Справа № 815/1817/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/1817/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Гусев О. Г.

Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Джабурія
О.В.

суддів - Бітова
А.І.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі -
Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15 квітня 2014
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мікронлогістік» до Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області про
визнання незаконним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мікронлогістік»
(далі - позивач, ТОВ «Мікронлогістік»)
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Малиновському районі м.
Одеси Головного управління Міндоходів
в Одеській області (далі - відповідач,
ДПІ у Малиновському районі м. Одеси) про
визнання незаконним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 13.09.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем було проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Мікронлогістік» щодо
підтвердження господарських відносин
з ТОВ «Ленд Інвест» за період
травень-липень 2012 року та ТОВ «Сіті
Менеджмент» за серпень 2012 року. За
наслідками проведеної перевірки був
складений акт та на підставі
вищевказаного акту прийняте податкове
повідомлення-рішення, яке на думку
позивача суперечить вимогам чинного
законодавства України та підлягає
скасуванню.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, просив відмовити у їх
задоволенні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 15.04.2014 р.
адміністративний позов ТОВ
«Мікронлогістік» задоволено повністю.
Визнано незаконним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 13.09.2013 р., прийняте ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області.
Стягнуто з держави на користь ТОВ
«Мікронлогістік» судовий збір у сумі
416,31 грн.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси на
вказану постанову подано апеляційну
скаргу. Апелянт просить скасувати
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15.04.2014 року
та прийняти нову постанову якою у
задоволенні адміністративного позову
ТОВ «Мікронлогістік» відмовити
повністю.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що 23.08.2013
року відповідачем було проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Мікронлогістік» щодо
підтвердження господарських відносин
з ТОВ «Ленд Інвест» за період
травень-липень 2012 року та ТОВ «СІТІ
МЕНЕДЖМЕНТ» за серпень 2012 року.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем був складений акт №
27/22-214/32970941/299 від 29.08.2013 року та
зроблений висновок про порушення п.198.3
п. 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело
до заниження податку на додану
вартість, яка на думку позивача
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет на загальну суму - 166523 грн. 60
коп. у т.ч. у травні 2012року у сумі 16450 грн.
60 коп., у червні 2012 року у сумі - 27716 грн. 50
коп., у липні 66 947 грн., у серпні 2012
року у сумі - 55409 грн. 50 коп.

На підставі цього акту відповідач
прийняв податкове
повідомлення-рішення № від 13.09.2013
р. яке оскаржене позивачем до суду.
З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність задоволення
позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Відповідно до вимог ст. 198.2
Податкового Кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події,
що відбулася раніше: дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Датою виникнення
права замовника на віднесення сум до
податкового кредиту з договорів
(контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами). Для товарів/послуг,
постачання (придбання) яких
контролюється приладами обліку, факт
постачання (придбання) таких
товарів/послуг засвідчується даними
обліку.

Відповідно до вимог 201.1 Податкового
Кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно до вимог ст. 201.10 Податкового
Кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
Крім того відповідно до ст. 201.8
Податкового Кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього
Кодексу, якими є позивач та його
контрагент на час виконання договорів.

Згідно зі ст. 201.4 Податкового Кодексу
України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.
Ст. 201.7 Податкового Кодексу України
передбачено, що податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Відповідно до вимог ст. 198.3
Податкового Кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду. Згідно зі ст. 201.9
Податкового Кодексу України не дає
права на віднесення сум податку до
податкового кредиту податкова
накладна, виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду.

З акту перевірки вбачається, що угоди
між позивачем та його контрагентом
були укладені без наміру настання
реальних наслідків, а тому відповідно
до ст.ст.215, ст.203 ЦК України мають
ознаки нікчемності.

Разом з тим, відповідно до ст.234 ЦК
України укладання угоди без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
ознакою фіктивного правочину, який не є
нікчемним, а відповідно до цієї статті
такий правочин може бути визнаний
недійсним лише в судовому порядку.

В ході розгляду справи відповідачем не
було надано судам доказів щодо
визнання вказаних угод між позивачем
та його контрагентом у встановленому
законом порядку недійсними. Судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що висновки ДПІ
спростовуються також і іншими
матеріалами справи, а саме первинною
бухгалтерською документацією.

ДПА України неодноразово у своїх
роз'ясненнях від 29.09.2010 року №
20289/7/16-1617 та листі від 15.04.2011 року №
10864/7/23-2017 пояснювало, що не можна
визнавати угоди нікчемними в актах
перевірок, з огляду на очевидну
протиправність таких дій.

Згідно позиції Верховного суду України
викладеної у Постанові від 08.09.2009 року
№ 21-737во09, надання податковому органу
належним чином всіх оформлених
документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковим органом не встановлено та
не доведено, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матepiaльних pecypciв,
економічно необхідних для виробництва
товарів, виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності; відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької
економічної діяльності в силу
відсутності управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів; облік
для цілей оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для даного виду
діяльності також потрібне здійснення
й облік інших господарських
операцій; здійснення операцій з
товаром, що не вироблявся або не міг
бути вироблений в обсязі зазначеному
платником податків у документах
обліку.

Таким чином, враховуючи правомірність
формування податкового кредиту, у
податкового органу були відсутні
правові підстави для збільшення
сум грошового зобов'язання та
винесення оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення. Крім того,
порушення податкової дисципліни
контрагентами позивача не можуть
тягнути відповідальність для позивача
та обмежувати його у праві на включення
сплачених сум податків на додану
вартість до складу податкового
кредиту, оскільки відповідальність за
порушення чинного законодавства несе
порушник.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції
України юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер, а
тому ТОВ «Ленд Інвест», ТОВ «СІТІ
МЕНЕДЖМЕНТ», як платники податків
самостійно відповідають за дотримання
достовірності та повноти визначення
сум податку на додану вартість,
своєчасність їх декларування, а також
за повноту і своєчасність їх внесення
до бюджету відповідно до закону. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання з своєчасного подання
податкової декларації та сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.

Судова колегія вважає наведені
висновки суду першої інстанції
правильними і такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України
та не приймає доводи, наведені в
апеляційній скарзі про те, що постанова
підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 15
квітня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення
виготовлений 12.06.2014 року.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.І. Бітов

Суддя:
О.І. Шляхтицький