Справа № 814/4734/13-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/4734/13-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції:
Лісовська Н. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Головного управління
Держземагенства у Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 11
грудня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Головного управління Держземагенства
у Миколаївській області про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Головного управління Держземагенства
у Миколаївській області (далі -
відповідач) про визнання дій щодо
прийняття рішення про відмову у надані
дозволу на розробку землевпорядної
документації - протиправними та
зобов'язання відповідача надати дозвіл
на розробку землевпорядної
документації.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 грудня 2013
року вказані вимоги задоволено
частково. Визнано відмову від 12.09.2013
року № 2541/2000-13(1) Головного
управління Держземагентства України у
Миколаївській області в наданні
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки ОСОБА_3 протиправною. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині задоволених вимог, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на порушені судом першої
інстанції при розгляді справи норм
матеріального права.

В судове засідання представник
позивача не прибув, попередньо
звернувшись з заявою про розгляд
справи за його відсутності (а.с.68).

Представник відповідача в судове
засідання, також, не прибув, про дату,
час та місце проведення апеляційного
розгляду справи був повідомлений
належним чином та своєчасно, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи довідкою, складеною секретарем
судового засідання в порядку ст. 38 КАС
України щодо направлення на адресу
електронної пошти відповідача
повістки про виклик до суду та
відповідним звітом про отримання
вказаної судової кореспонденції
(а.с.72-73).

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
порадившись на місці, ухвалила слухати
справу за відсутністю представників
сторін, повідомлених належним чином,
про дату, час та місце апеляційного
розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 12.08.2013 року звернувся до
Головного управління Держземагенства
у Миколаївській області з заявою про
надання йому дозволу на розробку
землевпорядної документації щодо
передачі земельної ділянки йому у
власність.

12.09.2013 року відповідач розглянув
вказану заяву (клопотання) позивача та
прийняв рішення про відмову у наданні
дозволу на розробку землевпорядної
документації щодо передачі земельної
ділянки йому у власність (а.с.10).

Своє рішення щодо відмови в наданні
дозволу відповідач мотивував тим, що
земельна ділянка, на яку претендує
позивач, не належить фермерському
господарству «Юсіф» (членом якого є
позивач), як юридичній особі, та не
перебуває в оренді цього фермерського
господарства, а відтак, застосування
положень Закону України «Про
фермерське господарство» щодо
розпаювання земель фермерського
господарства між його членами у даному
випадку є неможливим. Відповідач
зазначив, що, оскільки земельна
ділянка, на яку претендує позивач,
перебуває в оренді фізичної особи
ОСОБА_3, то такі землі не
підлягають безоплатній передачі
членам фермерського господарства у
розмірі паю.

Не погодившись з вказаним рішенням
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Вирішуючи спірне питання та частково
задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
прийняте відповідачем рішення
від 12.09.2013 року про відмову у
наданні дозволу ОСОБА_3 є
необґрунтованим з огляду на
відсутність у даному рішенні посилань
на невідповідність місця розташування
земельної ділянки, як підставу для
прийняття такого рішення, яка згідно
вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу
України є єдиною, виключною підставою
для прийняття рішення про відмову у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

В поданій апеляційній скарзі, в
обґрунтування підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції при прийнятті спірної
постанови безпідставно не враховано,
що застосування вимог частини 7 статті
118 Земельного кодексу України, на які
суд першої інстанції посилається, як на
підставу для визнання протиправною
відмови Головного управління
Держземагентства України у
Миколаївській області від 12.09.2013 року №
2541/2000-13(1) в наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки ОСОБА_3, є
можливим та обґрунтованим лише за
умови попереднього дотримання вимог
частини 6 цієї ж статті, якою визначено,
що громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності, зокрема, для
ведення фермерського господарства
подають клопотання до відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, при цьому, до
вказаного клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). Однак, як
зазначає апелянт, на час надання
оскаржуваної відмови позивачеві
відповідний перелік документів, що
можуть підтверджувати досвід роботи у
сільському господарстві або наявність
освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства), Кабінетом
Міністрів України не було затверджено,
а тому у відповідача відсутні підстави
вважати той чи інший документ, в тому
числі, надану позивачем довідку
фермерського господарства, належним
підтвердженням досвіду роботи
останнього у сільському господарстві.
З урахувань наведеного, апелянт вважає,
що Головне управління
Держземагентства України у
Миколаївській області при наданні
відмови позивачеві діяв в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Однак, колегія суддів не приймає до
уваги зазначені доводи апелянта, в
обґрунтування правомірності прийняття
оскаржуваного рішення, оскільки такі
не були підставою для прийняття
оскаржуваного рішення та
безпосередньо як підстави для відмови
у наданні позивачу дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в
оскаржуваному рішенні не зазначені.

Колегія суддів наголошує, що
оскаржуване рішення взагалі не містить
посилань на положення ст. 118 Земельного
кодексу України, як підстави для
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Поряд з цим, як вірно зазначено судом
першої інстанції, саме положеннями ст.
118 Земельного кодексу України
передбачений порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянами.

Так, у частині 6 цієї статті зазначений
вичерпний перелік документів, які
надаються зацікавленим громадянином
разом з клопотанням до відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, який діє
відповідно до повноважень визначених у
ст. 122 Земельного кодексу України.

Також, зі змісту вказаної норми
вбачається, що за результатами
розгляду поданого клопотання
відповідний орган може прийняти два
рішення - надання дозволу на розробку
землевпорядної документації або
відмова в наданні такого дозволу.

При цьому, положеннями п. 7 ст. 118
Земельного кодексу України визначено,
що підставою відмови у наданні дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки може
бути лише невідповідність місця
розташування об'єкта вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Враховуючи викладене, оскільки у
оскаржуваній позивачем відмові у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не міститься посилання на
невідповідність місця розташування
земельної ділянки, як підстави для
прийняття такого рішення, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що прийняте
Головним управлінням Держземагенства
у Миколаївській області рішення від
12.09.2013 року про відмову у наданні ОСОБА_3
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги жодним чином
не спростовують зазначених висновків
суду першої інстанції. Як вже
наголошувалось колегією суддів,
апеляційна скарга відповідача взагалі
не містить жодним посилань в
обґрунтування правомірності прийняття
оскаржуваного рішення з підстав
визначених цим рішенням. В поданій
апеляційній скарзі апелянтом
наводяться взагалі інші підстави для
відмови позивачу у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, що не
були визначені, як підстави для
прийняття оскаржуваного ним рішення.

З огляду на викладене, оскільки доводи
апеляційної скарги встановлених
обставин справи та висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи, судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до ст. 200 КАС України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного
управління Держземагенства у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 грудня 2013
року - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 11 грудня
2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Головного управління Держземагенства
у Миколаївській області про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/