Справа № 826/17300/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/800/13678/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання
Сватко А.О.,

представників позивача Карманнікова
М.О., Сидорука Є.С.,

представника відповідача Рудої Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю «Хюндай
Мотор Україна»

на постанову окружного
адміністративного суду міста Києва від
05.12.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014 року

у справі № 826/17300/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Хюндай Мотор
Україна» (далі - позивач, ТОВ «Хюндай
Мотор Україна»)

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
відповідач, ДПІ у Подільському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Хюндай Мотор Україна» звернулось
у листопаді 2013 року до суду з позовом до
ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
17.10.2013 року № , № , № .

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
05.12.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014 року,
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та направити
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції, оскільки вважає, що
постанову та ухвалу було прийнято з
порушенням норм матеріального права та
без належного врахування всіх обставин
справи.

Відповідач в своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
прийняті з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить залишити касаційну
скаргу без задоволення, а рішення судів
першої та апеляційної інстанцій без
змін.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинство
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому засіданні та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
у ході розгляду справи встановлено, що
відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2012 року по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт від 30.09.2013 року №
1295/26-56-22-01-03/33261252.

В ході проведеної перевірки
відповідачем встановлено порушення
позивачем пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України в
результаті чого занижено зобов'язання
з податку на прибуток підприємств в 3-му
кварталі 2012 року на загальну суму 10 192
473,00 гривні та порушення п. 185.1 ст. 185, п.
187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України в
результаті чого позивачем занижено
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 1 704 468,00
гривень та завищення розміру
від'ємного значення об'єкту
оподаткування податком на додану
вартість в розмірі 9 047 371,00 гривня.

На підставі даного акту відповідачем
прийняті податкові
повідомлення-рішення від 17.10.2013 року: №
яким позивачу визначено суму
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в розмірі 15 289 049,50 гривень
(за основним платежем - 10 192 473,00 гривні,
за штрафними санкціями - 5 096 576,50
гривень); № яким позивачу
визначено суму зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 2 556 872,00
гривні (за основним платежем - 1 704 468,00
гривень, за штрафними санкціями - 852 401,00
гривня); № яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість на 9 047 371,00 гривню та накладено
штрафні санкції в розмірі 1 523 685,50
гривень.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
дійшов висновку про відсутність у
позивача права на віднесення витрат,
понесених ним при здійсненні
господарських операцій з
купівлі-продажу цукру кристалічного за
період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року до
складу його валових витрат, оскільки
матеріали справи не містять належних
доказів, а саме первинних документів,
оформлених відповідно до вимог чинного
законодавства, які б підтверджували
реальність господарських операцій,
здійснених позивачем за цей період, що
податкові накладні контрагентів ТОВ
«ПК «Зоря Поділля» та ПАТ «ПК Поділлля»
не є належною підставою для виникнення
у позивача права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість за вказаний період.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
такі висновки судів попередніх
інстанцій неповними та передчасними,
виходячи з наступного.

Статтею 69 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним
вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень став
висновок податкового органу про
неправомірність включення позивачем
до складу податкового кредиту
податкові накладні, що містять
реквізити ТОВ «ПК «Зоря Поділля» та ПАТ
«ПК Поділлля».

Відповідно до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 року
№ 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
передбачено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід
звернути увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
судам необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Частиною 5 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору необхідним є дослідження
самих договорів укладених між
позивачем та контрагентами та всіх
первинних документів, пов'язаних з його
виконанням, обставин, які б
підтверджували рух активів у процесі
здійснення господарських операцій
позивача з контрагентами, а також
встановлення наявності зв'язку між
фактом придбання товарів (послуг) з
понесенням інших витрат із
господарською діяльністю платника
податку та використання цих товарів у
господарській діяльності.

Отже, колегія касаційного суду
приходить до висновку, що суди
попередніх інстанцій не дослідили та
не розглянули належним чином докази, що
містяться в матеріалах справи, не
надали належну оцінку обставинам
справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконні
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, а
обґрунтованим - рішення, ухвалене судом
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин в адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України не може досліджувати докази,
встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 160, 167, 220-231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Хюндай
Мотор Україна» - задовольнити.

Постанову окружного адміністративного
суду міста Києва від 05.12.2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014 року
у справі № 826/17300/13-а - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько