі -
Положення), яке встановлює порядок
створення, прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. (п. 2.2 Положення).

Згідно з п. 2.3 Положення первинні
документи, створені в електронному
вигляді, застосовуються у
бухгалтерському обліку за умови
дотримання вимог законодавства про
електронні документи та електронний
документообіг.

В силу п. 2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (п. 1.3 Положення).

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що валові витрати та податковий кредит
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011р. № 742/11/13-11.

В ході судового розгляду також
встановлено, що 02.07.2012р. між ТОВ «Гарант
Брук» (Замовник) і ТОВ «Віндстейт»
(Підрядник) був укладений письмовий
договір підряду № 2/07/12. За умовами
цього Договору Замовник доручає, в
Підрядник зобов'язується у
відповідності з кошторисною
документацією та умовами даного
договору виконати ремонт приміщень.

Пунктом 1.2. договору підряду визначено
об'єкт робіт, а саме: вхідна група
цокольного поверху, сходова клітина,
перший поверх адміністративної
будівлі по вул. Івана Клименка, 23-а.

Склад та об'єкти робіт, які приймаються
до виконання Підрядником, визначаються
кошторисною документацією, яка є
невід'ємною частиною договору.

Згідно з розділом 3 названого договору,
договірна ціна визначена на підставі
кошторисної документації, є твердою та
становить 465999,60 грн. в т.ч. ПДВ 77666,60 грн.

Розрахунки за договором проводяться у
порядку, визначеному у розділі 7
договору підряду та передбачають
перерахування Замовником 60% вартості
договору в якості авансу протягом 30
днів з моменту підписання договору.
Остаточний розрахунок проводиться на
підставі підписаних сторонами актів
приймання виконаних робіт форми КБ-2в.

На підтвердження факту виконання
ремонтних робіт позивач надав до суду
копії наступних документів:

- договору від 02.07.2012р. № 2/07/12;

- договірної ціни на будівництво -
капітальний ремонт офісних приміщень
по вул. І. Клименко 23 «А» в
Солом'янському районі м. Києва, що
здійснюється у 2012 році;

- локального кошторису №2-1-1 на
загально-будівельні роботи вхідна
група цокольного поверху, сходова
клітина, перший поверх;

- підсумкової відомості ресурсів;

- довідки про вартість виконаних
будівельних робіт (та витрат) за липень
- серпень 2012 року, підписана сторонами
договору 31.08.2012р.;

- акту приймання виконаних будівельних
робіт за липень - серпень 2012р. форми
КБ-2в, підписаний сторонами 31.08.2012р. на
суму 465999,60 грн., в тому числі ПДВ 77666,92
грн.;

- податкових накладних від 26.07.2012р. №581
на суму 270000,00грн., в тому числі ПДВ 45000,00
грн., від 28.08.2012р. №611 на суму 195999,60 грн., в
тому числі ПДВ 32666,60 грн.;

- виписок з банку на підтвердження
перерахування грошових коштів за
виконані ТОВ «Віндстейт» роботи на
загальну суму 465999,60 грн. (в т.ч. ПДВ 77666,92
грн.) на користь названого товариства.

Крім того, позивачем надано копії
договорів оренди нежитлових приміщень,
розташованих за адресою: м. Київ, вул. І.
Клименка, 23 (нежитлова прибудова до
будинку літ «А») та які позивачем
передавались в оренду іншим суб'єктам
господарювання, а також підписані на їх
виконання акти прийому - передачі
нежитлових приміщень та виписки з
банку на підтвердження отримання ТОВ
«Гарант Брук» грошових коштів в якості
оплати за надані в оренду приміщення.

Також позивачем надано копії
податкових декларацій з податку на
прибуток підприємства за три квартали
2012 року та за 2012 рік з додатками та
доказами їх подання податковому
органу. За результатами вивчення
зазначених документів, суд вважає
доведеним належними та допустимим
доказами факту не проведення позивачем
включення до складу валових витрат
суми, сплаченої ТОВ «Віндстейт» за
проведені згідно договору підряду
№2/07/12 ремонтні роботи у розмірі 388333,00
грн., що спростовує висновок
податкового органу про завищення ТОВ
«Гарант Груп» від'ємного значення
об'єкта оподаткування податку на
прибуток на відповідну суму.

За результатами дослідження вище
перелічених первинних суд також дійшов
висновку, що вони оформлені у
відповідності до вимог Закону № 996-ХІV
та Положення. Наявні в матеріалах
податкові накладні, що були виписані
ТОВ «Віндстейт» на адресу позивача за
результатами виконання робіт, за своїм
змістом цілком відповідають вимогам п.
201.1 ст. 201 ПК України.

Натомість, відповідачем не надано
доказів відсутності у контрагента
позивача спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
і виконання вищевказаного правочину,
зокрема того, що вказане підприємство
не були зареєстровано в якості
платника податку на додану вартість
або того, що його реєстрація платником
податку на додану вартість була
анульована в період укладення і
виконання спірного правочину. Також
відповідачем не доведено облік
контрагентом позивача операцій, які
мають на меті отримання економічної
вигоди за рахунок уникнення
податкового навантаження. Відтак,
наявні в матеріалах справи копії
податкових накладних, виписаних ТОВ
«Віндстейт», на підставі яких позивач
сформував податковий кредит у липні та
серпні 2012 року, відповідає вимогам,
встановленим ст. 201 ПК України.

Також відповідачем не було надано до
суду належних доказів, які б свідчили
про відсутність у названого
підприємства умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням
третіх осіб.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Частиною другою ст. 61 Конституції
України встановлений індивідуальний
характер юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в Акті перевірки від
29.10.2013р. № 2088/26-58-22-08-11/34617531 не наведено
правову норму, в силу якої на платника
податку (Замовника) покладена
відповідальність за недекларування та
несплату податкових зобов'язань
платником податку - контрагентом
Підрядником, шляхом позбавлення його
права на податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в його ухвалі від 10.10.2012р. за
№ К-24491/10, «за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання Підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань».

Також, у своїй іншій ухвалі від 22.08.2012р.
по справі № К/9991/14668/11, Вищий
адміністративний суд України, зокрема,
вказує на те, що витребування у
контрагента документів про державну
реєстрацію і реєстрацію платником
податків на додану вартість є
достатнім доказом розумності дій та
обачності підприємства при обранні
того чи іншого контрагента.

Крім того, під час розгляду даної
справи суд враховує положення ст. 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно якого суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Нормами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV визначено, що
суди застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським
судом з прав людини податкових спорів в
мотивувальній частині рішення
найчастіше застосовується ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав і основоположних свобод від 04.11.1950
року. Даною статтею гарантується право
на мирне володіння своїм майном. У ній,
зокрема, визначено, що кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У контексті податкових спорів (в т.ч.
даного конкретного спору) позбавлення
права отримати податкову вигоду
(податковий кредит) розглядається як
позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09.01.2007р. у
справі «Інтерсплав проти України»
Європейський суд з прав людини
зазначає, що якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку.

У Рішення цього суду у справі «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
наводяться висновки про те, що
позбавлення податковим органом права
платників податків ПДВ на податковий
кредит/бюджетне відшкодування з
причини виявлення зловживань з боку їх
їхніх постачальників є порушенням ст. 1
Протоколу до Європейської конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод. Адже немає
доказів залучення платника податку на
додану вартість до протиправної
діяльності, пов'язаної з незаконним
отриманням бюджетного відшкодування,
чи доказів того, що йому було
відомо/повинно було відомо про таку
діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

В ході розгляду даної справи в суді
відповідачем не було пред'явлено до
суду будь-які належні докази
нікчемності правочину, укладеного між
ТОВ «Гарант Брук» та ТОВ «Віндстейт», а
також жодних достовірних
документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
спірного правочину не уповноваженими
на те особами.

Зокрема, в Акті перевірки від 29.10.2013р. №
2088/26-58-22-08-11/34617531 також відсутні
посилання на ухиляння контрагентом
позивача від сплати податків та зборів,
визначення йому сум податкових
зобов'язань, винесення вироків
посадовим особам ТОВ «Віндстейт» за
фактом ухиляння від сплати податків в
результаті конкретних господарських
операцій, або будь-які інші відомості,
які можуть бути визначені як підстави
та докази укладення угоди з метою, що
порушує публічний порядок.

В силу ч. 1 ст. 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 2
Кримінального кодексу України.

У відповідності до ч. 3 ст. 62 Конституції
України обвинувачення не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом, а також на
припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69
Кодексу адміністративного судочинства
України, є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

У відповідності до ч. 1, ч. 4 ст. 70 цього
Кодексу належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Єдиним документом на підтвердження
викладених у акті перевірки висновків
податкового органу останнім названо
постанову слідчого СУ ГУ МВС України в
м. Києві від 18.04.2013р., згідно з якою на
розгляді знаходяться матеріали
досудового розслідування, порушеного
за ознаками злочину, передбаченого ч. 1
ст. 358 КК України, що стосується ТОВ
«Віндстейт», тобто контрагента
позивача.

У той же час, відповідачем не надано
суду, по-перше, будь-які інші достовірні
відомості з документальним
підтвердженням про притягнення до
кримінальної відповідальності або
пред'явлення обвинувачення посадовим
особам позивача або його контрагента -
ТОВ «Віндстейт», безпосередньо
відповідальних за укладення і
виконання спірного правочину, з
направленням матеріалів відповідних
кримінальних справ до суду, у скоєнні
злочинів, передбачених Кримінальним
кодексом України.

Натомість, до матеріалів даної справи
залучено копії податкових декларацій з
податку на додану вартість за липень,
серпень 2012 року з додатками, поданих до
податкових органів ТОВ «Віндстейт». Зі
змісту зазначених документів
вбачається, що контрагент позивача
включив до складу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість суми відповідного податку,
сплачені позивачем під час розрахунку
по договору підряду №2/07/12.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
а також підтвердження позивачем не
включення до складу витрат суми,
сплаченої за договором підряду №2/07/12
ТОВ «Віндстейт», суд дійшов висновку
про протиправність зменшення позивачу
суми від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
донарахування суми податку на додану
вартість, а також застосування
штрафних (фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями -
рішеннями.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

За таких обставин, виходячи з
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі, а тому
суд вважає на підставі ч. 2 ст. 11 та п. 1 ч.
2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України за необхідне
визнати протиправними та скасувати
спірні по справі податкові
повідомлення-рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує з Державного бюджету
України на користь позивача фактично
здійснені та документально
підтверджені судові витрати в розмірі
487, 20 грн.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. 11, ст. ст. 69 - 71,
ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Гарант
Брук» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 19 листопада 2013 року № і від 04
лютого 2014 року №.

3. Присудити з Державного бюджету на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гарант Брук»
(місцезнаходження: 03110, м. Київ, вул. І.
Клименка, буд. 23, ) 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
судового збору.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова