Справа № 2270/11226/11
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/17128/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Весельської Т.Ф., Малиніна В.В.
(доповідач), Ситникова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому про визнання незаконною
та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Хмельницького
окружного адміністративного суду від
08.11.2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2012 року,
відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4
до УПФУ у м. Хмельницькому про визнання
незаконною та скасування вимоги від 06
вересня 2011 року за № Ф-5690..

Вказуючи, на допущені судами, на
думку позивача, неповне з'ясування
обставин, які мають значення у справі,
та порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
просить їх рішення скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
позов.

Розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження
відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи у задоволені позову,
судом першої інстанції встановлено, що
суб'єкт владних повноважень при
винесенні спірної вимоги діяв на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством,
і не порушив права та законні інтереси
позивача. При цьому зазначено, що
наявність у позивача страхового полісу
добровільного пенсійного
забезпечення, не позбавляє позивача, як
страхувальника в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, обов'язку
сплачувати страхові внески до
Пенсійного фонду України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, позивач є
фізичною особою-підприємцем, який
обрав особливий спосіб оподаткування,
як платник страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, зареєстрований в УПФУ у м.
Хмельницькому.

Враховуючи, що за період з липня по
грудень 2010 року у позивача утворилась
недоїмка в загальній сумі 1 686,80 грн.,
відповідачем на адресу позивача була
надіслана вимога про сплату боргу
№Ф-5690 від 06.09.2011 року.

Частиною 3 статті 18 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» передбачено, що
страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визначено, що загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню
підлягають, зокрема, фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності, у
тому числі ті, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент),
та члени сімей зазначених фізичних
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності.

До членів сімей фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, належать:
дружина (чоловік), батьки, діти та інші
утриманці, які досягли 15 років, не
перебувають у трудових або
цивільно-правових відносинах з такою
фізичною особою - суб'єктом
підприємницької діяльності, але разом
з ним здійснюють підприємницьку
діяльність і отримують частину доходу
від заняття цією діяльністю.

Пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
передбачено, що страхувальник
зобов'язаний нараховувати, обчислювати
і сплачувати в установлені строки та в
повному обсязі страхові внески.

Частиною 6 статті 20 вказаного
Закону, яка регулює питання обчислення
та сплати страхових внесків, визначено,
що страхувальники зобов'язані
сплачувати страхові внески, нараховані
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів
із дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом для таких
страхувальників, як позивач, є квартал.

Законом України «Про внесення змін
до Законів України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 08 липня 2010 року № 2461-VI
підпункт 4 пункту 8 розділу XV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» викладено в
такій редакції: «Фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску
встановлюється зазначеними особами
самостійно для себе та членів їх сімей,
які беруть участь у провадженні такими
особами підприємницької діяльності та
не перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески».

Пунктом 4.7 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженої постановою
правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року № 21-1, в редакції, яка
підлягала застосуванню щодо спірного
періоду і діяла до 01 січня 2011 року,
встановлено, що для таких
застрахованих осіб як позивач розмір
мінімального страхового внеску
визначається шляхом множення
мінімального розміру заробітної плати,
установленої законом на той час, за
який здійснюється розрахунок сум
страхових внесків, на 33,2 відсотка.

З 17 липня 2010 року, з дня набрання
чинності Законом України «Про внесення
змін до Законів України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 08 липня 2010 року № 2461-VI,
порядок обчислення страхових внесків
змінився і їх сплата вже не повинна
була відбуватися з фіксованого
розміру.

До введення в дію Закону України
від 08.07.2010 р. № 2461 "Про внесення змін до
Законів України "Про Державний бюджет
України на 2010 рік" та "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" доплата до мінімального
страхового внеску здійснювалася за
бажанням фізичної особи-платника
спрощеної системи оподаткування.
Починаючи з липня 2010 року Законом
України "Про внесення змін до Законів
України "Про Державний бюджет України
на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" від
08.07.2010 р. № 2461 встановлено обов'язкову
сплату підприємцями-фізичними особами
на спрощеній системі оподаткування
страхових внесків до Пенсійного фонду
в порядку, визначеному Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Таким чином, висновки суду є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, зазначених висновків судів та
обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, - залишити
без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому про визнання незаконною
та скасування вимоги, - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

Т.Ф.Весельська

О.Ф.Ситников