Справа № 2а/0470/13247/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Київ К/800/22167/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби (далі - Лівобережна
МДПІ)

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.12.2012

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 28.03.2013

у справі № 2а/0470/13247/12

за позовом Лівобережної МДПІ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Рибпереробка" (далі -
Товариство)

про застосування арешту коштів на
рахунках платника податків.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2012 року Лівобережна МДПІ
звернулася до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом, в якому просила накласти арешт
на кошти відповідача, що знаходяться у
банках.

Постановою названого суду від 18.12.2012,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 28.03.2013, у
позові відмовлено з посиланням на
недоведеність податковим органом
існування обставин, з якими закон
пов'язує застосування цього арешту як
виняткового способу забезпечення
виконання податкових зобов'язань.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, Лівобережна МДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти
попередніх інстанцій та задовольнити
позов.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
розглядувані касаційні вимоги
виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
причиною звернення Лівобережної МДПІ з
даним позовом стала наявність у
відповідача податкового боргу в сумі
15969,88 грн. за відсутності майна для його
погашення.

Відповідно до підпункту 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України
податковий орган має право звертатися
до суду щодо накладення арешту на кошти
та інші цінності такого платника
податків, що знаходяться у банку, у
разі, якщо у платника податків, який має
податковий борг, відсутнє майно та/або
його балансова вартість менша суми
податкового боргу, та/або таке майно не
може бути джерелом погашення
податкового боргу.

За визначенням пункту 94.1 статті 94 цього
Кодексу адміністративний арешт майна
платника податків (далі - арешт майна) є
винятковим способом забезпечення
виконання платником податків його
обов'язків, визначених законом.

У пункті 94.2 цієї статті передбачені
обставини, за наявності яких може бути
застосовано адміністративний арешт
майна: платник податків порушує
правила відчуження майна, що перебуває
у податковій заставі; фізична особа,
яка має податковий борг, виїжджає за
кордон; платник податків відмовляється
від проведення документальної
перевірки за наявності законних
підстав для її проведення або від
допуску посадових осіб органу
державної податкової служби; відсутні
дозволи (ліцензії) на здійснення
господарської діяльності, торгові
патенти, сертифікати відповідності
реєстраторів розрахункових операцій;
відсутня реєстрація особи як платника
податків в органі державної податкової
служби, якщо така реєстрація є
обов'язковою відповідно до цього
Кодексу, або коли платник податків, що
отримав податкове повідомлення або має
податковий борг, вчиняє дії з
переведення майна за межі України, його
приховування або передачі іншим
особам; платник податків відмовляється
від проведення перевірки стану
збереження майна, яке перебуває у
податковій заставі; платник податків
не допускає податкового керуючого до
складення акта опису майна, яке
передається в податкову заставу, та/або
акта опису (виділення) майна для його
продажу.

Згідно з підпунктами 94.6.1 та 94.6.2 пункту
94.6 статті 94 цього Кодексу керівник
органу державної податкової служби
(його заступник) за наявності однієї з
обставин, визначених у пункті 94.2 цієї
статті, приймає рішення про
застосування арешту майна платника
податків, яке надсилається: платнику
податків з вимогою тимчасово зупинити
відчуження його майна; іншим особам, у
володінні, розпорядженні або
користуванні яких перебуває майно
такого платника податків, з вимогою
тимчасово зупинити його відчуження.

Частиною другою пункту 94.6 статті 94
Податкового кодексу України
встановлено, що арешт коштів на рахунку
платника податків здійснюється
виключно на підставі рішення суду
шляхом звернення органу державної
податкової служби до суду.

За змістом наведених правових норм
законодавець передбачив два види
арешту майна в залежності від підстав
та порядку його застосування: 1) арешт
на кошти та інші цінності платника
податків, що знаходяться у банку, який
застосовується за рішенням суду як
спосіб забезпечення погашення
податкового боргу, підставою для
застосування якого є відсутність або
недостатність у платника податків
майна для погашення податкового боргу;
2) адміністративний арешт майна, в тому
числі грошових коштів на банківському
рахунку, як спосіб забезпечення
виконання платником податків його
обов'язків, визначених законом (не
виключно обов'язку сплатити податкове
зобов'язання), який застосовується за
адміністративним або судовим рішенням
(в залежності від виду майна).

При цьому накладення арешту на кошти
платника податків у банку обмежене
сумою податкового боргу такого
платника.

Відмовляючи у задоволенні позову про
накладення арешту на грошові кошти на
банківських рахунках відповідача, суди
попередніх інстанцій, застосувавши
вказані правові норми, зробили
висновок, що арешт коштів платника
податків на рахунку у банківській
установі може бути застосований
виключно за обставин, визначених
пунктом 94.2 статті 94 Податкового
кодексу України, які, однак, не були
встановлені в судовому процесі по
відношенню до відповідача.

Висновок судів попередніх інстанцій
щодо необхідності дотримання норм
пункту 94.2 статті 94 названого Кодексу
при накладенні адміністративного
арешту на майно є правильним. Разом з
тим, поза увагою суду залишились норми
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України, які є
спеціальними по відношенню до норм
пункту 94.2 статті 94 та якими встановлені
окремі підстави застосування арешту
коштів на рахунку платника податків.

Суди попередніх інстанцій не звернули
увагу на такий зміст правового
регулювання, встановленого підпунктом
20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового
кодексу України, та зробили помилковий
висновок про обмеженість підстав для
накладення арешту на кошти відповідача
нормами пункту 94.2 статті 94 Податкового
кодексу України.

Нормами Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, встановлена процедура
стягнення податкового боргу з
розрахункового рахунку платника
податків, яка передбачає списання
банком суми боргу лише у межах наявних
сум на банківському рахунку без
блокування розрахунків по
банківському рахунку платника
податків у випадку недостатності
коштів для погашення податкового боргу
або їх відсутності.

Отже, реалізація податковим органом
своїх повноважень щодо звернення до
суду з позовом про накладення арешту на
кошти та інші цінності відповідача,
який має податковий борг, за умови
відсутності у нього майна, необхідного
для погашення податкового боргу, разом
із зверненням до суду з позовом про
стягнення суми податкового боргу з
банківських рахунків відповідає
законодавчо визначеній компетенції
податкового органу.

А відтак для правильного вирішення
даного спору судам слід було
перевірити доводи позивача щодо
наявності у Товариства податкового
боргу у вказаній сумі, а також з'ясувати
наявність або відсутність у позивача
майна, достатнього для погашення цього
боргу.

Оскільки суди зазначених обставин не
з'ясували, тоді як суд касаційної
інстанції в силу вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України не вправі
самостійно встановлювати обставини
справи, які не були встановленні у
судовому рішенні, та безпосередньо
досліджувати докази, то відповідно до
частини другої статті 227 ухвалені у
справі судові акти підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
для перевірки та встановлення таких
обставин.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 222, 227, 230, 231 КАС, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Лівобережної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби задовольнити
частково.

2. Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.12.2012 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 28.03.2013 у справі № 2а/0470/13247/12
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько