Справа № 813/1539/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/1539/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника відповідача Собка В.Б.,
представників третьої особи
Малаховського І.В., Бобер У.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Держземагентства у Львівській області,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області про визнання протиправними дій
і рішення, скасування рішення та
зобов'язання до вчинення дій, -
26 лютого 2014 року ОСОБА_1 (надалі -
ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом до
Головного управління Держземагентства
у Львівській області (надалі - ГУ
Держземагентства у Львівській
області), за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача -
Годовицько-Басівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області, Пустомитівська районна
державна адміністрація Львівської
області, Прокуратура Пустомитівського
району Львівської області, у якому
-«визнати протиправними дії, рішення та
скасувати рішення Головного
управління Держземагентства у
Львівській області щодо відмови ОСОБА_1
у наданні дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, викладене у листі №01-16/4-5323 від
-«зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Львівській області
видати наказ про надання ОСОБА_1
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,15 га для ведення
особистого селянського господарства
на території Годовицько-Басівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, згідно
раніше поданого клопотання».
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що у серпні 2013 року він
звернувся до ГУ Держземагентства у
Львівській області з клопотанням про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,15 га для ведення
особистого селянського господарства
на території Годовицько-Басівської
За результатами розгляду клопотання
відповідачем 03.09.2013 року було прийнято
рішення про відмову в наданні позивачу
дозволу на розроблення проекту
землеустрою, за яким він звертався, про
що йому було повідомлено листом
№01-16/4-5323 від 03.09.2013 року. Як на підставу
для відмови в наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою у
листі було вказано на те, що
розпорядженням Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року відносно тієї ж ділянки,
про яку йшлося у клопотанні позивача,
уже було надано іншій особі дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Однак, позивач стверджує, що посилання
відповідача на згадане розпорядження
Пустомитівської районної державної
адміністрації №124 від 02.03.2010 року є
неправомірним, оскільки, на час
прийняття рішення щодо відмови в
наданні йому дозволу воно не було
чинним.

На переконання позивача таке
розпорядження не набрало чинності,
оскільки не було зареєстроване у
відповідності до вимог Указу
Президента України «Про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади» №493/92 від 03.10.1992 року
та Положення про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №731 від 28.12.1992 року.

Водночас, позивач указує й на те, що на
таке розпорядження 16.03.2010 року було
внесено протест прокурором
Пустомитівського району Львівської
області. За результатами розгляду
протесту голова Пустомитівської
районної державної адміністрації
задовольнив вимоги прокурора та
розпорядженням №172 від 16.03.2010 року
скасував розпорядження
Пустомитівської районної державної
адміністрації №124 від 02.03.2010 року. І
хоча в подальшому розпорядження №172
від 16.03.2010 року оскаржувалося в
судовому порядку, однак, рішенням суду,
яке набрало законної сили, воно
скасоване не було.

Також позивач зазначає, що належну
правову оцінку щодо невідповідності
вимогам закону розпорядження
Пустомитівської районної державної
адміністрації №124 від 02.03.2010 року, а
також розпоряджень №455 від 06.05.2011 року,
№918 від 21.09.2011 року (які були прийняті в
продовження та на підставі
розпорядження №124) було надано й у
судовому порядку. Зокрема, це
підтверджує постанова Львівського
окружного адміністративного суду від
30.09.2011 року в справі №2а-7817/11/1370, яка була
залишена в силі ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
22.10.2013 року, постанова Львівського
окружного адміністративного суду від
07.12.2011 року в справі №2а-11238/11/1370, яка
була залишена в силі ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
20.03.2013 року.

У зв'язку із чим, позивач вважає, що
посилання відповідача на
розпорядження Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року, як на єдину підставу для
прийняття рішення про відмову в
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою, є безпідставним.

Згідно ухвали судді від 27.02.2014 року,
провадження у даній адміністративній
справі відкрито та призначено
попереднє судове засідання.

У попередньому судовому засіданні
12.03.2014 року протокольною ухвалою суду у
справі було виключено з числа третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - Пустомитівську районну
державну адміністрацію Львівської
області та Прокуратуру
Пустомитівського району Львівської
області.

Ухвалою суду від 26.03.2014 року
провадження у справі зупинено до 06
травня 2014 року, а попереднє судове
засідання у справі призначено на 07
травня 2014 року.

Згідно ухвали суду від 07.05.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено адміністративну справу №
813/1539/14 до судового розгляду.

11.06.2014 року через канцелярію суду
позивачем подано заяву про уточнення
позовних вимог.

У судових засіданнях позивач позовні
вимоги підтримав повністю, надав
пояснення, аналогічні викладеним у
позовній заяві та уточненнях до неї,
просив позов задовольнити й визнати
протиправними дії, рішення та
скасувати рішення відповідача щодо
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою й
зобов'язати відповідача видати наказ
про надання відповідного дозволу.

Відповідачем письмові заперечення
проти позову подані до суду не були. У
судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
вказав на правомірність своїх дій і
рішень, просив у позові відмовити
повністю.

Представники третьої особи в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали і
просили задовольнити позов у повному
обсязі.

Заслухавши пояснення сторін,
представників сторін, третьої особи,
розглянувши і дослідивши подані
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов підлягає до часткового
задоволення, з виходом за межі позовних
вимог, із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся
до ГУ Держземагентства у Львівській
області з клопотанням про надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,15 га для ведення
особистого селянського господарства
на території Годовицько-Басівської
сільської ради за межами населеного
пункту. Дане клопотання подане
позивачем у зв'язку з наміром
реалізувати своє право на одержання
земельних ділянок у межах норм
безоплатної приватизації. До
клопотання додавалися: графічні
матеріали, на яких зазначене бажане
місце розташування земельної ділянки;
копія документа, що посвідчує особу;
копія довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера. Як випливає
з матеріалів справи, таке клопотання
було отримане відповідачем.

У подальшому, за результатом розгляду
клопотання ОСОБА_1, ГУ Держземагентства
у Львівській області дозволу на
розроблення проекту землеустрою не
надало, а в його наданні відмовило, - про
що позивача було повідомлено листом
№01-16/4-5323 від 03.09.2013 року.

У листі №01-16/4-5323 від 03.09.2013 року
відповідач вказує на те, що
розпорядженням Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року «Про надання дозволу на
розробку проекту відведення земельних
ділянок у власність для ведення
особистого селянського господарства
на території Годовицько-Басівської
сільської ради за межами населеного
пункту» уже було вирішено питання про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо ділянки, яку бажає
отримати позивач. Зазначена обставина
була наведена відповідачем як єдина
підстава для відмови в наданні ОСОБА_1
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

З огляду на вказане, суд відзначає
наступне.

Частиною 2 статті 14 Конституції України
визначено, що право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Згідно з п.«б» ч.1 ст.81 Земельного
кодексу України, громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності. У відповідності
до п.«в» ч.3 ст.116 Земельного кодексу
України, безоплатна передача земельних
ділянок у власність громадян
провадиться у разі одержання земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України. Згідно з ч.4
ст.116 Земельного кодексу України,
передача земельних ділянок безоплатно
у власність громадян у межах норм,
визначених Земельним кодексом України,
провадиться один раз по кожному виду
використання. Відповідно до п.«б» ч.1
ст.121 Земельного кодексу України,
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства в
розмірі не більше 2,0 гектара.

За свідченнями представника
відповідача, позивач не використав
свого права на безоплатну приватизацію
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства в
розмірі, що не перевищує 2 га. Отже, за
висновком суду, ОСОБА_1 має право на
безоплатне отримання земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства у
розмірі 0,15 га.

У відповідності до ч.1 ст.116 Земельного
кодексу України, громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених Земельним
кодексом України або за результатами
аукціону.

