Справа № 2а-16710/5076/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Київ К/9991/79602/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Полтавської
області Державної податкової служби
(далі - Кременчуцька ОДПІ)

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012

у справі № 2а-1670/5076/12

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Кременчуцький
шкірзавод" (далі - Товариство)

до Кременчуцької ОДПІ

про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень .

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012,
позов задоволено; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 24.07.2012 №
/109 та № /1061 з посиланням на
те, що реальність виконання операцій з
придбання позивачем товару (шкірного
напівфабрикату «вет-блу»)
підтверджується документально.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, Кременчуцька ОДПІ звернулася
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані судові
акти попередніх інстанцій та повністю
відмовити у позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення виходячи з
такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Кременчуцькою ОДПІ було проведено
планову виїзну перевірку Товариства з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.03.2012, оформлену актом від 09.07.2012 №
2199/22-209/31847843. За наслідками цієї
перевірки податковим органом було
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

від 24.07.2012 № /109, за яким Товариству
визначено суму завищення від'ємного
значення ПДВ за грудень 2012 року в
розмірі 38 210 грн.;

від 24.07.2012 № /1061 про донарахування
позивачеві грошового зобов'язання з
ПДВ у сумі 195 596,25 грн. (у тому числі 156 487
грн. за основним платежем та 39109,25 грн.
за штрафними санкціями).

Підставою для прийняття зазначених
актів індивідуальної дії став висновок
податкового органу про незаконне
включення позивачем до податкового
кредиту сум ПДВ у ціні товару (шкірного
напівфабрикату «вет-блу»), придбаного у
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грант» (далі - ТОВ
«Грант») за договором купівлі-продажу
від 06.12.2011 № 6/12/11.

На обґрунтування своєї правової
позиції по справі Кременчуцька ОДПІ
посилається на факт придбання ТОВ
«Грант» продукції, що виступала
предметом розглядуваних поставок, у
фіктивних підприємств, при перевірці
яких наявність господарських
правовідносин з ТОВ «Грант» не
підтвердилася. Також відповідач
зазначив про неподання Товариством
товарно-транспортної документації,
складеної під час виконання
розглядуваних поставок.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Необґрунтована ж податкова вигода
характеризується відсутністю
фактичного виконання господарських
операцій, здійсненням операцій без
ділової мети та обліком операцій
безвідносно до їх реального
економічного змісту, узгодженістю дій
покупця та постачальника для штучного
створення сприятливих наслідків у
податковому обліку платника.

Відповідно до частини другої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В силу статті 86 цього Кодексу суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як встановили суди, у перевіреному
періоді ТОВ «Грант» поставляв
позивачеві шкірний напівфабрикат у
рамках виконання договору
купівлі-продажу від 06.12.2011 № 6/12/11.
Виконання зазначених операцій
оформлено податковими накладними,
видатковими накладними, прибутковими
ордерами; оплата поставленого товару
позивачем підтверджується наявними у
справі платіжними дорученнями.
Придбаний товар був використаний
позивачем у господарській діяльності
шляхом переробки та подальшого продажу
іншим суб'єктам господарювання.

За наслідками повного, всебічного та
об'єктивного дослідження наявних у
матеріалах справи доказів, суди
визнали, що представлені Товариством
документи підтверджують факт
реального придбання товару та
засвідчують виконання учасниками
спірних господарських операцій взятих
на себе зобов'язань; товар було
обліковано позивачем в установленому
порядку та реалізовано.

В основу ж оспорюваних донарахувань
податковим органом фактично покладено
аналіз фінансово-господарських
правовідносин між постачальниками по
ланцюгу, з якими позивач не перебував у
безпосередніх правовідносинах.

Однак такі доводи самі по собі
стосуються порушень, допущених третіми
особами, а не позивачем, у зв'язку з чим
ці доводи за відсутності інших
обставин, які б свідчили саме про
недобросовісність позивача як
платника податків, не можуть бути
підставою для висновку про
необґрунтованість податкової вигоди
Товариства.

Слід зазначити, що за умови
невстановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальників по ланцюгу для
одержання Товариством незаконної
податкової вигоди, правовідносини
учасників попередніх поставок не
можуть впливати на оцінку реальності
операції, вчиненої останнім у ланцюгу
постачання платником (позивачем у
справі) та його безпосереднім
контрагентом (ТОВ «Грант»), а також на
порядок відображення позивачем цих
операцій у податковому обліку.

Твердження Кременчуцької ОДПІ про
неподання Товариством
товарно-супровідних документів у
даному разі також не можуть виступати
свідченням безтоварності спірних
операцій. Адже товарно-транспортні
накладні є обов'язковими для
застосування відправниками та
одержувачами вантажів, позаяк слугують
підставою для проведення розрахунків
за договором перевезення. У даному ж
спорі не оцінюється правомірність
формування Товариством даних
податкового обліку за операцією з
перевезення товарів.

За таких обставин висновок судів про
правомірне врахування позивачем
податкового кредиту за спірними
операціями при визначенні бази та
об'єкта оподаткування податку на
додану вартість є правильним, а тому
суди правомірно задовольнили позовні
вимоги Товариства.

Доводи касаційної скарги були
розглянуті судами першої та
апеляційної інстанцій по суті, цим
доводами було надано правильну
юридичну оцінку.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби відхилити.

2. Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012 у
справі № 2а-1670/5076/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько