Справа № 2-а-12852/10/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/79608/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Кошіля В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01 листопада 2011 року

у справі № 2-а-12852/10/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 29 червня
2011 року адміністративний позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі
- ФОП ОСОБА_3; позивач) до Державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова (далі - ДПІ у
Московському районі м. Харкова;
відповідач) задоволено в повному
обсязі. Скасовано податкові
повідомлення-рішення № /0 від 27
квітня 2010 року та № /0 від 27 квітня
2010 року.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
його в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від
01 листопада 2011 року апеляційну скаргу
ДПІ у Московському районі м. Харкова
задоволено. Постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 29
червня 2011 року скасовано.
Прийнято нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним
судовим рішенням у справі, позивач
оскаржив його в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі ФОП
ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального та матеріального права,
просить скасувати постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від
01 листопада 2011 року та прийняти нове
рішення, яким апеляційну скаргу ДПІ у
Московському районі м. Харкова
залишити без задоволення, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 29 червня 2011
року - без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню, зважаючи на
таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
документальну планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2007 року по 30
грудня 2009 року, за результатами якої
складено акт № 1951/172/НОМЕР_1
від 15 квітня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
контролюючим органом прийнято
податкові повідомлення-рішення: №
/0 від 27 квітня 2010 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 234 175,05 грн. (234
175,05 грн. - основний платіж, 0,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції), та №
/0 від 27 квітня 2010 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 479 613,00 грн.
(319 742,00 грн. - основний платіж, 159 871,00 грн.
- штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
ФОП ОСОБА_3 підпункту «а» пункту 19.1
статті 19 Закону України від 22 травня 2003
року № 889-IV «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
з огляду на зазначення в деклараціях
про доходи, одержані за 2007, 2008 та 2009
роки, недостовірних даних внаслідок
протиправного включення до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, вартості товарів,
придбання яких не пов'язано з
господарською діяльністю підприємця.

Крім того, контролюючий орган
дійшов висновку про порушення
позивачем підпункту 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним
віднесенням до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні товарно-матеріальних
цінностей, придбаних без мети
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
власної господарської діяльності.
Обґрунтовуючи свою правову позицію
щодо неправомірного формування ФОП
ОСОБА_3 даних податкового обліку, ДПІ у
Московському районі м.
Харкова посилалась на проведення нею
розрахункових операцій через
реєстратор розрахункових операцій без
використання режиму попереднього
програмування найменування, цін
товарів (послуг) та обліку їх кількості,
що, на переконання податкового органу,
виключає можливість ідентифікації
переліку реалізованих позивачем
товарно-матеріальних цінностей.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції про повне задоволення
адміністративного позову та
відмовляючи в його задоволенні, суд
апеляційної інстанції підтримав
доводи відповідача та дійшов висновку
про ненадання позивачем доказів на
підтвердження придбання товарів з
метою їх подальшого використання в
господарській діяльності.

При цьому Харківський
апеляційний адміністративний суд
керувався висновком
судово-економічної експертизи
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз імені
заслуженого професора М.С. Бокаріуса №
696 від 04 лютого 2011 року, в якому
зазначено, що визначення найменування
товару, реалізованого позивачем, на
підставі контрольних стрічок
реєстратора розрахункових операцій не
є можливим.

Проте, колегія суддів вважає вказаний
висновок суду апеляційної інстанції
неправомірним, виходячи з таких
підстав.

Відповідно до пункту 11 статті 3 Закону
України від 06 липня 1995 року №
265/95-ВР «Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 265/95-ВР) суб'єкти
підприємницької діяльності, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані
проводити розрахункові операції через
реєстратори розрахункових операцій з
використанням режиму попереднього
програмування найменування, цін
товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Невиконання вказаної вимоги є
підставою для застосування до суб'єкта
підприємницької діяльності
відповідальності, передбаченої
статтею 17 Закону № 265/95-ВР.

Проте, зазначена обставина, з
урахуванням доктрини автономії норм
податкового законодавства, не є
підставою для визначення платнику
податків податкових зобов'язань та не
свідчить про порушення ним умов
формування даних податкового обліку,
які обумовлені саме нормами
податкового законодавства, а не
правилами застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг, а також не свідчить про те, що
придбання підприємцем товарів
здійснювалось без мети їх подальшого
використання в межах власної
господарської діяльності.

В розглядуваній ситуації оцінці
підлягає дотримання позивачем саме
норм податкового законодавства щодо
змісту та наслідків для податкового
обліку проведених господарських
операцій.

Так, згідно із статтею 13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року № 13-92 «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно із Законом України від 28 грудня
1994 року № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
334/94-ВР).

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
визначено, що валовими витратами
виробництва та обігу є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону № 334/94-ВР до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР передбачено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Як встановлено судом першої інстанції,
в охоплений перевіркою період
ФОП ОСОБА_3 вела облік доходів та витрат
відповідно до вимог Порядку ведення
книги обліку доходів і витрат,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 вересня 2001 року
№ 1269. При цьому на підтвердження
правомірності формування даних
податкового обліку позивачем долучено
до матеріалів справи видаткові та
податкові накладні, квитанції до
прибуткових касових ордерів,
ветеринарні довідки,
товарно-транспортні накладні,
квитанції, чеки.

Крім того, з метою забезпечення обліку
товарних запасів позивачем в період з
2007 року по 2009 рік складались щомісячні
матеріальні звіти, підписані
матеріально-відповідальною особою та
ФОП ОСОБА_3, в яких вказано перелік
прибуткових документів,
підтверджуючих отримання товару із
зазначенням назви документа, його дати
та номеру, найменування постачальника
товару, вартості придбаного товару.
Також, у вказаних звітах відображено
рух товарно-матеріальних цінностей в
господарській одиниці позивача,
залишок товару на початок місяця, ціну
його реалізації, кількість
реалізованого та повернутого протягом
місяця товару, а також залишок
товарно-матеріальних цінностей на
кінець місяця.

З огляду на викладене та
враховуючи те, що відповідачем не
надано жодних належним та допустимих
доказів, які б спростовували
встановлену судом першої інстанції
обставину щодо безпосереднього зв'язку
понесених ФОП ОСОБА_3 витрат з її
господарською діяльністю (єдиним видом
діяльності позивача є роздрібна
торгівля продовольчими товарами,
алкогольними напоями та тютюновими
виробами у магазині за адресою:
АДРЕСА_1), колегія суддів вважає, що суд
апеляційної інстанції помилково
скасував постанову суду першої
інстанції, яка є законною та
обґрунтованою.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Скасувати постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01 листопада 2011 року, а
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29 червня 2011
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав і в порядку,
встановленими главою 3 розділу IV
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Кошіль В.В.