Справа № 826/13072/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Кармазін
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергосервіс Груп"
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 жовтня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергосервіс Груп" до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у місті Києві про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень від
15.04.2013 року № та №, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень від
15.04.2013 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Суд виходив з того, що податкове
повідомлення-рішення від 15.04.2013 р. №
0 скасовано у процедурі
адміністративного оскарження, є
відкликаним та, відповідно, не породжує
для позивача правових наслідків, з
огляду на що не вбачається порушення
прав позивача, а податкове
повідомлення-рішення № 15.04.2013 р.,
яким позивачу визначено податкові
зобов'язання з ПДВ, є законним та
обґрунтованим, а отже підстав для
задоволення позову у цій частині не
має, зважаючи на встановлену судом
відсутність у позивача підстав для
формування спірних сум податкових
вигод.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм процесуального
права, а також за неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
просив його скасувати та ухвалити нову
постанову, якою позов задовольнити
повністю.

Сторони та треті особи, будучи належним
чином повідомлені про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи, в
судове засідання не з'явилися. Про
причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
відповідачем проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
«Енергосервіс Груп» (код з ЄДР 37402435) з
питань дотримання податкового
законодавства за взаємовідносинами з
ТОВ «Ідзуна», ТОВ «МВ Консалтинг», ТОВ
«Актів Ілеті Україна» за період з
01.01.2011 р. по 31.12.2012 р., за результатами
якої складено акт від 26.03.2013 р. №
27/16-10/37402435.

Згідно з висновками даного акту
відповідачем встановлено порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, зокрема: п. 198.1. 198.3., 198.6.
ПК України, в результаті чого завищено
податковий кредит на 786 090,33 грн., у т.ч.:
за квітень 2012 р. - 27 840 грн., за травень 2012
р. - 8 851 грн., червень 2012 - 716 399,33 грн.,
липень 2012 р. - 33 000 грн., а також заниження
податку до сплати на 757 372 грн., у т.ч.:
квітень 2012 - 27 840 грн., травень 2012 - 6 534
грн., червень 2012 р. - 510 998 грн., липень 2012 -
71 782 грн., серпень 2012 - 64 803 грн., вересень
2012 - 2 717 грн., жовтень 2012 - 69 196 грн.,
грудень 2012 р. - 3 502 грн.

Така позиція мотивована тим, що
реальність вчинення господарських
операцій між позивачем та
контрагентами відсутня, в той же час
наслідком для податкового обліку є
лише фактичний рух активів, а не
задекларований на папері, таким чином у
позивача не було підстав для
податкового обліку вказаних операцій.

Позивачем було подано заперечення на
висновки вказаного акту, проте
рішенням ДПІ у Печерському районі ДПС
їх залишено без змін.

Враховуючи встановлені податковим
органом в ході проведення перевірки
порушень позивачем вимог податкового
законодавства перевірки ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС,
правонаступником якої є ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві, 15 квітня 2013 року прийнято
податкові повідомлення-рішення:

- № , відповідно до якого
позивачу зменшено від'ємне значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту поточного звітного
(податкового) періоду, що зараховується
до складу податкового кредиту
наступного звітного (податкового)
періоду (р. 19 або р. 20.2. декларацій) у
розмірі 207 718 грн. (декларація за травень
2012 р. - 2 317 грн.; декларація за червень 2012
р. - 205 401 грн.),

- № , відповідно до якого
позивачу збільшено грошове
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» на 757 372 грн. за
основним платежем та на 189 345 грн. за
штрафними санкціями.

За результатами адміністративного
оскарження вказаних ППР, рішенням ГУ
Міндоходів у м. Києві від 26.06.2013 р. №
1466/10/12-4-09 скаргу задоволено частково -
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 15.04.2013 р. №
0, а податкове
повідомлення-рішення № -
залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими
контролюючим органом податковими
повідомленнями-рішеннями, позивач
звернувся до суду із позовом про
визнання їх протиправними та
скасування.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, з яким погоджується
апеляційний суд, про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, при цьому виходив з такого.

Відповідно до п/п. 60.1.2. ПК України
податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним, якщо
контролюючий орган скасовує раніше
прийняте податкове
повідомлення-рішення про нарахування
суми грошового зобов'язання або
податкову вимогу. Згідно з п. 60.3. ПК
України у випадках, визначених
підпунктом 60.1.2 ПК України, податкове
повідомлення-рішення або податкова
вимога вважаються відкликаними з дня
прийняття контролюючим органом
рішення про скасування такого
податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, скасоване у повному обсязі
за наслідками адміністративного
оскарження податкове
повідомлення-рішення від 15.04.2013 р. №
0 вважається відкликаним не
породжує для позивача обов'язків та не
порушує його прав.

Щодо решти позовних вимог, то за
змістом пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 Податкового
кодексу України) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 Податкового кодексу України.

З наведеного слідує, що обов'язковою
умовою виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

Отже, для встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій платника
податку з'ясуванню підлягають:
реальність задекларованих
господарських операцій; наявність
ділової мети у розглядуваних
операціях; об'єктивний зміст вчинених
операцій у порівнянні із
задекларованим; добросовісність
позивача, у зв'язку з тим, що його
контрагент, на переконання податкового
органу, має дефекти правового статусу;
дотримання учасниками господарської
операції норм податкового
законодавства щодо змісту та наслідків
для податкового обліку відповідної
операції.

Також варто наголосити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, адже саме він
виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету,
а також зменшує об'єкт оподаткування
податку на прибуток за фактом
понесення витрат.

Як встановлено судом, позивач, у період
щодо якого здійснювалася перевірка,
мав взаємовідносини з ТОВ «Ідзуна», ТОВ
«Актіф Ілеті Україна», ТОВ «МВ
Консалтинг».

Так, ТОВ "Енергосервіс Груп" (покупець)
було укладено ряд аналогічних за
змістом договорів поставки продукції
із ТОВ «Ідзуна», зокрема: № 14/05 від
14.05.2012 р. на загальну суму 53 106 грн. з ПДВ 8
851 грн.;№ 05/06 від 05.06.2012 р. на загальну
суму 198 000 грн. з ПДВ, № 06/12 від 06.06.2012 р.
вартістю 273 216 грн. з ПДВ.; № 11/12 від 11.06.2012
р. на суму 2 007 500 грн. з ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договорів, найменування,
одиниці виміру та загальна кількість
продукції, що підлягає поставці, її
часткове співвідношення (асортимент,
сортимент, номенклатура), визначаються
специфікацією, що є додатком № 1 до
Договору.

Також, за умовами зазначених договорів
поставка продукції здійснюється
постачальником. Відвантаження
здійснюється згідно
листа-домовленості (пункти 2.1, 2.2). Всі
вказані договори підписані із
зазначенням закінчення строку дії
договору - 31.12.2011 р.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій із
ТОВ «Ідзуна», позивачем надано копії
договорів, видаткових та податкових
накладних, а також специфікацій та
рахунків фактур.

Як встановлено судом, суми ПДВ,
визначені у зазначених податкових
накладних включені до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду.

При цьому, позивачем загалом оформлено
поставок за відносинами з ТОВ «Ідзуна»
на 2531822 грн. з ПДВ - 421970,33 грн., у той же
час, згідно з актом, розрахунки
проведені у сумі 1963 362 грн. у т.ч. ПДВ 327 227
грн. Кредиторська заборгованість
становить 568 460 грн.

Також, як вірно встановлено судом, у
перевіряємий період позивачем
(покупець) було укладено договір на
поставку продукції з ТОВ «Актіф Ілеті
Україна» (постачальник) № 10/12 від 10.06.2012
року на суму 2 017 680 грн. з ПДВ 336 280 грн.,
згідно з умовами якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець прийняти та
оплатити товар в кількостях та за
ціною, що наводяться в додатках до
договору.

Відповідно до п. п. 2.4. договору , товар
доставляється (перевозиться) силами та
засобами Продавця або Покупця за
адресою, визначеною у додатках.

При цьому, у додатку адреса не
визначена, проте у договорі визначена
адреса позивача: м. Київ, вул. Кіквідзе,
17 офіс 208. Оплата здійснюється протягом
100 банківських днів з моменту
підписання акту або видаткової
накладної.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій із
вказаним контрагентом, позивачем
надано копію договору, специфікацію, в
якій визначено номенклатура поставки:
«Сепаратор у зборі з трубопроводами», а
також копії видаткової та податкової
накладної на суму 2'017'680 грн. з ПДВ 336 280
грн.

Документів на підтвердження
здійснення оплати за договором до
перевірки позивач не надав, у зв'язку з
чим в акті встановлено, що розрахунки
не проводились, заборгованість
позивача складає 2'017'680 грн.

Також, зважаючи на зміст акту, судом
встановлено взаємовідносини позивача
з ТОВ «МВ Консалтинг». Разом з тим,
договір до перевірки надано не було, в
матеріалах справи також відсутній. Так,
згідно з актом ДПІ, що контрагентом
оформлено видаткову та податкову
накладні від 17.04.2012 р. на суму 167 040 грн. з
ПДВ 27 840 грн. за договором № 18/04 від
17.04.2012 р., номенклатура поставки:
«провідник повітря гнучкий,
висмоктуючий, різного діаманту».
Розрахунки проведені у сумі 192 000 грн. та
проведено повернення коштів у сумі 24 960
грн.

