Справа № 2а/0370/1368/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

16 травня 2014 року м.
Київ В/800/2151/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Кобилянського М.Г.,
Кочана В.М.,

Лиски Т.О., Мойсюка М.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_6 про допуск до
провадження Верховного Суду України
справи за адміністративним позовом
ОСОБА_6 до Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, третя
особа - Публічне акціонерне товариство
"Альфабанк" про визнання дій
незаконними щодо проведення процедури
оцінки майна, для перегляду ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 13 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із заявою про допуск до
провадження Верховного Суду України
зазначеної справи з підстав,
передбачених пунктом 1 частини 1 статті
237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Перевіривши матеріали заяви колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що така не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах може
бути подана з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права та
ухвалення різних за змістом судових
рішень у спірних питаннях, які виникли
у подібних правовідносинах.

Разом з тим, під неоднаковим
застосуванням одних і тих самих норм
матеріального права необхідно
розуміти різне тлумачення змісту і
сутності правових норм, на підставі
якого зроблено висновок про різний
зміст суб'єктивних прав і обов'язків
учасників відповідних правовідносин, у
тому числі про наявність та обсяг прав
і/або обов'язків осіб, які беруть участь
у справі, а також різне визначення
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосування різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
відносин або поширення дії норми на
певні правовідносини в одних випадках
і незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню або різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин), при цьому зміст
правовідносин з метою з'ясування їх
подібності в різних рішеннях суду
(судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Як вбачається зі змісту доданих до
заяви судових рішень, в обох випадках
спірні правовідносини виникли з
приводу дій та рішень державного
виконавця під час виконання
виконавчого напису нотаріуса про
звернення стягнення на нерухоме майно,
яке являється предметом іпотеки.

При розгляді справ та вирішення
позовних вимог по суті, суди
застосували норми Закону України від 21
квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» та Закону України від 12
липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні».

Проте, зміст правовідносин та
обставини кожної конкретної справи,
про які зазначено в заяві про перегляд
судового рішення, є різними.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 13 лютого 2014 року, про
перегляд якої ставиться питання,
залишено без змін постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2010
року, якою скасовано рішення суду
першої інстанції та прийнято нове, яким
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог,
суд першої інстанції виходив з того, що
відділом примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби не було дотримано вимог діючого
законодавства щодо визначеного
порядку проведення оцінки майна
боржника, у тому числі і щодо
призначення експерта, оскільки строк
дії його сертифіката закінчився, а
висновок з незалежної оцінки майна
складений особою, повноваження якої не
підтвердженні належним чином та
скріплений печаткою і підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності, тобто юридичною особою, яка
не наділена державним виконавцем
необхідними повноваженнями на
проведення оцінки майна (предмета
іпотеки).

Суди апеляційної та касаційної
інстанцій, з такими висновками суду не
погодились, зазначивши, що з огляду на
приписи Закону України "Про виконавче
провадження" та Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні", державний виконавець під час
процедури оцінки майна боржника, у разі
залучення до її проведення суб'єкта
оціночної діяльності суб'єкта
господарювання, діє як службова особа
суб'єкта владних повноважень та несе
відповідальність згідно із чинним
законодавством України, тільки щодо
вибору та призначення суб'єкта
оціночної діяльності. При цьому,
оцінювачі та суб'єкти оціночної
діяльності за порушення вимог Закону
України "Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні" самостійно несуть
відповідальність в порядку,
встановленому законами.

З наведеного вбачається, що суть спору
в даному випадку стосується
правомірності дій та рішень державного
виконавця щодо призначення суб'єкта
оціночної діяльності суб'єкта
господарювання на підставі статті 14
Закону № 606-ХІV з огляду на
відповідність останнього вимогам
Закону № 2658-ІІІ.

В заяві про допуск заявник посилається
на інше рішення суду касаційної
інстанції, зокрема, ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 31
травня 2012 року (касаційне провадження
№ К/9991/1249/11), якою касаційний суд
залишив в силі рішення судів
попередніх інстанцій посилаючись на
приписи статей 5, 57 та 62-1 Закону № 606-ХІV
і частину 3 статті 12 Закону №2658-ІІІ.

При цьому, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погодилась з висновками судів
попередніх інстанції про те, що
державний виконавець не врахував
положення статті 62-1 Закону № 606-ХІV та
умови договору іпотеки і прийняв
постанову про призначення експерта для
участі у виконавчому провадженні по
примусовому виконанню виконавчого
напису нотаріуса з порушенням
законодавства, одночасно вказавши, що
звіт про незалежну оцінку арештованого
та описаного майна по своїй суті є
результатом практичної діяльності
фахівця - оцінювача з визначених
питань, який, в даному випадку, діяв на
підставі постанови державного
виконавця.

Таким чином спірні правовідносини в
даному випадку вникли у сторін
стосовно дій та рішень відповідача з
приводу призначення експерта для
участі у виконавчому провадженні по
примусовому виконанню виконавчого
напису нотаріуса з урахуванням
приписів статті 62-1 Закону № 606-ХІV та
умов договору іпотеки.

Отже, надана на підтвердження доводів
заяви ухвала Вищого адміністративного
суду України від 31 травня 2012 року, не
дає підстав вважати, що касаційним
судом неоднаково застосовані одні і ті
ж самі норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

З огляду на викладене, дослідивши
матеріали заяви та зміст наданих
судових рішень, на підтвердження
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, колегія суддів дійшла
висновку, що ухвала Вищого
адміністративного суду України від 13
лютого 2014 року, не може свідчити про
наявність підстав для допуску справи
до провадження Верховного Суду України
і перегляду зазначеного судового
рішення з мотивів, визначених пунктом 1
частини 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи те, що оскаржується рішення
суду касаційної інстанції, з якого не
вбачається неоднакового застосування
норм матеріального права, що призвело
до ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, і
виходячи з вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України
для перегляду зазначеного судового
рішення.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити ОСОБА_6 у допуску до
провадження Верховного Суду України
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_6 до Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, третя
особа - Публічне акціонерне товариство
"Альфабанк" про визнання дій
незаконними щодо проведення процедури
оцінки майна, для перегляду ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 13 лютого 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко

М.Г. Кобилянський

В.М. Кочан

Т.О. Лиска