Справа № 826/4803/14
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1Вн. № 27/104
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 травня 2014 року 14:39 № 826/4803/14

за позовом Громадянина Гамбії
ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби України провизнання
неправомірними та скасування рішення
№118-14 від 14.03.2014 Судова колегія у складі:

Головуючий суддя О.В.Головань,

судді О.В.Кротюк, А.С.Мазур

секретар О.В.Островська

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - п/к

Від відповідача: Проніна Р.В. - п/к (дов.
від 19.07.13 р.)

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про
визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 14.03.14 р. №118-14 про відмову у
визнанні біженцем громадянина Гамбії
ОСОБА_2; зобов'язання прийняти рішення
про визнання біженцем громадянина
Гамбії ОСОБА_2.

В судовому засіданні 26.05.14 р.
оголошено резолютивну частину
постанови про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Гамбії ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію
України у серпні 2006 р. нелегально,
потягом, через Сенегал, Марокко,
Туреччину та Росію.

05.07.07 р. позивач звернувся до
Управління міграційної служби в місті
Києві із заявою про надання статусу
біженця.

Наказом Управління міграційної
служби у місті Києві № 612 від 25.07.07 р.
було відмовлено в оформленні
документів громадянину Гамбії ОСОБА_2
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
12.08.09 р. у справі №3/428 в задоволенні
позовних вимог до Управління
міграційної служби в м. Києві,
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
скасування рішення Управління
міграційної служби в місті Києві про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, викладене у повідомленні № 128
від 25.07.07 р.; зобов'язання Управління
міграційної служби в місті Києві
прийняти стосовно нього рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця;
визнання незаконними дій Державного
комітету України у справах
національностей та релігій щодо
відмови у розгляді скарги позивача на
рішення Управління міграційної служби
в місті Києві, викладені у листі
Департаменту міграційної служби та
перспективного планування Державного
комітету України у справах
національностей та релігій № 7/3-19-164 від
28.08.07 р. - відмовлено.

24.09.13 р. позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві з
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за результатами розгляду якої
прийнято наказ від 14.10.13 р. №441 "Про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянина Гамбії ОСОБА_2".

За результатами розгляду заяви
позивача головним спеціалістом
відділу по роботі з біженцями
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
13.01.14р. складено висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
громадянина Гамбії ОСОБА_2.

14.03.14 р. Державною міграційною
службою України на підставі вказаного
висновку прийнято рішення №118-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
громадянина Гамбії ОСОБА_2, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Рішення отримано позивачем 07.04.14
р. згідно розписки на копії
повідомлення від 21.03.14 р. №15; 11.04.14 р.
позивач в межах п'ятиденного строку
звернення до суду згідно Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" звернувся до суду
з позовом про оскарження вказаного
рішення.

Позивач - громадянин Гамбії
ОСОБА_2 - вважає вказане рішення
незаконним та просить його скасувати з
таких підстав.

В оскаржуваному рішенні не
обґрунтовано підстав для його
прийняття, зокрема, не вказано, чому
стосовно позивача не встановлено
умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту". Вказане є
порушенням ч. 13 ст. 10 Закону.

Позивач зазначає, що згідно
наданої ним під час розгляду заяви
інформації достатньо підстав для
визнання його біженцем, а саме.

Позивач був змушений залишити
свою країну з політичних причин,
оскільки у березні 2006 р. мав відбутися
державний переворот, а позивач на той
час був військовим. Голова його відділу
повідомив позивача про те, що він буде
приймати участь у перевороті, і всі,
разом з позивачем, змушені будуть
приймати у ньому участь. Організатор
державного перевороту ОСОБА_4 втік з
країни; всі, хто був з ним у змові -
заарештовані. Почалося масове
розслідування - багато людей було
заарештовано: дехто з них отримав від 10
до 20 років ув'язнення, дехто вбитий, а
більшість отримали довічне ув'язнення.
Так як голова відділу позивача був
заарештований, і дехто з військового
офісу також, позивач злякався за своє
життя і був змушений таємно втекти.

Позивач зазначає, що не може
повернутися додому в Гамбію, так як
вважає, що його можуть заарештувати і
засудити до смертної кари.

Згідно інформації про країну
походження на даний час Гамбія є
фактично диктаторською державою,
президент якої вже вчетверте обіймає
найвищу державну посаду.

На думку позивача, є всі підстави
для висновку про наявність об'єктивної
сторони - обґрунтованого побоювання
переслідування. У разі виникнення
сумнівів у достовірності наданої
позивачем інформації Державна
міграційна служба в порядку ч. 8 ст. 9
Закону мала звернутися з відповідними
запитами до установ та організацій, для
отримання відповідної інформації.

Відповідач не вимагав додаткових
відомостей від позивача, що свідчить
про відсутність у відповідача сумнівів
в достовірності наданої позивачем
інформації.

Також позивач посилається на
порушення п. 196 Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН та роз'яснення
щодо тягаря та стандарту доведення при
розгляді заяв про надання статусу
біженця УВКБ ООН від 16.12.98 р., згідно
яких неспроможність надати
документальне свідчення на
підкріплення усного твердження не
повинно заважати прийняттю
позитивного рішення, якщо таке
твердження відповідає відомим фактам і
загальний рівень правдоподібності
заявника високий (п. 10, 11).

Позивач не може погодитися з
підставами для відмови у прийняття
позивного рішення щодо нього,
викладених у висновку головного
спеціаліста відділу по роботі з
біженцями Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві 13.01.14 р., а саме: причиною
покинути територію країни походження
було не побоювання нести покарання за
самовільне та таємне залишення
військової служби, а ймовірність
арешту, підставою для якого став досвід
інших людей.

Відповідач - Державна міграційна
служба України - проти задоволення
позовних вимог заперечив з таких
підстав.

Під час розгляду заяви позивача
перевірено належним чином всі
твердження позивача щодо причин
покинути територію Гамбії та підстави
побоювань для повернення і не знайдено
підстав для визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а саме.

Безпосередні погрози на свою
адресу позивач не отримував, фізичне
насильство до нього не
застосовувалося; з наданої позивачем
інформації немає підстав для висновку
про його переслідування за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, тобто, відсутня об'єктивна
сторона критерію.

Відповідач посилається на п. 45, 46,
195 Керівництва по процедурах і
критеріях визначення статусу біженця
УВКБ ООН, згідно яких особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками. У кожному
окремому випадку всі необхідні факти
повинні бути надані в першу чергу самим
заявником, і тільки після цього особа,
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця, повинна
оцінити всі твердження і достовірність
переконань заявника.

В даному випадку позивач до того,
як потрапити на територію України,
перебував на території третіх країн -
Сенегал, Російська Федерація, зі
зверненнями про надання статусу
біженця не звертався.

Згідно матеріалів особової
справи позивача ним у 2010 році, під час
перебування на території України,
отримано паспорт громадянина Гамбії
01.04.10 р., тобто, позивач користується
захистом країни громадського
походження.

Також відповідач посилається на
те, що під час розгляду заяви позивача
встановлено, що 17.08.10 р. щодо позивача
ВГІФРО Солом'янського РУ ГУ МВС України
в м. Києві прийнято рішення про
видворення з України терміном на п'ять
років - до 17.08.15 р., тобто, позивач наразі
знаходиться на території України на
порушення чинного законодавства.

Проаналізувавши матеріали справи
та пояснення представників сторін, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги є необґрунтованими та не
підлягають до задоволення з таких
підстав.

Згідно Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту" (в
редакції станом на 14.03.14 р.) -

1) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (ст. 1);

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні (ст. 6).

В даному випадку у суду відсутні
підстави для висновку про те, що
оскаржуване рішення Державної
міграційної служби України прийняте на
порушення цих положень, а саме.

В якості підстави для надання
йому статусу біженця позивач
посилається на наявність у нього
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками належності
до певної соціальної групи (військові),
оскільки позивач з 08.01.95 р. по липень 2006
р. служив офіцером військової поліції в
Гамбії і залишив службу та територію
Гамбії через побоювання переслідувань
за участь у спробі військового
перевороту.

Згідно пояснень позивача, наданих
під час проведення з ним співбесід в
міграційному органі, запланований у
березні 2006 р. у Гамбії державний
переворот не відбувся, будь-яких
фактичних дій щодо підготовки
перевороту та участі у ньому позивач не
вчиняв; безпосередньо на його адресу
погрози не надходили; жодні
розслідування щодо позивача не
проводилися; інформація щодо його
розшуку у країні походження для
притягнення до відповідальності за
будь-які вчинені правопорушення
відсутня.

Фактично позивачем надано
працівникам міграційної служби лише
документи на підтвердження
перебування його на військовій службі,
в тому числі, у складі миротворчого
контингенту ООН, що підтверджується
відповідними сертифікатами.

Всі інші озвучені позивачем
твердження щодо побоювань повернутися
на територію країни походження
фактично є його припущеннями щодо
можливого розвитку подій.

Суд звертає увагу на ту обставину,
що оскільки позивач в Гамбії проходив
військову службу та був військовим
офіцером і термін дії його контракту на
час залишення Гамбії ще не сплив, дії
щодо залишення країни, в якій позивач
проходив військову службу за
контрактом, є правопорушенням, та
містить ознаки дезертирства, що
передбачає відповідне покарання за
його вчинення.

Згідно п. 167 Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН покарання за
дезертирство не розглядається як форма
переслідування.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

В даному випадку обставини, що
повідомив заявник, щодо причин
залишення країни громадянського
походження, не можуть бути перевірені
шляхом звернення до громадян,
підприємств, установ та організацій на
території України, оскільки мова йде
про події, що сталися на території
Гамбії; в результаті звернення з
запитами в порядку вказаної статті
відповідач лише з'ясував наявність
щодо позивача рішення про примусове
видворення з території України від
17.08.10 р. ВГІФРО Солом'янського РУ ГУ МВС
України в м. Києві, що лише додатково
підтверджує факт незаконного
перебування позивача на території
України.

Згідно п. 195 Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН у кожному
окремому випадку всі необхідні факти
повинні бути надані в першу чергу самим
заявником, і тільки після цього особа,
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця, повинна
оцінити всі твердження і достовірність
переконань заявника.

В даному випадку оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника можливо лише за допомогою
інформації про країну походження щодо
обставин, зазначених заявником -
невдалої спроби державного перевороту
у березні 2006 р.

Згідно змісту висновку головного
спеціаліста відділу по роботі з
біженцями Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві 13.01.14 р. ситуація в країні
походження детально аналізувалася
відповідачем; підтверджено факт
невдалої спроби державного перевороту
та подальшого переслідування його
учасників. Проте, як встановлено
відповідачем, позивач у спробі
державного перевороту безпосередньо
участі не брав, і сама по собі служба у
військовій поліції загрозою для
безпеки позивача вважатися не може.

Згідно п. 45 Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Наведені позивачем підстави для
побоювань бути переслідуваним
фактично можуть стосуватися будь-якої
особи, яка станом на березень 2006 р.
перебувала на службі у військовій
поліції Гамбії, і не дають підстав для
висновку про загрозу позивачу
особисто.

Крім того, суд враховує ту
обставину, що у 2010 р., перебуваючи на
території України, позивач отримав
паспорт громадянина Гамбії, копія
якого залучена до матеріалів особової
справи, що може свідчити якщо не про
бажання позивача скористатися
захистом країни громадянського
походження, то про відсутність його
переслідування у цій країні.

Згідно п. 50 Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН можуть бути
виключні ситуації, коли особа, яка
відповідає критеріям для отримання
статусу біженця, може зберегти свій
національний паспорт або отримати
новий від країни свого походження за
спеціальним розпорядженням. Особливо в
тих випадках, коли такі розпорядження
не передбачають, що власник
національного паспорту може
повернутися до своєї країни без
попереднього дозволу, це може бути
сумісно зі статусом біженця.

В даному випадку позивачем
отримано національний паспорт у 2010 р.;
будь-які підстави вважати, що він
отриманий за спеціальним
розпорядженням, що не передбачає
можливість повернення позивача до
своєї країни, відсутні.

На думку суду, у випадку наявності
у Гамбії будь-яких проваджень щодо
переслідування позивача (зокрема, щодо
вчинення державної зради або
приховування такого злочину), це
унеможливило би видачу йому будь-яких
документів уповноваженими державними
органами.

З врахуванням викладеного у суду
відсутні підстави для висновку про
порушення відповідачем як суб'єктом
владних повноважень законодавства під
час прийняття оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного, ст.
160-163, 186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2. Постанова може бути оскаржена в
порядку ст. 186 КАС України.

Головуючий Суддя
О.В. Головань

Судді
А.С. Мазур

О.В. Кротюк

Повний текст постанови

виготовлено і підписано 02.06.14 р.