Виходячи з встановлених обставин та
досліджених документів, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про недоведеність
фактичного виконання спірних операцій
контрагентами позивача на користь
останнього (про їх невиконання
контрагентами) та, як наслідок, - до
висновку про відсутність у позивача
правових підстав для формування
податкового кредиту з ПДВ за спірними
операціями, при цьому зазначає
наступне.

Так, про необґрунтованість податкової
вигоди можуть зокрема свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку;

відсутність первинних документів
обліку.

Суд звернув увагу на те, що позивачем,
зокрема, не надано первинних
документів, що підтверджують
надходження товарів від ТОВ «Ідзуна»,
ТОВ «МВ Консалтинг», ТОВ «Актів Ілеті
України», а саме: документів, що
посвідчують якість товарів
(сертифікати якості, відповідності), а
також товарно-супровідних документів,
які б підтверджували фактичне
надходження товарів, здійснення їх
транспортування від контрагентів до
позивача, а отже і доказів на
підтвердження поставки продукції
контрагентами позивачу, не надано
доказів на підтвердження наявності
ділової мети та подальшого
використання придбаних товарів у
власній господарській діяльності.

З цього приводу, наданий позивачем
договір від 24.06.2011 р. № 13020, укладений з
ТОВ «Нова пошта» щодо надання
транспортно-експедиційних послуг, сам
по собі не підтверджує факту
здійснення транспортування в силу
відсутності накладних, квитанцій чи
інших документів, які б містили
інформацію про перевезення продукції
за спірними операціями.

Стосовно наданих позивачем копій
первинних документів на підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій та правомірності у зв'язку з
цим формування сум податкового
кредиту, колегія суддів зазначає
наступне.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Разом з тим, як вірно звернув увагу суд
першої інстанції, окремі видаткові
накладні, які підписані та скріплені
печаткою (з боку покупця) не позивачем,
а скріплені печаткою іншою юридичною
особою, а саме - з ТОВ «Енергопром ЛТД»,
код з ЄДР 34937883 (найменування позивача
ТОВ «Енергосервіс Груп», код з ЄДР
37402435). Зокрема, наведене стосується
наступних видаткових накладних,
наданих позивачем на підтвердження
придбання продукції, виданих: ТОВ «МВ
Консалтінг» РН-0000098 від 17.04.2012 р. на суму
167040 грн. з ПДВ; ТОВ «Ідзуна» від 18.05.2012 р.
№ РН-0000088 на суму 53 106 грн. з ПДВ, які в
силу наведеного не можуть вважатися
первинним документом щодо поставки
позивачу продукції та, відповідно, бути
підставою для відображення цих
операцій в бухгалтерському та
податковому обліку.

Крім того, видаткові накладні не
містить відомостей, які б надавали
можливість ідентифікувати осіб, які
брали участь у здійсненні
господарської операції та які їх
підписали з боку покупця та продавця,
що свідчить про відсутність
обов'язкових реквізитів первинного
документу та недотримання у зв'язку з
цим вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», що у свою чергу
вказує на юридичну дефектність цих
документів для цілей формування даних
бухгалтерського та, відповідно,
податкового обліку.

Крім того, податковий орган акцентував
увагу на відсутності у контрагентів
позивача необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, транспортних засобів при
значних обсягах реалізації товарів, що
свідчить про неможливість реального
виконання умов договорів.
Вищевикладене, за висновком
податкового органу, свідчить про
відсутність у контрагентів
адміністративно-господарських
можливостей та відсутність фактичних
дій, спрямованих на виконання взятих
зобов'язань.

При цьому, судом першої інстанції,
враховуючи принцип офіційного
з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи, було витребувано у
контрагентів позивача, які є третіми
особами у справі, додатково докази на
підтвердження реальності
господарських операцій із позивачем,
зокрема: докази наявності трудових та
матеріальних ресурсів; докази
наявності власних або орендованих
приміщень для ведення господарської
діяльності; докази наявності
транспортних засобів для здійснення
поставки товарів; докази придбання
спірної продукції у заводу виробника
або третіх осіб (договори, акти
приймання-передачі, транспортні
документи, накладні тощо), проте ними
витребуваних документів на
підтвердження фактичного виконання
спірних операцій надано не було.

Суд вірно наголосив, що наведені вище
відомості щодо наявності у
контрагентів відповідних ресурсів та
можливостей, не надані і з боку
позивача, хоча обізнаність позивача
відносно наявності у контрагентів
відповідних ресурсів при укладанні
угод, обумовлюється звичайною діловою
практикою та характером та специфікою
угод (обумовлених операцій).

За таких обставин, враховуючи
посилання податкового органу на
відсутність у контрагентів
адміністративно-господарських
можливостей, ненадання такими
контрагентами на вимогу суду
відповідних документів на
спростування вказаної позиції
відповідача, судова колегія вважає, що
позивачем не було проявлено розумної
обережності при укладенні договору зі
спірним постачальником. Адже за
звичаями ділового обороту при
здійсненні такого вибору суб'єктами
господарювання оцінюються не лише
умови угоди та їх комерційна
привабливість, але і ділова репутація,
платоспроможність контрагента, ризики
невиконання зобов'язань та надання
гарантій їх виконання, наявність у
контрагента необхідних ресурсів
(виробничих потужностей,
технологічного обладнання,
кваліфікованого персоналу) та
відповідного досвіду.

В даному випадку, доказами прояву
розумної обережності слугують не лише
установчі документи та витяги з
Єдиного державного реєстру, але й
обґрунтування мотивів вибору
контрагента, обставин укладення та
виконання договорів, перевірка ділової
репутації контрагента, повноважень
осіб, що діють від імені підприємства.

Так, позивачем під час розгляду справи
не представлено будь-яких доказів на
підтвердження того, що він перевірив
повноваження осіб, які діяли від імені
його контрагента, ідентифікував осіб,
що підписували документи від імені.

Несприятливі наслідки недостатньої
обережності у підприємницькій
діяльності покладаються на особу, якою
укладено відповідні правочини, та не
можуть бути перенесені на бюджет
шляхом зменшення податкових
зобов'язань та провадження
необґрунтованих виплат. У випадку
недобросовісності контрагентів
покупець несе ризик своєї
бездіяльності не лише по виконанню
господарсько-правових зобов'язань, але
і в рамках податкових правовідносин,
оскільки в силу вимог податкового
законодавства позбавляється
можливості скористатися пільговим
порядком обчислення бази
оподаткування у зв'язку з відсутністю
належним чином оформлених первинних
документів.

Отже, у процесі розгляду цієї справи
позивачем не було надано доказів
транспортування товарів, їх зберігання
у процесі виконання розглядуваних
поставок; у матеріалах справи також
відсутні фактичні дані на
підтвердження прийняття позивачем
товару за якістю; докази наявності
складських приміщень; не надано
технічної документації на продукцію,
яка зазвичай супроводжує виконання
операцій такого роду; позивачем не
доведено наявність ділової мети, не
надано доказів подальшого руху
товарів, їх використання у власній
господарській діяльності або ж
складського обліку.

Таким чином, враховуючи специфіку та
особливості спірних операцій, під час
розгляду справи не доведено тих
обставин та не надано тих документів,
які за звичайною діловою практикою
супроводжують фактичне виконання
такого роду операцій та у сукупності з
первинними документами підтверджують
їх фактичне (реальне) виконання, тому,
на думку судової колегії, суд першої
інстанції вірно зазначив, що позивачем
та контрагентами не доведено
фактичного виконання спірних операцій,
у зв'язку з чим встановлено відсутність
у позивача підстав для формування
спірних сум податкових вигод за
вказаними операціями, адже наслідки у
податковому обліку породжують не
укладені платниками правочини, а
реально виконані ними господарські
операції (що викликають зміни у
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємств), тоді як
дійсність правочину та дотримання його
сторонами норм цивільного чи
господарського права не є
беззаперечним свідченням дійсного
виконання вчинення господарської
операції.

Зважаючи на викладене, видається
доведеною позиція податкового органу,
що реальність вчинення вказаних
господарських операцій між позивачем
та зазначеними контрагентами відсутня,
в той же час наслідком для податкового
обліку є лише фактичний рух активів, а
не задекларований на папері, таким
чином у позивача не було підстав для
податкового обліку вказаних операцій.

Отже, судова колегія вважає, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
податкове повідомлення-рішення від
15.04.2013 р. № 0 скасовано у процедурі
адміністративного оскарження, є
відкликаним та, відповідно, не породжує
для позивача правових наслідків, з
огляду на що не вбачається порушення
прав позивача, а податкове
повідомлення-рішення № 15.04.2013 р.,
яким позивачу визначено податкові
зобов'язання з ПДВ, є законним та
обґрунтованим, а отже підстав для
задоволення позову у цій частині також
не має, зважаючи на встановлену судом
відсутність у позивача підстав для
формування спірних сум податкових
вигод.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права, а також за неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи
колегією суддів відхиляються, оскільки
не знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи апеляційним судом.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергосервіс Груп" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 15 жовтня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергосервіс Груп"
до Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у місті Києві про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень від 15.04.2013 року
№ та № - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.