Справа № К/9991/17127/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
м. Київ К/9991/17127/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Ленінської міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Луганську

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 28.08.2009 р.

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02.03.2010 р.

у справі №2а-24843/09/1270

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Східно-будівельна
компанія»

до Ленінської міжрайонної державної
податкової інспекції у м. Луганську

про визнання нечинним акту про
анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість,
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Східно-будівельна
компанія» (далі - позивач) звернулося до
суду з позовом до Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську (далі -
відповідач) про визнання нечинним акту
про анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість,
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 28.08.2009 р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 02.03.2010 р., позовні вимоги задоволено:
визнано нечинним та скасовано акт
податкової інспекції від 31.07.2009 р. №218
про анулювання реєстрації позивача
платником податку на додану вартість;
зобов'язано відповідача направити до
Державної податкової адміністрації
України документи щодо внесення до
Реєстру платників податку на додану
вартість запису про відміну анулювання
реєстрації позивача платником податку
на додану вартість та прийняти
податкові декларації з уточнюючими
розрахунками з податку на додану
вартість за травень, червень та липень
2009 року.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Позивач зареєстрований, як суб'єкт
підприємницької діяльності - юридична
особа виконавчим комітетом Луганської
міської ради 08.11.2005 р. та знаходиться на
обліку у відповідача як платник
податків.

24.11.2005 р. позивача було зареєстровано
платником податку на додану вартість,
про що видано свідоцтво №100217410.

Працівниками податкового органу
проведено документальну невиїзну
(камеральну) перевірку податкової
декларації з податку на додану
вартість позивача, про що складено акт
від 31.07.2009 р. №411, відповідно до якого, за
результатами автоматизованого
співставлення розшифровок податкових
зобов'язань та податкового кредиту у
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України, встановлено заниження
позивачем податкових зобов'язань за
травень 2008 року у розмірі 415
556,71 грн., а також відсутність за місцем
державної реєстрації.

Згідно акту податкової інспекції від
31.07.2009 р. №218 про анулювання реєстрації
платника податку на додану вартість,
встановлено факт виписки податкових
накладних, по яким не задекларовано (не
сплачено) податкові зобов'язання, обсяг
яких за оподатковуваними операціями
перевищує суму, визначену п.п. 2.3.1. п. 2.3
ст. 3 Закону України «Про податок на
додану вартість», з огляду на що, за
висновками податкового органу, платник
не має підстав для перебування в якості
платника податку на додану вартість на
підставі п.п.«в» п.9.8 ст.9 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
правовою підставою для анулювання
реєстрації позивача платником податку
на додану вартість податковий орган
визначив п.п. «в» п.9.8 ст.9 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що реєстрація особи в якості платника
податку на додану вартість з підстав,
визначених вказаною нормою, анулюється
у двох випадках: у випадку реєстрації
особи в якості платника єдиного
податку або у випадку, якщо така особа
стає суб'єктом інших спрощених систем
оподаткування, а отже порушення
платником податку правил податкового
обліку з податку на додану вартість
може бути підставою лише для
застосування відповідальності,
передбаченої Законом України «Про
податок на додану вартість» та іншими
законами з питань оподаткування, але не
тягне за собою права податкового
органу на анулювання свідоцтва про
реєстрацію такого платника платником
податку на додану вартість.

З такими висновками попередніх
інстанцій погоджується колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
з огляду на наступне.

Пунктом 9.8 ст.9 Закону України «Про
податок на додану вартість»
встановлено виключний перелік
випадків, у яких відбувається
анулювання реєстрації, як платників
податку на додану вартість, а саме: а)
платник податку, який до місяця, в якому
подається заява про анулювання
реєстрації, є зареєстрованим згідно з
положеннями підпункту 2.3.1 пункту 2.3
статті 2 цього Закону більше двадцяти
чотирьох календарних місяців,
включаючи місяць реєстрації, та має за
останні дванадцять поточних
календарних місяців обсяги
оподатковуваних операцій, менші за
визначені зазначеним підпунктом; б)
ліквідаційна комісія платника податку,
оголошеного банкрутом, закінчує роботу
або платник податку ліквідується за
власним бажанням чи за рішенням суду
(фізична особа позбувається статусу
суб'єкта господарювання); в) особа,
зареєстрована як платник податку,
реєструється як платник єдиного
податку або стає суб'єктом інших
спрощених систем оподаткування, які
визначають особливий порядок
нарахування чи сплати податку на
додану вартість, відмінний від тих, що
встановлені цим Законом, чи звільняють
таку особу від сплати цього податку за
рішенням суду або з будь-яких інших
причин; г) зареєстрована як платник
податку особа обирає відповідно до
цього Закону спеціальний режим
оподаткування за ставками, іншими, ніж
зазначені у статті 6 та статті 81 цього
Закону; ґ) особа, зареєстрована як
платник податку, не надає податковому
органу декларації з цього податку
протягом дванадцяти послідовних
податкових місяців або подає таку
декларацію (податковий розрахунок), яка
(який) свідчить про відсутність
оподатковуваних поставок протягом
такого періоду, а також у випадках,
визначених законодавством стосовно
порядку реєстрації суб'єктів
господарювання.

Відповідно до п.1 Положення про
реєстрацію платників податків на
додану вартість, затвердженого Наказом
ДПА України від 01.03.2000 р. №79, це
Положення розроблене відповідно до
Законів України «Про податок на додану
вартість», «Про державну податкову
службу в Україні» та інших
нормативно-правових актів.

Рішення про анулювання реєстрації
платника податку на додану вартість за
ініціативою податкового органу
оформляється актом про анулювання
реєстрації платника податку на додану
вартість за формою № 6-ПДВ. Такий акт
складається у двох примірниках
комісією, утвореною відповідно до
розпорядження керівника податкового
органу, та затверджується керівником
(заступником керівника) податкового
органу. В акті про анулювання
реєстрації платника податку на додану
вартість обов'язково вказується
підстава для такого анулювання з
посиланням на відповідні норми Закону
(п. 25.2.2 п. 25 Положення).

Як обґрунтовано зазначено судами
попередніх інстанцій, підстави для
анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість
визначаються виключно Законом України
«Про податок на додану вартість».

Згідно акту від 31.07.2009 р. №218 позивачу
анульовано реєстрацію платником
податку на додану вартість на підставі
п.п. «в» п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість.

При цьому, як зазначено судами, за
висновками податкового органу при
винесенні спірного рішення він
керувався п.п. «в» п. 9.8 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість», оскільки вказаною нормою
передбачена можливість анулювання
реєстрації з будь яких інших причин.

Проте, суди попередніх інстанцій
обґрунтовано не взяли до уваги такі
доводи контролюючого органу, оскільки
згадані у наведеній нормі Закону інші
причини стосуються виключно можливих
підстав, із яких платник податку
звільняється від сплати податку на
додану вартість. Відповідними
причинами можуть бути судове рішення,
нормативний або інший акт
компетентного органу, внаслідок якого
платник податку на додану вартість
втрачає обов'язок з нарахування та/або
сплати цього податку.

Водночас, наведена законодавча норма
не може розглядатися як підстава для
розширеного тлумачення обставин, за
яких відбувається анулювання
реєстрації платником податку на
додану вартість.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивачем за
перевіряємий податковим органом
період податкова звітність з податку
на додану вартість подавалася, про що
свідчать наявні у матеріалах справи
копії податкових декларацій з
відміткою відповідача про прийняття.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
необґрунтованість прийнятого акту від
31.07.2009 р. №218 про анулювання реєстрації
позивача як платника податку на додану
вартість та зобов'язання відповідача
включити позивача до реєстру платників
податку на додану вартість, з огляду на
те, що податковим органом, у
відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС
України, не доведено правомірність
прийняття такого рішення.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську
залишити без задоволення.

2. Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 28.08.2009 р. та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02.03.2010 р. у
справі №2а-24843/09/1270 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.