Справа № 2а/1670/3979/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К/800/6029/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у м. Полтаві Полтавської
області Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 27.09.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2012

у справі № 2а-1670/3979/12

за позовом приватного підприємства
"Віктор і К" (далі - Підприємство)

до ДПІ

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 27.09.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2012,
позов задоволено; визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 28.04.2012 №
, згідно з яким Підприємству
визначено грошове зобов'язання з
орендної плати в сумі 56 101,01 грн. (у тому
числі 44880,81 грн. за основним платежем та
11220,20 грн. за штрафними санкціями).

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що з часу придбання частини
нежитлового приміщення позивач
повинен був сплачувати плату за землю у
розмірі, пропорційному його частці з
урахуванням прибудинкової території;
оскільки інформація про площу такої
території відсутня, то розрахувати
земельний податок в розглядуваному
випадку є неможливим.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі рішення та
відмовити у позові Підприємства. На
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, зокрема, що
правильність оспорюваного
донарахування обумовлюється
невиконанням позивачем обов'язку зі
сплати орендної плати за землю, який
виник у Підприємства на підставі
договору оренди від 07.12.2009 № 610.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
розглядувані касаційні вимоги з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
оспорювану суму податкового
зобов'язання з орендної плати було
визначено позивачеві у зв'язку з
невиконанням Підприємством обов'язку з
обчислення та внесення орендної плати
за земельну ділянку площею 415,7 кв.м, що
розташована у м. Полтаві по вул. Леніна,
1/23 та була надана в оренду позивачеві
за договором оренди землі від 07.12.2009,
укладеним Підприємством (орендар) та
Полтавською міською радою
(орендодавець).

За змістом частини першої статті 2
Закону України «Про плату за землю»
(який діяв на час виникнення спірних
правовідносин) використання землі в
Україні є платним. Плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель.

У статті 5 цього Закону визначено,
зокрема, що об'єктом плати за землю є
земельна ділянка, яка перебуває у
власності або користуванні, у тому
числі на умовах оренди, суб'єктом -
власник земельної ділянки і
землекористувач, у тому числі орендар.

Відповідно до частини першої статті 21
цього Закону орендна плата - це платіж,
який орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.

Підставою нарахування земельного
податку відповідно до статті 13 Закону
України «Про плату за землю» є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

В силу вимог статті 15 вказаного Закону
обов'язок сплачувати земельний податок
виникає у власників та
землекористувачів з дня виникнення
права власності або користування
земельною ділянкою.

Відхиляючи вказаний договір оренди як
підставу сплати Підприємством
орендної плати, попередні судові
інстанції виходили з того, що
зазначений договір укладено зі строком
дії з 01.01.2009 по 22.10.2009, тобто на період, що
закінчився на час його укладення. У той
же час, як з'ясували суди, за договором
купівлі-продажу комунального майна
нежитлового приміщення від 29.10.2009
позивач придбав частину нерухомого
майна (7/50), що розташоване на спірній
земельній ділянці, та внаслідок цього
став суб'єктом сплати плати за землю у
розмірі, пропорційному його частці
нерухомого об'єкта.

При цьому суди послалися на інформацію,
одержану від Полтавського міського
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру щодо відсутності
визначеного розміру прибудинкової
території нерухомого об'єкта,
розташованого у м. Полтаві по вул.
Леніна, 1/23, та на підставі цього дійшли
висновку про відсутність у позивача
обов'язку зі сплати земельного податку.

Однак з такою правовою оцінкою
погодитися не можна, позаяк суди не
звернули уваги на те, що рішенням
виконавчого комітету Полтавської
міської ради від 23.02.2000 № 55 «Про плату
за земельні ділянки під орендованими
нежитловими приміщеннями»
встановлено, що тимчасово до
визначення часток в будинковолодіннях
та загальних площ прибудинкових
територій вважати, що площа земельної
ділянки відповідає площі орендованого
приміщення або площі забудови.

А відтак у даному випадку відсутність
чітко визначених меж та площі
прибудинкової території зазначеного
нежитлового приміщення не може
розглядатися як підстава для
звільнення співвласників цього
приміщення від сплати земельного
податку та як перешкода для обчислення
розміру цього податку із земельної
ділянки, право власності або право
користування на земельну ділянку яку
вони набули в силу набуття права
власності на будівлю (її частину), що
розміщена на такій ділянці (згідно зі
статтею 120 Земельного кодексу України
та статтею 377 Цивільного кодексу
України).

У той же час слід погодитися з
висновком судів щодо відсутності
підстав для донарахування позивачеві
орендної плати до часу придбання
частини зазначеного нежитлового
приміщення.

Адже у частинах першій, другій статті 125
Земельного кодексу України
встановлено, що право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено,
що право власності на земельну ділянку
і право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних
актів затверджуються Кабінетом
Міністрів України. Право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

З наведених законодавчих положень
випливає, що до часу укладення договору
оренди у особи відсутні права та
обов'язки орендаря, у тому числі і
обов'язок вносити орендну плату за
користування землею.

Також слід зазначити, що чинним
законодавством не передбачено
можливість ретроспективної дії
договору шляхом врегулювання його
укладенням правовідносин, які
відбулися до його укладення. А відтак
суди дійшли об'єктивного висновку про
відсутність у договору оренди землі
від 07.12.2009 ознак регулятора
розглядуваних правовідносин у
визначений період його дії (тобто з
01.01.2009 по 22.10.2009).

З урахуванням викладеного для
правильного вирішення цього спору
судам слід було визначити суму
земельного податку, що підлягала
сплаті позивачем за фактом набуття у
власність частини нежитлового
приміщення, та на підставі цього
перевірити правильність здійсненого
податковим органом розрахунку
земельного податку за оспорюваним
рішенням.

Допущені судами порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а отже відповідно до
частини другої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування ухвалених у
справі судових рішень та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з метою перевірки зазначених
обставин та прийняття за наслідками
цього правильного та вмотивованого
рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Полтавської області Державної
податкової служби задовольнити
частково.

2. Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
27.09.2012 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2012 у справі № 2а-1670/3979/12
скасувати.

3. Справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько