Справа № 2а-2367/10/0370
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року Справа № 2а-2367/10/0370

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

при секретарі судового засідання
Гуцалюк І.О.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Волинської обласної медико-соціальної
експертної комісії про зобов'язання
вчинити дії та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до
Волинської обласної медико-соціальної
експертної комісії про зобов'язання
вчинити дії та відшкодувати
матеріальну і моральну шкоду, а саме:
встановити позивачу другу групу
інвалідності; відшкодувати кошти за
оплату судово-медичної експертизи в
сумі 868, 87 грн., кошти за проведення
судового процесу в Луцькому
міськрайонному суді та за проїзд для
проведення медичного обстеження в сумі
678, 38 грн.; відшкодувати моральну шкоду у
розмірі 32000 грн. у зв'язку з прийняттям
неправомірного рішення Волинською
обласною МСЕК від 28 березня 2006 року, а
також у зв'язку із з протиправними
діями посадових осіб Волинської
обласної МСЕК протягом 1994-2011 років.

Позивачем було подано заяву про
уточнення позовних вимог, відповідно
до якої просить суд зобов'язати
відповідача надати висновок до
Управління Пенсійного фонду України в
місті Нововолинськ про встановлення
позивачу інвалідності з дитинства;
встановити йому другу групу
інвалідності починаючи з 28.06.2006 року;
відшкодувати кошти за оплату
судово-медичної експертизи в сумі 868, 87
грн., кошти за проведення судового
процесу в Луцькому міськрайонному суді
та за проїзд для проведення медичного
обстеження в сумі 678, 38 грн.,
відшкодувати моральну шкоду у розмірі
50000 грн. у зв'язку з прийняттям
неправомірного рішення Волинською
обласною МСЕК від 28 березня 2006 року, а
також у зв'язку із протиправними діями
посадових осіб Волинської обласної
МСЕК протягом 1994-2011 років.

Ухвалою суду від 28.05.2014 року у справі
було замінено первинного відповідача
Волинську обласну медико-соціальну
експертну комісію на належного
відповідача - Волинське обласне бюро
медико-соціальної експертизи.

Ухвалою суду від 05.06.2014 року було
закрито провадження в частині позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди у зв'язку з прийняттям
неправомірного рішення Волинською
обласною медико-соціальною експертною
комісією від 28 березня 2006 року, а також
у зв'язку із з протиправними діями
посадових осіб Волинської обласної
медико-соціальної експертної комісії
протягом 1994-2011 років.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
В листопаді 2011 року Нововолинською
міжрайонною МСЕК позивачу було
встановлено III групу інвалідності,
загальне захворювання - інвалідність з
дитинства. За письмовим зверненням
позивача до Управління Пенсійного
фонду України в місті Нововолинську в
листопаді 2012 року Управління
Пенсійного фонду в місті Нововолинську
звернулося в Нововолинську міжрайонну
МСЕК з листом про надання висновку (вих.
№ 5981/02-10), що захворювання позивача, яке
привело до інвалідності фактично
виникло до досягнення ним 18-ти річного
віку. Нововолинська міжрайонна МСЕК
висновком від 03.12.2012 року № 10
заперечила виникнення захворювання,
яке привело до інвалідності з
дитинства до досягнення позивачем 18-ти
річного віку, що суперечить довідці до
акта огляду МСЕК серія ВЛН № 0106810 від
13.11.2012 року, якою позивачу повторно
встановлена III група інвалідності з
причиною інвалідності - інвалідність з
дитинства. Аналогічний висновок був і в
первинній довідці від листопада 2011
року. Крім того, інвалідність з
дитинства була встановлена і висновком
від 1993 року, про що свідчить пенсійне
посвідчення від 25.03.1993 року НОМЕР_1.

Позовна вимога про зобов'язання
відповідача встановити позивачу ІІ
групу інвалідності з 28.03.2006 року
обґрунтована тим, що постановою
Луцького міськрайонного суду 22.01.2010
року визнано неправомірним рішення
Волинської обласної медико-соціальної
експертної комісії від 28.03.2006 року про
невизнання позивача інвалідом однієї з
груп.

Відповідачем було надано письмове
заперечення, відповідно до якого
позивачу не може бути встановлена ІІ
група інвалідності, оскільки виявлена
в нього патологія не входить в перелік
захворювань за наявності яких
встановлюється така група
інвалідності.

В судовому засіданні позивач
адміністративний позов підтримав
повністю з підстав у ньому викладених
та просив суд позовні вимоги
задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник
відповідача проти адміністративного
позову заперечив з підстав викладених
у письмовому запереченні та просив суд
в задоволенні позовних вимог відмовити
повністю. Окрім того, пояснив суду, що
позивачу не може бути визнано час
настання інвалідності до досягнення
ним 18-ти років, оскільки позивач вперше
звернувся до органу медико-соціальної
експертизи в 1993 році, тобто вже після
досягнення ним 18-ти років.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає до
задоволення частково. При цьому судом
враховано наступне.

Судом встановлено, що постановою
Луцького міськрайонного суду від 22.01.2010
року у справі № 2-а-477/2010 за позовом
ОСОБА_2 до Волинського обласного бюро
медико-соціальної експертизи про
визнання неправомірним рішення було
задоволено позов ОСОБА_2 та визнано
неправомірним рішення Волинської
обласної медико-соціальної експертної
комісії від 28.03.2006 року про невизнання
позивача інвалідом однієї з груп.
Постанова набрала законної сили 01.02.2010
року.

За результатами огляду 13.11.2012 року
Нововолинською міжрайонною обласною
медико-соціальною експертною комісією
позивачу було встановлено III групу
інвалідності, що підтверджується
наявною в матеріалах справи довідкою
до акту огляду МСЕК серія ВЛН № 0106810 від
13.11.2012 року. З цієї ж довідки вбачається,
що причиною інвалідності визначено -
інвалідність з дитинства.

Також судом встановлено, що на запит
Управління Пенсійного фонду України в
місті Нововолинськ від 27.11.2012 року за №
5981/02-10 Нововолинською міжрайонною
обласною медико-соціальною експертною
комісією було надано висновок про час
настання інвалідності від 03.12.2012 року,
відповідно до якого позивач не може
бути визнаний таким, що фактично став
інвалідом до досягнення ним 18-ти років.

Чинне законодавство не містить
визначення поняття «інвалід з
дитинства». Однак, в першому абзаці
статті 1 Закону України «Про
реабілітацію інвалідів в Україні»
визначено, що інвалід - особа зі стійким
розладом функцій організму, що при
взаємодії із зовнішнім середовищем
може призводити до обмеження її
життєдіяльності, внаслідок чого
держава зобов'язана створити умови для
реалізації нею прав нарівні з іншими
громадянами та забезпечити її
соціальний захист. Закон України «Про
державну соціальну допомогу інвалідам
з дитинства та дітям-інвалідам»
розрізняє поняття «інваліди з
дитинства» і «діти-інваліди віком до 18
років». Відповідно до частини третьої
статті 1 цього Закону, причина, група
інвалідності, строк, на який
встановлюється інвалідність,
визначаються органом
медико-соціальної експертизи згідно із
законодавством України з одночасним
роз'ясненням інвалідам з дитинства їх
права на державну соціальну допомогу.

Водночас, жодним нормативно-правовим
актом не передбачено такої
обов'язкової умови набуття особою
статусу інвалід з дитинства, як
звернення до органу медико-соціальної
експертизи до досягнення особою 18
років.

Таким чином, з системного аналізу норм
чинного законодавства можна зробити
висновок, що інвалід з дитинства - це
особа зі стійким розладом функцій
організму, що виник до досягненням цією
особою 18 років. При цьому, визначальною
ознакою є не формальне звернення особи
до відповідного органу, а фактичний час
виникнення розладу функцій організму.

Зважаючи на те, що довідкою до акту
огляду МСЕК серія ВЛН № 0106810 від 13.11.2012
року визначено причину інвалідності
позивача - інвалідність з дитинства,
суд дійшов висновку, що відповідач не
визнаючи фактичне настання
інвалідності до досягнення позивачем 18
років, діє всупереч основним принципам
закладеним в законодавстві України,
яким визначено умови та порядок
набуття особою статусу інваліда, а
також державні гарантії соціального
захисту цієї категорії населення, що в
свою чергу позбавляє позивача
можливості скористатись гарантованими
державою соціальними пільгами.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов
висновку про зобов'язання відповідача
надати до Управління Пенсійного фонду
України в місті Нововолинськ висновку
про час настання інвалідності із
підтвердженням, що ОСОБА_2 фактично
став інвалідом до досягнення 18-ти років

Позовна вимога ОСОБА_2 про зобов'язання
відповідача встановити позивачу ІІ
групу інвалідності з 28.03.2006 року не
підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

На обґрунтування своєї позиції позивач
посилається на постанову Луцького
міськрайонного суду від 22.01.2010 року у
справі № 2-а-477/2010 за позовом ОСОБА_2 до
Волинського обласного бюро
медико-соціальної експертизи про
визнання неправомірним рішення, яка
набрала законної сили 01.02.2010 року і якою
позов було задоволено та визнано
неправомірним рішення Волинської
обласної медико-соціальної експертної
комісії від 28.03.2006 року про невизнання
позивача інвалідом однієї з груп.

Однак, вказаним судовим рішенням
лишень встановлено неправомірність
рішення Волинської обласної
медико-соціальної експертної комісії
від 28.03.2006 року про невизнання позивача
інвалідом однієї з груп.

Відтак, посилання позивача на
постанову Луцького міськрайонного
суду від 22.01.2010 року є необґрунтованим,
а тому до уваги судом не береться.

Водночас, відповідно до частини
третьої статті 1 Закону України «Про
державну соціальну допомогу інвалідам
з дитинства та дітям-інвалідам»,
причина, група інвалідності, строк, на
який встановлюється інвалідність,
визначаються органом
медико-соціальної експертизи згідно із
законодавством України з одночасним
роз'ясненням інвалідам з дитинства їх
права на державну соціальну допомогу.

Таким чином, питання встановлення
конкретної групи інвалідності чинним
законодавством віднесено до виключної
компетенції відповідного органу
медико-соціальної експертизи, що
виключає вирішення цього питання з
компетенції суду.

При цьому, судом враховано, що 13.11.2012
року Нововолинською міжрайонною
обласною медико-соціальною експертною
комісією позивачу було встановлено III
групу інвалідності.

Позовні вимоги щодо відшкодування
коштів за оплату судово-медичної
експертизи в сумі 868, 87 грн., коштів за
проведення судового процесу в Луцькому
міськрайонному суді та за проїзд для
проведення медичного обстеження в сумі
678, 38 грн. також не підлягають до
задоволення.

Судом встановлено, що зазначені
витрати були понесені позивачем в
зв'язку з розглядом Луцьким
міськрайонним судом справи № 2-а-477/2010
за позовом ОСОБА_2 до Волинського
обласного бюро медико-соціальної
експертизи про визнання неправомірним
рішення.

Відповідно до частини першої статті 87
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати складаються із
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи. Частиною третьою
цієї ж статті встановлено, що до витрат,
пов'язаних з розглядом справи,
належать: витрати на правову допомогу;
витрати сторін та їхніх представників,
що пов'язані із прибуттям до суду;
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів на місці та вчиненням інших
дій, необхідних для розгляду справи.

Таким чином, понесені позивачем
витрати є судовими витратами, які
пов'язані з розглядом справи.

Частиною першою статті 168 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що якщо судом не вирішено
питання про судові витрати, то суд, що
ухвалив судове рішення, може за заявою
особи, яка брала участь у справі, чи з
власної ініціативи прийняти додаткову
постанову чи постановити додаткову
ухвалу.

Відтак, вирішення питання про
відшкодування витрат позивача на
оплату судово-медичної експертизи в
сумі 868, 87 грн., на проведення судового
процесу в Луцькому міськрайонному суді
та за проїзд для проведення медичного
обстеження в сумі 678, 38 грн. належить до
компетенції Луцького міськрайонного
суду, як суду яким ухвалено рішення у
справі.

Тому єдиною підставою для повернення
позивачу судових витрат пов'язаних з
розглядом справи № 2-а-477/2010 за позовом
ОСОБА_2 до Волинського обласного бюро
медико-соціальної експертизи про
визнання неправомірним рішення, може
бути прийняття Луцьким міськрайонним
судом додаткового рішення в порядку
передбаченому статтею 168 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Частиною третьою цієї ж статті
передбачено, що якщо адміністративний
позов задоволено частково, то судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог.

Оскільки адміністративний позов
задоволений частково, то відповідно до
частини третьої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
на користь позивача слід стягнути з
Державного бюджету України судовий
збір в сумі 1 (одну) гривню 13 копійок,
сплаченого згідно з квитанцією від 27
серпня 2010 року № 18/32.

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтями 162, 163 Кодексу
адміністративного судочинства України
та на підставі Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Зобов'язати Волинське обласне бюро
медико-соціальної експертизи надати до
Управління Пенсійного фонду України в
місті Нововолинськ висновок про час
настання інвалідності із
підтвердженням, що ОСОБА_2 фактично
став інвалідом до досягнення 18-ти
років.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_2 сплачений судовий
збір в сумі 1 (одна) гривня 13 копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови, яка буде складена у
повному обсязі 10 червня 2014 року. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
Ф. А. Волдінер