Справа № 825/1257/14
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2014 року
Чернігів Справа №
825/1257/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої судді
Соломко І.І.,

за участю секретаря
Розмовенко А.О.,

позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Кашпур Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної фінансової інспекції в
Чернігівській області про скасування
наказу та зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 (далі - позивач) з
адміністративним позовом до Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області (далі - відповідач), в якому
просить суд скасувати наказ про
звільнення від 17.03.2014 № 87-о, поновити
його на посаді головного державного
аудитора сектору внутрішнього аудиту
Державної фінансової інспекції в
Чернігівській області з 17.03.2014 та
зобов'язати відповідача визначити ти
сплатити йому середній заробіток за
час вимушеного прогулу, починаючи з
18.03.2014.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що він був членом
профспілкового органу Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області, а згідно частини другої статті
252 Кодексу законів про працю України
звільнення члена виборного
профспілкового органу підприємства
допускається за наявності попередньої
згоди цього органу, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки. Однак, згоди на його звільнення
профспілковий комітет первинної
профспілкової організації працівників
Державної фінансової інспекції в
Чернігівській області та Об'єднаний
профком працівників органів Державної
фінансової інспекції України не
надавали, тому наказ Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області від 17.03.2014 № 87-о про звільнення
вважає незаконним. Крім того зазначив,
що трудовий договір вважається
припиненим на підставі п.1статті 36 КЗпП
у разі, коли досягнута домовленість
сторін про таку підставу його
припинення. Однак, такої згоди
досягнуто не було.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав, зазначивши,
що заява про звільнення подана
позивачем добровільно, без будь-якого
примусу, оскаржуваний наказ є законним,
дії відповідача правомірними, а тому
просив суд відмовити в задоволенні
позову повністю.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював на посаді головного
державного аудитора сектору
внутрішнього аудиту Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області, що підтверджується копією
трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.40-46).

17.03.2014 Держфінінспекцією в
Чернігівській області видано наказ №
87-о, яким звільнено позивача із
займаної посади 17.03.2014 за угодою сторін,
згідно пункту 1 статті 36 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України). Підстава звільнення - заява
ОСОБА_1

З дослідженої в судовому засіданні
копії заяви про звільнення поданої
позивачем в порядку пункту 1 статті 36
КЗпП України вбачається, що на ній
позивачем вказана дата звільнення та
дата її написання -17.03.2014 (а.с.14).

Спірні правовідносини даного
адміністративного позову регулюються
нормами Кодексу законів про працю
України (далі - КЗпП України).

Відповідно до вимог частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади, місцевого
самоврядування, їхні посадові та
службові особи повинні діяти в порядку
та у спосіб, передбачений Конституцією
та законами України.

Шодо позовних вимог про скасування
наказу Державної фінансової інспекції
в Чернігівській області від 17.03.2014 № 87-о
про звільнення позивача, суд зазначає
таке.

Згідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, з
наступними змінами, передбачено, що
судам необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП
України (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами.

Отже, визначення дати звільнення за
згодою сторін є обов'язковою умовою
такого звільнення. Окрім того,
предметом доказування у даному випадку
є встановлення свідомого
волевиявлення працівника щодо
звільнення з підстав, передбачених
пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Таким чином, основними умовами угоди
про припинення трудового договору за
пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо
яких сторони трудового договору
повинні дійти згоди, є підстава
припинення угоди сторін та строк, з
якого договір припиняється. При цьому в
розумінні пункту 1 статті 36 КЗпП
України роботодавцю необхідно
отримати від працівника власноруч
написану заяву з проханням звільнити
його за угодою сторін, а представником
роботодавця на заяві має бути
проставлена віза, що буде свідчити про
узгодження між сторонами на припинення
трудового договору.

Як вбачається із матеріалів справи,
заява позивача від 17.03.2014 містить
прохання (волевиявлення) на звільнення
та строк, з якого трудовий договір
просить розірвати, а саме - 17.03.2014.
Резолюція відповідача, що знаходиться
на вказаній заяві, а саме «до наказу»
також підтверджує узгодження
сторонами дати звільнення.

За вказаних вище обставин суд вважає
обґрунтованими твердження відповідача
про те, що сторонами було досягнуто
згоди щодо припинення трудового
договору та узгоджено дату звільнення,
а саме - 17.03.2014.

Посилання позивача на відсутність
відповідної згоди між сторонами
трудових відносин, судом до уваги не
приймається, оскільки трудове
законодавство не містить імперативної
норми щодо форми заяви на звільнення та
окремого документа про погодження
роботодавця на звільнення працівника,
а обов'язок власника або
уповноваженого ним органа у день
звільнення видати відповідний наказ
витікає із положень статей 47,116 КЗпП
України, відповідно до яких
роботодавець зобов'язаний у день
звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку (з
посиланням на номер та дату наказу про
звільнення) і провести з ним остаточний
розрахунок (виплатити грошові кошти
після видачі наказу про звільнення).

Щодо посилань позивача на порушення
відповідачем процедури звільнення, так
як не отримано згоди профспілкового
комітету, суд зазначає таке.

Як вбачається з протоколу Первинної
профспілкової організації працівників
Державної фінансової інспекції в
Чернігівській області Професійної
спілки працівників державних установ
України від 27.09.2013 №1, ОСОБА_1 обраний до
складу профспілкового комітету
вказаної установи(а.с.53).

Частиною третьою статті 252 КЗпП України
зазначено, що звільнення членів
виборного профспілкового органу
підприємства, установи, організації (у
тому числі структурних підрозділів),
його керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок),
суд зазначає таке.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка - голова Профспілкового
комітету Первинної профспілкової
організації працівників Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області Професійної спілки
працівників державних установ України
ОСОБА_2 пояснила, що на час звільнення
позивача, дане питання не вирішувалось.

Разом з тим, пунктом 15 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06.11.1992 № 9 передбачено, що
встановивши, що звільнення працівника
проведено власником або уповноваженим
ним органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження по справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає спір по суті. Не
буде суперечити закону, якщо до
профспілкового органу в такому випадку
звернеться власник чи уповноважений
ним орган або суддя при підготовці
справи до судового розгляду.
Аналогічним чином вирішується спір про
поновлення на роботі, якщо згоду
профспілкового органу на звільнення
визнано такою, що не має юридичного
значення. Відмова профспілкового
органу в згоді на звільнення є
підставою для поновлення працівника на
роботі.

З огляду на зазначене, під час розгляду
справи відповідачем надано протокол
засідання Профспілкового комітету
Первинної профспілкової організації
працівників Державної фінансової
інспекції в Чернігівській області
Професійної спілки працівників
державних установ України від 14.05.21014 №
7, за яким профком надав згоду на
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
державного аудитора сектору
внутрішнього аудиту 17.03.2014 за угодою
сторін відповідно до пункту 1 статті 36
КЗпП України(а.с. 34).

15.05.2014 ухвалою суду зупинено
провадження по даній справі для
отримання згоди вищого виборного
органу професійної спілки на
звільнення позивача посади головного
державного аудитора сектору
внутрішнього аудиту згідно пункту 1
статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

30.05.2014 відповідачем надано витяг з
протоколу засідання Президії
Об'єднаного профспілкового комітету
працівників органів Держфінінспекції
України від 23.05.2014, за яким надана згода
на звільнення позивача із займаної
посади 17.03.2014 (а.с.67).

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень належить перевіряти, чи
прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на зазначену норму, під час
розгляду спорів щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень суд перевіряє їх
відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що наказ Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області № 87-о від 17.03.2014 про звільнення
ОСОБА_1 прийнятий відповідно до вимог
частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому в цій частині позовних
вимог слід відмовити.

Щодо вимог про поновлення позивача на
посаді та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, то
у зв'язку з відсутністю підстав
визнання незаконним наказу про
звільнення відсутні підстави і для
задоволення цих вимог.

Судові витрати відшкодуванню з
Державного бюджету України на користь
позивача згідно статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
не підлягають.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 11, 69-71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Чернігівський окружний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1, - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
І.І. Соломко