Справа № 823/585/14
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
Справа: № 823/585/14

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Ісаєнко Ю.А.,
Федотова І.В.,

за участю секретаря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 31
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Львівська митниця Міндоходів про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області ( далі - відповідач ),
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Львівська митниця
Міндоходів про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.02.2014 року №
та № .

Черкаський окружний адміністративний
суд своєю постановою від 31 березня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову відмовив.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
зазначену постанову суду та ухвалити
нову про задоволення позовних вимог у
повному обсязі, так як, на думку
апелянта, оскаржуване рішення суду
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно до частини 4 статті 196 Кодексу
адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 01.06.2011 року ОСОБА_3,
представляючи інтереси позивача на
підставі довіреності, ввіз на митну
територію України та задекларував
автомобіль марки «VolkswagenCaddy», вказавши у
митній декларації продавцем компанію
«IntercamExportb.v.» та визначивши митну
вартість товару в розмірі 2500 євро.

В подальшому, відповідачем було
проведено перевірку автентичності
документів, на підставі яких було
ввезено зазначений автомобіль, шляхом
направлення запиту до митних органів
Королівства Нідерланди.

05.04.2013 року у відповіді на
вказаний запит Митний Інформаційний
Центр Нідерландів не підтвердив
автентичності відомостей, наданих
представником позивача митним органам
під час декларування товару, та
повідомив, що компанія «IntercamExportb.v.»,
зазначена як продавець в інвойсі на
автомобіль ОСОБА_4, автотранспортних
засобів позивачу не продавала.
Водночас, автомобіль позивачу був
реалізований компанією «IndeWalAuto's B.V»,
згідно з рахунком-фактурою від 23.03.2011
року № 110492 за ціною 5800,00 євро.

На підставі цих відомостей
відповідачем було складено акт від
13.11.2013 року № 34/23-00-22-03/НОМЕР_3,
відповідно до висновків якого
контролюючими органами встановлено
порушення ОСОБА_4 вимог митного та
податкового законодавства, що призвело
до заниження податкового зобов'язання
із ввізного мита у розмірі 2080,93 грн. та
ПДВ в сумі 4578,07 грн.

На підставі та на виконання
зазначеного акту перевірки,
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12.02.2014 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з мита на
товари, які ввозяться ( пересилаються )
громадянами, в розмірі 2601,16грн. ( у т.ч.
штрафні санкції - 520,23грн. ), та № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ із ввезених на
територію України товарів в розмірі
5722,59грн. ( у т.ч. штрафні санкції - 1144,52
грн. ).

Спірні правовідносини
регулюються Конституцією України,
нормами Митного кодексу України ( далі -
МК України ), Податкового кодексу
України ( далі - ПК України ), Цивільного
кодексу України ( далі - ЦК України ),
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про деякі питання митного оформлення
товарів, що переміщуються громадянами
через митний кордон України» від 03.12.2008
року № 1041 ( далі - Постанова № 1041 ), яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Ст. 81 МК України закріплено, що
декларування здійснюється шляхом
заявлення за встановленою формою (
письмовою, усною, шляхом вчинення дій )
точних відомостей про товари і
транспортні засоби, мету їх
переміщення через митний кордон
України, а також відомостей, необхідних
для здійснення їх митного контролю та
митного оформлення.

Згідно з ч. 2 ст. 88 МК України,
декларант зобов'язаний здійснити
декларування товарів і транспортних
засобів відповідно до порядку,
встановленого цим Кодексом; на вимогу
митного органу пред'явити товари і
транспортні засоби для митного
контролю і митного оформлення; надати
митному органу передбачені
законодавством документи і відомості,
необхідні для виконання митних
процедур; сплатити податки і збори.

У ст. 249 МК України закріплено, що
митна вартість товарів, які
переміщуються громадянами через
митний кордон України, для цілей
нарахування податків і зборів
визначається на підставі заяви
власника цих товарів чи уповноваженої
ним особи за умови надання
підтверджувальних документів (
товарних чеків, ярликів тощо ), які
можна ідентифікувати з наявними
товарами. При визначенні митної
вартості товарів, які переміщуються у
несупроводжуваному багажі та
вантажному відправленні, крім вартості
самих товарів враховується вартість їх
страхування та перевезення (фрахту) до
моменту перетинання ними митного
кордону України.

Відповідно до п. 1, 2 Постанови №
1041, під час ввезення будь-яким способом
громадянами на митну територію України
товарів, сумарна митна вартість яких
перевищує суму, еквівалентну 1000 євро,
та/або загальна вага перевищує 100
кілограмів, їх митна вартість
визначається згідно з вимогами глави 47
Митного кодексу України. Митна
вартість таких товарів заявляється у
вантажній митній декларації. До
документів, які підтверджують заявлену
митну вартість товарів, що
переміщуються громадянами через
митний кордон України, належать:
товарні чеки, ярлики тощо;
рахунок-фактура ( інвойс ) або
рахунок-проформа на товар;
рахунок-фактура на надання
транспортно-експедиційних послуг або
довідка підприємства-перевізника, яке
здійснило перевезення; страхові
документи; каталоги, специфікації,
прейскуранти ( прайс-листи ) фірми
виробника; висновки про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, що мають
відповідні повноваження згідно із
законодавством.

У ст. 69 МК України визначено, що
незалежно від закінчення операцій
митного контролю, оформлення та
пропуску товарів і транспортних
засобів митний контроль за ними може
здійснюватися, якщо є достатні
підстави вважати, що мають місце
порушення законодавства України чи
міжнародного договору України,
укладеного в установленому законом
порядку, контроль за виконанням яких
покладено законом на митні органи.

У разі надходження від
уповноважених органів іноземних
держав документально підтвердженої
інформації про не підтвердження
автентичності поданих органові
доходів і зборів документів щодо
товарів, митне оформлення яких
завершено, недостовірність відомостей,
що в них містяться, а також запитів
стосовно надання інформації про
зовнішньоекономічні операції, які
здійснювалися за участю суб'єктів
зовнішньоекономічної діяльності -
резидентів України, проводиться
документальна невиїзна перевірка
згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.351 МК України
№4495-ІV.

Згідно з пп. 54.3.6. п. 54.3. ст. 54 ПК
України, контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
ПДВ платника податків, передбачених
цим Кодексом або іншим законодавством,
якщо результати митного контролю,
отримані після закінчення процедури
митного оформлення та випуску товарів,
свідчать про заниження або завищення
податкових зобов'язань, визначених
платником податків у митних
деклараціях.

Обов'язок із сплати митних
платежів після завершення митного
оформлення товарів та їх випуску,
відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 289 МК України,
виникає, якщо внаслідок перевірки
митної декларації чи за результатами
документальної перевірки орган
доходів і зборів самостійно визначає
платнику податків додаткові податкові
зобов'язання.

У п. 123.1 ст. 123 ПК України
передбачено, що в разі самостійне
визначення контролюючим органом суми
податкового зобов'язання тягне за
собою накладення на платника податків
штрафу в розмірі 25 відсотків суми
визначеного податкового зобов'язання.

Відповідно до ст. 239 ЦК України,
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Таким чином, дослідження
викладених законодавчих приписів
надає підстави стверджувати про те, що
на осіб, які переміщують транспортні
засоби через митний кордон України,
покладено зобов'язання здійснювати їх
декларування із зазначенням
достовірних відомостей, зокрема, про
вартість речей та їх продавця.
Водночас, виявлення контролюючим
митним органом порушення декларантом
митного законодавства України, у тому
числі подання ним недостовірних даних
при здійсненні митного оформлення
товару, є правовою підставою для
донарахування такій особі митних та
податкових зобов'язань.

Разом з тим, відповідно до
матеріалів справи, підставою для
здійснення відповідачем донарахування
ОСОБА_2 митних та податкових платежів
стало виявлення факту декларування
представником позивача транспортного
засобу шляхом зазначення
недостовірних відомостей про
компанію-продавця та вартість
автомобіля. При цьому, як було
правильно встановлено судом першої
інстанції, у митній декларації від
01.06.2011 № 902000014/2011/570113 декларантом та
особою, відповідальною за фінансове
врегулювання, вказано саме ОСОБА_2, а не
його представника - ОСОБА_3, який на
підставі довіреності від 25.02.2011 року
був уповноважений діяти від імені
позивача, зокрема, представляти
інтереси ОСОБА_2 в органах митниці,
подавати заяви, отримувати всі
необхідні довідки і документи,
розписуватися від імені довірителя.

Відтак, в силу вимог ст. 239 ЦК
України, дії представника позивача
щодо митного оформлення автомобіля
обумовлюють виникнення обов'язків у
самого довірителя, у тому числі, зі
сплати донарахованих відповідачем
митних та податкових платежів.

Доводи апелянта стосовно того, що
судом першої інстанції не було
прийнято до уваги висновок експертного
автотоварознавчого дослідження від
04.04.2011 року № А-160, в якому визначено
вартість спірного транспортного
засобу у розмірі нижчому, ніж той, що
був вказаний у відповіді Митного
Інформаційного Центру Нідерландів від
05.04.2013 року, колегія суддів вважає
необґрунтованим, безпідставним і
таким, що суперечить правовим приписам
ст.69 МК України та не спростовує
правильності висновків суду першої
інстанції.

Отже, судова колегія вважає, що
відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень, діючи у відповідності з
вимогами ч. 2 ст. 71 КАС України, довів
правомірність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та переконав суд у
своїй правоті.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції стосовно відсутності жодних
правових підстав для визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.02.2014 року №
та № та приходить до
висновку про те, що судом першої
інстанції було повно встановлено
фактичні обставини справи, правильно
визначено норми матеріального та
процесуального права, які підлягають
застосуванню, із дотриманням вимог ст.
159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З огляду на це, судова колегія
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
залишити без задоволення, а постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Епель О.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.