Справа № 819/922/14-а
Суддя: Баранюк А.З.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/922/14-a

04 червня 2014 року

Тернопільський окружний
адміністративний суд в складі

головуючого судді Баранюка А.З.

при секретарі судового засідання
Дудар М.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Кущак В.Б.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Другого відділу
Державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції про скасування постанови про
накладення штрафу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до
суду із адміністративним позовом до
Другого відділу Державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції (надалі -
відповідач) про скасування постанови
про накладення штрафу від 28 квітня 2014
року ВП № 39748825.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та пояснила, що
рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 26 квітня 2013
року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у спілкуванні з
сином ОСОБА_4. 26 та 27 квітня 2014р.
відповідачем складено Акти про те, що
вона не виконала зазначене рішення
суду. 28 квітня постановою державного
виконавця її притягнуто до
відповідальності у вигляді штрафу і
сумі 170 грн. за невиконання рішення
суду. При цьому відповідач не взяв до
уваги те, що 26 та 27 квітня 2014р. вона
жодним чином не чинила і не могла
чинити ніяких перешкод для можливості
спілкування ОСОБА_3 із сином.
Перебуваючи в продовж цих двох днів в м.
Тернополі, вона проводила їх як
зазвичай, займаючись побутовими
справами та справами виховання і
розвитку свого малолітнього сина і не
бачила та не чула щоб стягувач ОСОБА_3
намагався зустрітись із своїм сином, чи
хоча б висловлював їй чи сину побажання
з приводу цього.

З огляду на наведене позивач просила
суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечив та пояснив, що позивач
неодноразово не виконувала рішення
суду про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, що, зокрема,
підтверджується Актами державного
виконавця від 29 грудня 2013 року, 15 січня
2014 року, 26 січня 2014 року, 22 лютого 2014
року, 28 березня 2014 року через що їй
неодноразово надсилалися вимоги
державного виконавця. 26 та 27 квітня 2014
року державним виконавцем Кущаком В.Б.
при примусовому виконанні рішення суду
про усунення перешкод в спілкуванні з
дитиною виявлено, що позивач не надала
можливості ОСОБА_3 у зустрічі із сином
ОСОБА_4, про складено Акти державного
виконавця від 26 та 27 квітня 2014 року.

28 квітня 2014 року постановою державного
виконавця ВП № 39748825 позивача
притягнуто до відповідальності у
вигляді штрафу відповідно до вимог ст.
89 Закону України "Про виконавче
провадження", а тому позивач просив суд
у задоволенні позову відмовити.

Додатково пояснив, що на адресу
позивачки вкотре направлена чергова
вимога державного виконавця від 19
травня 2014 року та повідомив, що 31 травня
та 01 червня 2014 року позивачка знову
відмовила ОСОБА_3 у спілкуванні з
дитиною, про що вкотре складено
відповідні Акти державного виконавця.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
подані суду докази, оцінивши їх за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
13.12.2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій або
бездіяльності державної виконавчої
служби», передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
справи з приводу оскарження постанов
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції вони видані.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 26 квітня 2013
року у справі № 915/16670/2012 за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 позивачку зобов'язано
не чинити перешкод ОСОБА_3 у
спілкуванні із сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати ОСОБА_3
можливість зустрічей із сином у
останні суботу та неділю кожного
місяця, з 10-00 по 18-00 год., до досягнення
дитиною шестирічного віку.

13.09.2013 року Другим відділом ДВС
Тернопільського міського управління
юстиції відкрито виконавче
провадження з виконання рішення суду.

Законом України "Про виконавче
провадження" (надалі - Закон № 606-XIV)
визначені умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Відповідно до приписів статті 11 Закону
№ 606-XIV державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;

Приписами п. 13 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV
визначено, що державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право накладати
стягнення у вигляді штрафу на фізичних,
юридичних та посадових осіб у випадках,
передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 75 Закону № 606-XIV після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до ст. 89 Закону № 606-XIV у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Виходячи з системного аналізу
вищенаведених норм права, вбачається,
що чинне законодавство пов'язує
можливість застосування державним
виконавцем до боржника штрафних
санкцій лише за умови невиконання
судового рішення, що зобов'язує
боржника утриматися від вчинення
певних дій, без поважних причин.

Обґрунтовуючи підстави для визнання
дій державного виконавця, щодо
накладення штрафу на боржника,
неправомірними, позивачка посилається
на те, що відповідачем не було
здійснено жодних дій щодо з'ясування
дійсних обставин справи та
встановлення підстав для винесення
оскаржуваних постанов, оскільки вона
не чинила перешкод у виконанні рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 26 квітня 2013 року у справі № 915/16670/2012.

З матеріалів виконавчого провадження
ВП № 39748825 вбачається, що відповідач
неодноразово намагався виконати
рішення суду, що підтверджується
Актами державного виконавця від 29
грудня 2013 року, 15 січня 2014 року, 26 січня
2014 року, 22 лютого 2014 року, 28 березня 2014
року, 26 квітня 2014 року та 27 квітня 2014
року, крім того на адресу позивачки
неодноразово надсилалися вимоги
державного виконавця.

Суд також звертає увагу на те, що акти
державного виконавця складалися і
після винесення постанови про
застосування штрафу від 28 квітня 2014
року ВП № 39748825, а саме: 31 травня та 01
червня 2014 року.

Таким чином, всі вищевказані документи,
що містяться в матеріалах справи,
спростовують твердження позивачки, що
викладені в її позовній заяві.

Зазначені обставини підтверджуються
також і поясненнями державного
виконавця.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи
позивача були спростовані.

Натомість, відповідачем доведено
правомірність прийнятої ним постанови
про накладення штрафу.

Враховуючи вищезазначене, суд
всебічно, повно та об'єктивно, за
правилами, встановленими статтею 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, вважає, що
позовні вимоги є необґрунтованими, в
зв'язку із чим, в задоволенні
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Другого
відділу Державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції про скасування постанови про
накладення штрафу від 28 квітня 2014 року
ВП № 39748825 - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд в порядку і
строки, передбачені ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку, визначеному ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови підписано 06
червня 2014 року.

Суддя
Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя
Баранюк А.З.