Згідно з ч.6 ст.118 Земельного кодексу
України, громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених ст.122
Земельного кодексу України. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та документи,
що підтверджують досвід роботи у
сільському господарстві або наявність
освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

У відповідності до ч.4 ст.122 Земельного
кодексу України, земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або у
користування для всіх потреб передають
центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи (крім випадків
згідно з ч.8 ст.122). Зазначене відповідає
нормі п.«є-1» ч.1 ст.15-1 Земельного
кодексу України, яка визначає, що до
повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин,
належить розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ч.1 Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
затвердженого Указом Президента
України №445 від 08.04.2011 року, Державне
агентство земельних ресурсів України
(Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

В силу пп.6-1 п.4 Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
затвердженого Указом Президента
України №445 від 08.04.2011 року,
Держземагентство України передає
відповідно до закону безпосередньо або
через визначені в установленому
порядку територіальні органи земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб. Зазначеному кореспондує пп.4.32
п.4 Положення про Головне управління
Держземагентства в області,
затверджене наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України №258 від 10.05.2012 року, яке надає
Головному управлінню Держземагентства
в області повноваження щодо передачі в
межах області у власність або в
користування для всіх потреб земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності.

У зв'язку із наведеним, суд приходить до
висновку, що в межах Львівської області
повноваженнями щодо надання у
власність земельних ділянок державної
власності сільськогосподарського
призначення володіє Головне
управління Держземагентства у
Львівській області.

Частиною 1 ст.84 Земельного кодексу
України встановлено, що у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності. Виходячи ж із
положень ст.83 Земельного кодексу
України, вільні й не надані у приватну
власність земельні ділянки за межами
населених пунктів є землями державної
власності. Виходячи з норми п.«а» ч.3
ст.22 Земельного кодексу України, землі,
які надаються громадянам для ведення
особистого селянського господарства є
землями сільськогосподарського
призначення.

Отже, вирішення питання надання
громадянам України у власність
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства в
порядку безкоштовної приватизації на
території Годовицько-Басівської
сільської ради Львівської області за
межами населеного пункту (про що
клопотав позивач) відноситься до
компетенції ГУ Держземагентства у
Львівській області - відповідача в
даній справі.

Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу
України, відповідний орган виконавчої
влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність, розглядає у
місячний строк клопотання, подане
громадянами у відповідності до ч.6 ст.118
Земельного кодексу України, і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

У зв'язку з чим суд відзначає, що
питання надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства,
що вирішується ГУ Держземагентства у
Львівській області, є одним з
початкових етапів процесу набуття
громадянами земель у порядку
безкоштовної приватизації.

Як визначено ч.7 ст.118 Земельного
кодексу України, підставою відмови у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Ураховуючи наведене суд констатує, що
законом визначено вичерпний перелік
підстав для відмови у наданні дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки,
який закріплений у ч.7 ст.118 Земельного
кодексу України.

У той же час, оспорюване рішення
відповідача про відмову в наданні
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки було прийняте з підстав
надання за розпорядженням голови
Пустомитівської райдержадміністрації
№124 від 02.03.2010 року іншим громадянам
дозволів на розробку проекту
відведення земельних ділянок у
власність для ведення особистого
селянського господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
за межами населеного пункту. Однак, на
переконання суду, таке розпорядження
№124 від 02.03.2010 року само по собі не є
тією обставиною, яка, у відповідності
до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України,
може слугувати законною підставою для
відмови в наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки. А також
розпорядження №124 від 02.03.2010 року не
вказує на наявність таких законних
підстав, вичерпний перелік яких, як уже
зазначено вище, встановлений у ч.7 ст.118
Земельного кодексу України. Таким
чином, суд приходить до висновку, що
оспорюване рішення було прийняте без
дотримання вимог щодо підстав для
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою,
відповідно, воно не ґрунтується на
нормах закону та суперечить їм.

Вирішуючи дану справу, суд бере до
уваги й те, що розпорядження голови
Пустомитівської райдержадміністрації
№124 від 02.03.2010 року, яке було єдиною
підставою для прийняття відповідачем
оспорюваного рішення про відмову, на
час прийняття відмови не було чинним.
Так, на розпорядження №124 від 02.03.2010
року було внесено протест Прокурора
Пустомитівського району Львівської
області та за результатом його
розгляду, на підставі ч.3 ст.21 Закону
України «Про прокуратуру», голова
Пустомитівської районної державної
адміністрації задовольнив вимоги
прокурора та 16.03.2010 року своїм
розпорядженням №172 скасував
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року. І хоча в подальшому
розпорядження №172 від 16.03.2010 року було
оскаржено до суду, однак, за
результатами розгляду справи у
апеляційній інстанції рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 06.05.2010 року, яким
визнано недійсним розпорядження
голови Пустомитівської районної
державної адміністрації №172 від 16.03.2010
року, скасовано, а провадження у справі
закрито. А тому, на час прийняття
відповідачем оспорюваного рішення
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №172
від 16.03.2010 року було чинним, а
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року, відповідно, нечинним.

Суд бере також до уваги й посилання
позивача на правову оцінку, яка була
надана в судовому порядку
розпорядженню №124 від 02.03.2010 року, а
також розпорядженням Пустомитівської
районної державної адміністрації №455
від 06.05.2011 року та №918 від 21.09.2011 року та
свідчить про їх невідповідність
вимогам закону. А саме, про це свідчить
постанова Львівського окружного
адміністративного суду від 30.09.2011 року
в справі №2а-7817/11/1370, відповідно до якої
було визнано протиправним та скасовано
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №455
від 06.05.2011 року «Про внесення змін в
додаток до розпорядження Голови
Пустомитівської районної державної
адміністрації від 02.03.2010 року №124»,
залишена в силі ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
22.10.2013 року, постанова Львівського
окружного адміністративного суду від
07.12.2011 року в справі №2а-11238/11/1370, якою
визнано протиправним та скасовано
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №918
від 21.09.2011 року «Про затвердження
проекту землеустрою та передачу у
власність земельних ділянок для
ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
за межами населеного пункту», залишена
в силі ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
20.03.2013 року.

Одночасно суд дає критичну оцінку
доводам позивача про нечинність
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації №124
від 02.03.2010 року, у зв'язку із тим, що воно
не було зареєстроване у відповідності
до вимог Указу Президента України «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади»
№493/92 від 03.10.1992 року та Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №731 від 28.12.1992 року.
Суд відзначає, що у відповідності до їх
приписів, реєстрації підлягають
нормативно-правові акти, які видаються
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, та містять норми
права, мають неперсоніфікований
характер і розраховані на неодноразове
застосування. Однак, виходячи зі змісту
розпорядження №124 від 02.03.2010 року, слід
прийти до висновку, що воно є актом
ненормативного характеру, оскільки
передбачає конкретні приписи, звернені
до окремого суб'єкта (суб'єктів), які
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію. Такий
висновок узгоджується, зокрема, з
правовими позиціями Конституційного
Суду України, викладеними у рішенні від
16.04.2009 року в справі №7-рп/2009. У зв'язку з
чим, розпорядження голови
Пустомитівської районної державної
адміністрації №124 від 02.03.2010 року не
підлягало реєстрації, у відповідності
до вимог Указу Президента України №493/92
від 03.10.1992 року та постанови Кабінету
Міністрів України №731 від 28.12.1992 року, а
посилання позивача та таку обставину є
безпідставним, що, однак, не є істотним
при вирішені даної справи.

Щодо вимоги позивача про визнання
протиправними дій відповідача, суд
відзначає, що Головному управлінню
Держземагентства у Львівській області
законом надано право відмовити в
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки. А отже, такі дії (щодо
прийняття рішення про відмову)
формально є правомірними, оскільки
самі по собі узгоджуються з вимогами
закону. Однак, на переконання суду, дію
щодо відмови в наданні дозволу слід
вважати правомірною лише у разі її
реалізації та здійсненні у
відповідності до всіх приписів закону,
а отже, хоч і володіючи певним розсудом
та правом відмовити в наданні дозволу,
такі дії відповідач повинен вчинити з
дотриманням інших законодавчих норм, а
зокрема, мотивувати таку дію
підставами, які визначені законом.
Ураховуючи ж, що у даному випадку
відповідач не дотримався таких вимог,
суд вважає його дії з приводу відмови в
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки також протиправними.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Головне управління Держземагентства у
Львівській області, як суб'єкт владних
повноважень, упродовж розгляду даної
справи не надало до суду достатніх і
беззаперечних доказів в обґрунтування
правомірності своїх дій та рішень, і
ним не було повністю спростовано
доводів позивача.

Згідно ст.19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи, суд приходить до
висновку, що суб'єкт владних
повноважень - ГУ Держземагентства у
Львівській області - відмовивши ОСОБА_1
у наданні дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за листом №01-16/4-5323 від 03.09.2013
року не дотримався принципу
верховенства права з урахуванням вимог
чинного законодавства України та
передбачених ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципів, у зв'язку з чим такі дії та
рішення слід визнати протиправними,
рішення скасувати, а позов у цій
частині задовольнити.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
ГУ Держземагентства у Львівській
області видати наказ про дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки суд
зазначає таке.

Для забезпечення конституційного
порядку, нормального функціонування
держави існує структурована,
багаторівнева, ієрархічна система
органів державної влади та судової
влади. Вони наділені відповідною
юрисдикцією, мають свій предмет
ведення і реалізують повноваження
через визначені законодавством
процедурні рамки та технології. Із
огляду на положення законодавства щодо
компетенції адміністративного суду,
останній не може підміняти інший орган
державної влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які віднесені до компетенції цього
органу державної влади.

А тому, суд не може погодитись із
способом захисту порушеного права
позивача, шляхом зобов'язання ГУ
Держземагентства у Львівській області
видати наказ про надання ОСОБА_1
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,15 га для ведення
особистого селянського господарства
на території Годовицько-Басівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, згідно
раніше поданого клопотання, оскільки
такі повноваження вказаного органу є
його дискреційними повноваженнями й у
разі задоволення такої вимоги суд
здійснить втручання у внутрішню
діяльність суб'єкта владних
управлінських функцій та такими своїми
діями підмінить його всупереч
конституційному принципу розподілу
влад. А отже, дана позовна вимога до
задоволення не підлягає.

У той же час, суд зазначає, що ч.2 ст.11
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що суд може вийти за
межі позовних вимог у разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять. Суд
відзначає, що вихід за межі позовних
вимог повинен безумовно узгоджуватися
й бути спрямованим на захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, що є
завданням адміністративного
судочинства у відповідності до ч.1 ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України, та, відповідно, на ефективне
відновлення порушених прав таких осіб
і усунення їх порушень.

Отже, суд вважає, що для ефективного
захисту прав, свобод та інтересів
позивача та для реалізації завдань
адміністративного судочинства, слід
вийти за межі позовних вимог і прийняти
рішення, яким зобов'язати відповідача
повторно розглянути клопотання
позивача про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею 0,15
га для ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
за межами населеного пункту.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143,
158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправними дії, рішення та
скасувати рішення Головного
управління Держземагентства у
Львівській області щодо відмови у
наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, викладене в листі №01-16/4-5323 від
03.09.2013 року.

Зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Львівській області
повторно розглянути клопотання ОСОБА_1
про надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства на території
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 сплачений судовий
збір у сумі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 17 червня 2014 року.