Справа № 802/1474/14-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 травня 2014 р.
Справа № 802/1474/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Федчук Тетяни Юріївни

представника позивача:
Данилюка В.М.

представника відповідача:
Пізюка О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до: товариства з обмеженою
відповідальністю "Барлінек Інвест"

про: стягнення
адміністративно-господарських санкцій

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом звернулось
Вінницьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Барлінек Інвест»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що зокрема тим, що в
порушення статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів" відповідач не забезпечив
встановленого нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів в кількості 12 осіб, в зв'язку
з чим зобов'язаний сплатити
адміністративно-господарські санкції
та пеню у розмірі, встановленому чинним
законодавством. Тому просить стягнути
з товариства з обмеженою
відповідальністю "Барлінек Інвест" на
користь Вінницького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 526518, 48 грн. та пеню в розмірі
3475, 12 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав мотивуючи
тим, що відповідачем вжито всіх
залежних від нього заходів щодо
забезпечення працевлаштування
інвалідів. Зокрема, відповідачем
подавався звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у 2013 році, а
також інформація про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів щомісячно.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності, судом
встановлено наступне.

Відповідачем до відділення Фонду
подано звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік,
згідно з яким середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу становить 763 особи, з
них: середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 19 осіб, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", також
самостійно розрахована відповідачем і
становить - 31 особа (а.с.4).

Оскільки відповідачем не виконано
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів в
кількості 12 осіб, до останнього
застосовано адміністративно -
господарську санкцію у розмірі
середньомісячної заробітної плати
штатного працівника на підприємстві за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом та пеня, які відповідачем не
сплачені, що стало підставою для
звернення з позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд
виходить з наступного.

Закон України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" є
спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закон) встановлено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону встановлено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи
до державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленою Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини 3 статті
18-1 Закону Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону, зокрема, передбачено,
що підприємства, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на
повну суму недоїмки за весь її строк.

З аналізу положень вказаного Закону
вбачається, що на суб'єктів
господарювання покладено обов'язок
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів і
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів. При цьому,
обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Водночас,
законодавець зобов'язує підприємства
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та
фізичними особами, що використовують
найману працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№ 70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію
статей 19 та 20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку, звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом, а інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону
України "Про зайнятість населення" (із
змінами та доповненнями) державні
органи забезпечують публікацію
статистичних даних та інформаційних
матеріалів про пропозиції та попит на
робочу силу, можливості
працевлаштування, професійної
підготовки і перепідготовки,
професійної орієнтації і
соціально-трудової реабілітації, в
тому числі інвалідів.

Судом встановлено, що відповідачем
виконані вимоги постанови Кабінету
Міністрів України № 70 від 31 січня 2007
року "Про реалізацію статей 19 та 20
Закону України " Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
подання щомісячної інформації про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів до центру зайнятості.

Так, на запит позивача вих. №01-10/227 від 31
березня 2014 року (а.с. 9) Лівобережний
міжрайонний центр зайнятості надав
відповідь №04-24/3538 від 25 квітня 2014 року
(а.с.10), з якої випливає, що товариство з
обмеженою відповідальністю «Барлінек
Інвест» в 2013 році подавало до центру
зайнятості інформацію про наявність
вільних робочих місць для
працевлаштування інвалідів, про що
свідчать звіти за формою 3-ПН про
наявність вакансій (копії звітів
наявні в матеріалах справи).

Крім того, на вакансію робітник з
благоустрою ТОВ «Барлінек Інвест»
видавались направлення ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що заявлялись з
04.04.2013 р. по 20.12.2013 р., результат
направлення - відмова особи; на
вакансію прибиральник службових
приміщень ТОВ «Барлінек Інвест»
видавались направлення ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_3, що заявлялись з 20.02.2013 р. по
27.12.2013 р., результат направлення -
відмова особи. Також на вакансію
прибиральник території ТОВ «Барлінек
Інвест» видавались направлення на
працевлаштування двадцяти чотирьом
особам (ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29,
ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33,
ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37,
ОСОБА_38) однак серед вказаних осіб лише
одну особу - ОСОБА_20 працевлаштовано на
заявлену вакансію, решта відмовились
від працевлаштування (а.с.11).

Крім того Лівобережним міжрайонним
центром зайнятості вказано в листі, що
на протязі 2013 року керівництво ТОВ
«Барлінек Інвест» приймало участь в
міні-ярмарках та ярмарках для
працевлаштування людей з інвалідністю
та в семінарах на тему
«Працевлаштування людей з
інвалідністю».

Адміністративно-господарська
відповідальність, передбачена статтею
20 Закону, за своєю правовою природою є
господарсько-правовою
відповідальністю. Підставою для
застосування такої відповідальності
учасника господарських відносин,
згідно частини 1 статті 218 ГК України, є
вчинене роботодавцем правопорушення в
сфері господарювання. Відповідно до
частини другої зазначеної статті
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином, із матеріалів справи не
вбачається вини відповідача у не
працевлаштуванні інвалідів, що є
обов`язковою складовою господарського
правопорушення; ним здійснені всі
залежні від нього заходи по
недопущенню господарського
правопорушення, зокрема, відповідачем
подавалися щомісячні звіти за формою
3-ПН про наявність вакансій, подавався
звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у 2013 році
за формою № 10-ПІ, а також інформація про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів щомісячно
(а.с.4,12-58), керівництво підприємства ТОВ
"Барлінек Інвест" на протязі 2013 року
приймало участь в міні-ярмарках та
ярмарках вакансій для
працевлаштування людей з інвалідністю
та в семінарах на тему
"Працевлаштування людей з
інвалідністю", а працевлаштування не
відбулося з незалежних від відповідача
обставин.

За таких обставин, суд дійшов до
висновку про те, що підстави для
застосування до відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, передбачені статтею 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
відсутні.

Виходячи з наведеного, враховуючи
відсутність підстав для застосування
адміністративно-господарських санкцій
та, відповідно, їх стягнення, відсутні
також підстави і для стягнення пені за
порушення строків сплати суми
адміністративно-господарських
санкцій, застосованої згідно Порядку
сплати підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 70 від 31
січня 2007 року.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно
статті 86 цього Кодексу, оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин справи та
вищезазначених положень чинного
законодавства України суд приходить до
висновку, що в задоволенні даного
позову слід відмовити повністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 94 КАС України
судові витрати до стягнення не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Вергелес Андрій Валерійович