Справа № 801/529/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
м. Київ К/800/50841/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від
08.02.2013 року

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 25.09.2013 року

у справі № 801/529/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімертех»

до Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Автономної Республіки
Крим Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Полімертех»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м.Сімферополі Автономної
Республіки Крим Державної податкової
служби про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 08.02.2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 25.09.2013 року,
позовні вимоги задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби від 28.12.2012 року №
, № .

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з вимогами та доводами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ ««Полімертех»» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при визначенні податку
на прибуток та податку на додану
вартість по взаємовідносинам з ПП
«Скипер», ТОВ БВП «Строитель-плюс», ПП
«Ротонда Торг», ПП «Габарит-груп», ПП
«Гранд-М», ПП «Райс-М», ПП
«Грандпродукт», ТОВ «ВТК «Окнополь»,
ТОВ «Бренд Строй», ПП «Сіті Буд», ПП
«Добре Місто», ПП «Команд», ПП
«Мобкримторг», ПП «Визит Торг», ПП
«Нантехімидж», ПП «Кримторг», ТОВ
«Будівельна компанія «Акрополь», ПП
«Базис Торг», ПП «Мастер Торг»,ПП
«Укрторгпартнер», ПП
«Кримспецтехнолоджи», ТОВ
«Тонар-Крим», ТОВ
«Кримстройиндустрия», ТОВ «Аквамарин»,
ПП «Евроградстрой», ПП «Прима Торг»,
ТОВ «ТМ-Компані», Фірма «Капітель
Плюс», КП «Альянс», ПП «Пан Буд», ПП
«Беллатрикс», ПП «Севелітстрой», ТОВ
«Капітал Сервіс плюс», ПП «Стіл ар», ПП
«Бізнеспромторг», ТОВ «Трейд Серівс
плюс», ПП «Портал Крим», ТОВ
«Укростпоставка», ПП «Європродукт»,
ТОВ «Люкссервістрейд», ПП «Айкон-Крим»,
ПП «Севграндтрейд», ПП «Контакт-торг»
за період з 01.10.2009 року по 30.09.2012 року,
відповідачем складено акт від 24.12.2012
року № 10392/22-1/34459473, яким встановлено
порушення п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п.
5.3 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
пп. 14.1.185, пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.1.1 п.
138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 42 232, 00 грн.;
пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», пп. 14.1.202, пп. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14,
п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198. 1, п. 198.3, п.
198. 6 ст. 198 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану на загальну суму 33 988, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 28.12.2012 року №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток у розмірі 47 757, 50 грн., № ,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 38 408, 50 грн.

Підставою для прийняття податкових
повідомлень-рішень став висновок
податкового органу про нікчемність
правочинів між позивачем та його
контрагентами ПП «Команд»,ПП
«Укрторгпартнер», ТОВ БВП
«Строитель-плюс».

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушення позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентами і як наслідок,
неправомірного прийняття відповідачем
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Таким чином, підставою для включення
витрат з придбання товарів (отримання
робіт, послуг) до складу валових
(витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування) є
належним чином оформлені розрахункові,
платіжні та інші первинні документи.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, що видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Статтею 198 Податкового кодексу України
передбачено право платників податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту, яким є сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду (пп. 14.1.181
п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу).

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку контролюючим органом
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою
подальшого їх використання у
господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність здійснення господарської
операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини з ПП «Команд»,ПП
«Укрторгпартнер», ТОВ БВП
«Строитель-плюс».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність
господарських операцій позивача з його
контрагентами, зокрема, копіями
договорів, актами виконаних робіт,
податковими накладними, реєстрами
податкових накладних, видатковими
накладними, виписками банку.

Судами встановлено, що товари (роботи,
послуги) придбані позивачем у
вищезазначених контрагентів для
використання у власній господарській
діяльності, договори між позивачем та
його контрагентами мали на меті
настання реальних правових наслідків.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку.

Посилання відповідача на порушення
кримінальної справи за фактом
фіктивного підприємництва відносно
контрагентів позивача за ознаками
складу злочину, передбаченого частиною
другою ст. 205 Кримінального кодексу
України є необґрунтованим та не може
бути доказом на спростування факту
реального виконання господарських
операцій.

Вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки норма частини четвертої ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України поширюється лише на особу, щодо
якої постановлено відповідний вирок
або прийнято постанову. Тому
обов'язковими є лише обставини щодо
безпосередньо цієї особи (засудженого
(виправданого) або притягнутого (не
притягнутого) до відповідальності), а
не щодо інших осіб.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
законні і обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 08.02.2013 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 25.09.2013 року
у справі № 801/529/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук