Справа № 2а-6514/10/1570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року
м. Київ К/9991/48977/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Кошіля В.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04 лютого 2011
року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року

у справі № 2а-6514/10/1570

за позовом Приватного підприємства
«Діоніс»

до Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси,

Головного управління Державного
казначейства України в Одеській
області,

за участю Прокуратури Малиновського
району м. Одеси

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, стягнення
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Діоніс» (далі -
ПП «Діоніс»; позивач) звернулось до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Малиновському районі м.
Одеси (далі - ДПІ у Малиновському районі
м. Одеси; відповідач-1) та Головного
управління Державного казначейства
України в Одеській області (далі - ГУДК
України в Одеській області;
відповідач-2), в якому, з урахуванням
заяви про зміну позовних вимог, просило
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
/0 від 04 березня 2010 року та №
/1 від 13 квітня 2010 року, а також
стягнути на його користь суму
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість у розмірі 138 569,01 грн.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04 лютого
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року, адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення № /0 від
04 березня 2010 року та № /1 від 13
квітня 2010 року. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач-1 оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
лютого 2011 року, ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22 червня 2011 року та направити
адміністративну справу до суду першої
інстанції для нового розгляду.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем-1
проведено невиїзну документальну
перевірку ПП «Діоніс» з питань
достовірності нарахування бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на рахунок платника у банку по
деклараціям за березень, квітень 2008
року, за результатами якої складено акт
№ 16/23-310/30410494 від 19 лютого 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
ДПІ у Малиновському районі м. Одеси
прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 04
березня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість в розмірі 121 524,65 грн.
за березень 2008 року та в розмірі 17 045,02
грн. за квітень 2008 року.

За наслідками адміністративного
оскарження, скаргу позивача залишено
без задоволення, а також прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/1 від 13 квітня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним включенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, непідтверджених
податковими зобов'язаннями
контрагентів.

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
неможливість проведення зустрічних
перевірок постачальників позивача -
Приватного підприємства «Антоніна
Плюс», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екотеком»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лама» з підстав їх
неперебування за вказаним в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців
місцезнаходженням або припинення за
рішенням власника.

Задовольняючи адміністративний
позов частково, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання ПП «Діоніс» товарів та
послуг у контрагентів та підтвердження
сформованого податкового кредиту з
податку на додану вартість за
вказаними операціями належним чином
складеними первинними документами та
податковими накладними контролюючим
органом не заперечується.

В свою чергу, доводи касаційної скарги
про те, що необхідною умовою бюджетного
відшкодування є сплата сум податку на
додану вартість до бюджету всіма
постачальниками позивача, яку можливо
встановити лише після проведення їх
зустрічних перевірок, колегія суддів
відхиляє, оскільки пункт 1.3 статті 1
Закону № 168/97-ВР, даючи
визначення платника податку як особи,
яка зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

Вимога ж пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
бюджетного відшкодування стосується
платника, який згідно із Законом №
168/97-ВР поніс фактичні витрати щодо
сплати зазначеного податку.

Таким чином, якщо контрагенти не
виконали своїх зобов'язань щодо сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04 лютого 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Малиновському районі
м. Одеси відхилити, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 04 лютого 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 червня
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Кошіль В.В.