Справа № К/9991/35037/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року м.
Київ К/9991/35037/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом
Бобринецького районного центру
зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення
незаконно отриманих коштів, за
касаційною скаргою Бобринецького
районного центру зайнятості на
постанову Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 29
листопада 2010 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 19 травня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року Бобринецький
районний центр зайнятості звернувся до
суду з вказаним позовом в якому просив
стягнути з відповідача незаконно
виплачене матеріальне забезпечення на
випадок безробіття.

В обґрунтування позову посилається на
те, що відповідач не виконав вимоги
частини 2 статті 36 Закону України від 2
березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ) та
пункту 6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 14 грудня 2000 року за №
915/5136 і своєчасно не подав позивачу
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати йому забезпечення та
надання соціальних послуг, в зв'язку з
чим, на підставі пункту 8 частини 1
статті 31 Закону № 1533-ІІІ їй була
припинена виплата допомоги по
безробіттю та прийнято рішення про
повернення коштів у відповідності до
пункту 3 статті 36 цього Закону.

Враховуючи, що відповідач в
добровільному порядку вимогу позивача
про повернення коштів не виконала,
Бобринецький районний центр
зайнятості просив усунути зазначені
порушення Закону та задовольнити
позовні вимоги.

Постановою Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 29
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 19 травня 2011 року в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що постановою
Господарського суду Кіровоградської
області від 18 вересня 2007 року припинено
підприємницьку діяльність
відповідача, про що 13 жовтня 2007 року
державним реєстратором був внесений
відповідний запис до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців.

4 лютого 2008 року відповідачу, на
підставі його заяви, було надано статус
безробітного та призначена допомога по
безробіттю.

Однак, за результатами проведеної
перевірки, було встановлено, що
відповідач зареєстрована фізичною
особою-підприємцем, а тому керуючись
пунктом 3 статті 36 Закону № 1533-ІІІ
позивач видав наказ від 9 листопада 2010
року про вжиття заходів по поверненню
суми виплаченої допомоги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач на момент звернення до
центру зайнятості з заявою про надання
статусу безробітного мав право на
отримання відповідної допомоги по
безробіттю, оскільки на момент його
звернення до позивача припинив
підприємницьку діяльність на підставі
судового рішення та був позбавлений
статусу фізичної особи-підприємця у
встановленому Законом порядку.

Так, відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її на випадок безробіття
з незалежних від неї обставин є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону № 1533-ІІІ, який визначає правові,
фінансові та організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття та розроблений відповідно
до Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

У відповідності до цього Закону, з
метою визначення механізму
призначення, виплати допомоги по
безробіттю, у т. ч. одноразової для
організації безробітними
підприємницької діяльності, та
обчислення страхового стажу, наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20 листопада 2000
року № 307, зареєстрованому в
Міністерстві юстиції України 14 грудня
2000 року за № 915/5136 затверджено Порядок
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності (далі
Порядок).

Пунктом 1.2 Порядку встановлено, що
допомога по безробіттю, у тому числі
одноразова її виплата для організації
безробітними підприємницької
діяльності надається застрахованим та
незастрахованим особам, визнаним у
встановленому порядку безробітними.

Безробітними, відповідно до абзацу 1
статті 2 Закону України від 1 березня 1991
року № 803-ХІІ «Про зайнятість
населення» (далі Закон № 803-ХІІ), в
редакції періоду спірних
правовідносин, визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Умови, розмір та тривалість виплати
допомоги по безробіттю застрахованим
особам, до яких належить відповідач,
визначено у пункті 2 цього Порядку.

Згідно з пунктом 2.1 Порядку,
застрахованим особам, зокрема, особам,
які виконують роботи (надають послуги)
згідно з цивільно-правовими договорами
здійснювали підприємницьку або іншу
діяльність, крім військовослужбовців
строкової служби, фізичним особам -
підприємцям, особам, які забезпечують
себе роботою самостійно, а у випадках,
передбачених Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття", іншим особам (громадянам
України, іноземцям, особам без
громадянства, які постійно проживають
в Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України), на користь
яких здійснюється страхування на
випадок безробіття, які втратили
роботу з не залежних від них обставин і
визнані в установленому порядку
безробітними та протягом 12 місяців, що
передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня),
проходили службу або виконували роботи
(надавали послуги) згідно з
цивільно-правовими договорами
здійснювали підприємницьку або іншу
діяльність не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески
та/або єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок), допомога по безробіттю
визначається у відсотках до їх
середньої заробітної плати (доходу) або
середнього грошового забезпечення
залежно від страхового стажу.

За правилом частини 2 статті 36 Закону №
1533-ІІІ застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Частиною 3 статті 30 цього Закону
встановлено, що сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Крім того, у пункті 6.14 Порядку
зазначено, якщо під час одержання
допомоги по безробіттю безробітний
своєчасно не подав відомості про
обставини, що впливають на умови її
виплати, у тому числі встановлені під
час розслідування страхових випадків
та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин.

В своїй заяві про надання статусу
безробітного відповідач зазначив про
те, що в даний час не зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності та
трудовою діяльністю не займається.

Такі дані відповідають дійсності,
оскільки за приписами пункту 5 частини 1
статті 46 Закону України від 15 травня 2003
року № 755-IV «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» (далі Закон № 755-IV),
державна реєстрація припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця проводиться у разі
постановлення судового рішення про
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця, а
відповідно до частини 3 цієї статті
фізична особа позбавляється статусу
підприємця з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця за судовим
рішенням, що не пов'язано з
банкрутством фізичної особи -
підприємця встановлено статтею 49
Закону № 755-IV.

Положення частин 1 і 3 цієї статті
встановлюють, що суд, який постановив
рішення про припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця, у тому числі рішення
про визнання фізичної особи -
підприємця недієздатною або про
обмеження її цивільної дієздатності, в
день набрання таким рішенням законної
сили направляє його копію державному
реєстратору за місцем реєстрації
фізичної особи - підприємця для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про судове рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця вноситься
державним реєстратором до журналу
обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов'язаний не
пізніше наступного робочого дня з дати
надходження судового рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем внести до
Єдиного державного реєстру запис про
судове рішення щодо припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця та в той же день
повідомити органи статистики, доходів
і зборів, Пенсійного фонду України та
фізичну особу - підприємця, щодо якої
було постановлено судове рішення, про
внесення такого запису.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Господарського суду
Кіровоградської області від 18 вересня
2007 року припинено підприємницьку
діяльність відповідача, про що 13 жовтня
2007 року державним реєстратором був
внесений відповідний запис до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців про судове
рішення щодо припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця, що не пов'язано з її
банкрутством.

Таким чином, відповідачем, у
встановленому Законом порядку було
припинено підприємницьку діяльність
та повідомлено про це позивача, а тому
прийняте позивачем рішення про
повернення коштів у відповідності до
пункту 3 статті 36 цього Закону є
протиправним та суперечить вимогам
Конституції та чинного (на час
винесення спірного рішення)
законодавства України.

Враховуючи зазначене, рішення судів
першої і апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Бобринецького
районного центру зайнятості відхилити,
а постанову Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 29
листопада 2010 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 19 травня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало