Справа № К/9991/39263/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Київ К/9991/39263/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2010 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.03.2011 р.

у справі № 2а-11792/10/2070

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Харківський
проектно-вишукувальний інститут
об'єктів транспорту» акціонерного
товариства «Хардіпротранс»

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Відкрите акціонерне товариство
«Харківський проектно-вишукувальний
інститут об'єктів транспорту»
акціонерного товариства
«Хардіпротранс» (далі - позивач)
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Харкова (далі -
відповідач) про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2010 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.03.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: скасовано
податкове повідомлення-рішення від
17.09.2010 р. №/0 та стягнуто з
Державного бюджету України на користь
позивача судові витрати у розмірі 3,40
грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено документальну невиїзну
перевірку позивача з питань
правомірності формування податкового
кредиту з податку на додану вартість за
червень 2010 року по взаємовідносинам з
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4,
про що складено акт від 03.09.2010 р.
№2567/15-412/01388452, яким встановлено
порушення позивачем вимог п.п.7.2.3 п.7.2
ст.7, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», у
результаті чого занижено податок на
додану вартість на 125 000,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податкових органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 17.09.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суду
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 162 500,00 грн., з
яких 125 000,00 грн. за основним платежем та
37 500,00 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення слугував
висновок податкового органу про те, що
позивачем включено до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість вартість послуг по
виконанню робіт з ремонту, отриманих
від фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
за нікчемним правочином.

Контролюючий орган в акті перевірки
зазначив, що господарські операції
позивача з вказаним контрагентом не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових, виробничо-складських
приміщень на іншого майна, які
економічно необхідні для виконання
такого постачання або здійснення такої
діяльності.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
відсутності порушень у діях позивача
вимог податкового законодавства при
формуванні складу податкового кредиту
з податку на додану вартість по
господарським операціям з отримання
послуг у фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

Так, між позивачем та фізичною-особою
підприємцем ОСОБА_4 укладено ряд
договорів від 03.06.2010 р. №6 про виконання
робіт з ремонту вестибюлю першого
поверху будинку, розташованому за
адресою АДРЕСА_1, загальна вартість
наданих послуг 490 198,80 грн., у т.ч. ПДВ - 81
699,80 грн. та від 17.06.2010 р. №7 про
виконання робіт по ремонту системи
опалення будинку розташованому за
адресою АДРЕСА_1, загальна вартість
наданих послуг 699 000,00 грн., у тому числі
ПДВ - 116 500,00 грн.

Оплата вартості робіт позивачем
проведена на суму 750 000,00 грн. відповідно
до платіжних доручень. Роботи виконані,
про що свідчить акт №1 за червень 2010 р.

Фактичне виконання вказаних договорів
підтверджено податковими накладними,
актами виконаних робіт та іншими
первинними бухгалтерськими
документами.

На підставі виписаних контрагентом
позивача податкових накладних,
останній суми податку на додану
вартість, сплачені у ціні отриманих
послуг, включив до складу податкового
кредиту за червень 2010 року.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
цього пункту).

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентом
зареєстрованим платником податку на
додану вартість.

Отже, відповідачем не наведено жодних
доводів та не надано будь-яких доказів,
які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість включення позивачем
до складу податкового кредиту спірної
суми податку по господарським
операціям з ФОП ОСОБА_4

Крім того, висновок податкового органу
про те, що недекларування контрагентом
позивача своїх податкових зобов'язань,
недостатність трудових, виробничих або
інших ресурсів, свідчить про
відсутність у позивача права на
включення сум податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
є помилковим з огляду на те, що чинне
податкове законодавство не ставить у
залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету. Питання визначення
складу податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
протиправність прийнятого податковим
органом податкового
повідомлення-рішення та наявності
підстав для його скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Харкова залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2010 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14.03.2011 р. у
справі № 2а-11792/10/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.