Справа № К/9991/58427/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року м. Київ
К/9991/58427/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в м. Шахтарськ
Донецької області про скасування
вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 5 серпня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в м. Шахтарськ
Донецької області (далі УПФ), в якому
просив скасувати вимогу відповідача
про сплату недоїмки зі страхових
внесків.

Позов обґрунтовує тим, що на протязі
спірного періоду, за який відповідачем
нарахована недоїмка зі сплати
страхових внесків, позивач перебував
на спрощеній системі оподаткування, а
тому відповідно до статті 6 Указу
Президента України від 3 липня 1998 року
№ 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Указ № 727/98) не є
платником збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, проте,
відповідачем 1 лютого 2011 року
сформовано вимогу про сплату недоїмки
зі страхових внесків за липень-грудень
2010 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
відповідача, вважаючи його таким, що
винесене з порушенням вимог чинного
законодавства України, ОСОБА_4 просив
про задоволення позову з вищевказаних
підстав.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 5 серпня 2011
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач зареєстрований
як фізична особа-підприємець та є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Також, як вбачається з матеріалів
справи та не заперечується сторонами,
протягом спірного періоду, позивач не
обчислював страхові внески та не
подавав звітності до УПФ, вважаючи що
звільнений від їх сплати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходив з того,
що приймаючи оскаржувану вимогу,
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та Законами
України.

Так, згідно з частиною 6 статті 20 Закону
України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закон № 1058-IV), в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду.

При цьому, базовим звітним періодом для
позивача є квартал.

Законом України від 08 липня 2010 року №
2461-VI "Про внесення змін до Законів
України «Про Державний бюджет України
на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі
Закон № 2461-VI) підпункт 4 пункту 8 розділу
XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV
викладено в такій редакції: "Фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески".

Вказаний Закон № 2461-VI та зміни до
підпункту 4 пункту 8 розділу XV
"Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV
набрали чинності 17 липня 2010 року.

До 17 липня 2010 року діяла редакція
підпункту 4 пункту 8 розділу XV
«Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV,
відповідно до якої фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, придбання спеціального
торгового патенту), та члени сімей
зазначених фізичних осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачували страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом у фіксованому
розмірі.

Таким чином, згідно з наведеними
положеннями Закону № 1058-IV позивач,
починаючи з 17 липня 2010 року
зобов'язаний сплачувати страхові
внески до УПФ у загальному порядку,
незважаючи на те, що він перебував на
спрощеній системі оподаткування.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач, як фізична
особа-підприємець, який обрав
особливий спосіб оподаткування, в
спірний період страхові внески до
Пенсійного фонду України не сплачував.

З огляду на викладене, нарахування
страхових внесків проведено
відповідачем з дотриманням вимог
Закону № 1058-IV та Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженої постановою
правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року № 21-1.

Крім того, доводи позивача щодо
звільнення його від сплати страхових
внесків на підставі статті 6 Указу №
727/98 є необґрунтованими та не беруться
до уваги колегією суддів виходячи з
наступного.

У відповідності до статті 5 Закону №
1058-IV, відносини, що виникають між
суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулюються
цим Законом. Дія інших
нормативно-правових актів може
поширюватися на ці правовідносини лише
у випадках, передбачених зазначеним
Законом, або в частині, що йому не
суперечить. Виключно цим
нормативно-правовим актом
визначаються: принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, на яких поширюється його дія;
перелік платників страхових внесків,
їх права та обов'язки; порядок
нарахування, обчислення, сплати цих
внесків і стягнення заборгованості за
ними.

Статтею 18 Закону № 1058-IV встановлено, що
страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом,
вони не включаються до складу податків,
інших обов'язкових платежів, що
складають систему оподаткування. На ці
внески не поширюється податкове
законодавство, а іншим законодавством
не можуть встановлюватися пільги з
нарахування та сплати страхових
внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги
зі сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування встановлено
Законом України від 26 червня 1997 року №
400/97-ВР «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування», яким,
як і Законом № 1058-IV, не передбачено
такої пільги, як звільнення від сплати
цього збору для суб'єктів
підприємницької діяльності, які
перейшли на спрощену систему
оподаткування.

Враховуючи положення вищезазначених
правових норм, страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не входять до системи
оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, а іншим
законодавством не встановлені пільги з
нарахування та сплати цих внесків або
звільнення від їх сплати. Отже,
обов'язок сплачувати страхові внески
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування осіб, які
працюють у суб'єктів підприємницької
діяльності - платників єдиного податку,
не залежить від статусу платника
податку.

Згідно з пунктом 16 Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV до приведення
законодавства України у відповідність
із цим Законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить йому. Положення статті 6
Указу № 727/98 Закону суперечить, а отже,
застосуванню не підлягають.

Твердження скаржника, про відсутність
у відповідача повноважень щодо
складання спірної вимоги також є
безпідставними, оскільки у період з 17
липня по 31 грудня 2010 року діяв Закон №
2461-VI, яким був встановлений механізм
обчислення та сплати страхових внесків
фізичних осіб-підприємців.

У період дії цього Закону та дії
частини третьої статті 106 Закону № 1058-IV
у позивача виникла недоїмка зі сплати
страхових внесків, а УПФ оформило
вимогу про сплату боргу. У вимозі
недоїмка була врахована за період з
липня по грудень 2010 року, тобто за
період дії Закону № 2461-VI та дії частини
третьої статті 106 Закону № 1058-IV.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
розділу VIII «Прикінцеві та Перехідні
положення» Закону № 2464-VI, який набрав
чинності з 1 січня 2011 року, в якому
передбачено, що стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Відповідно до наведених вимог
законодавства УПФ у межах повноважень
на підставі даних особового рахунку
платника станом на 1 лютого 2011 року на
суму боргу правомірно склало вимогу.

Таким чином, висновки судів про
правомірність нарахування
відповідачем 1 лютого 2011 року сум
страхових внесків за липень-грудень 2010
року ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування оскаржуваних судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 8 червня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 5 серпня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії сторонам і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало