Справа № 815/6135/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 р. Справа № 815/6135/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін:
ПозивачОСОБА_4ПерекладачОСОБА_5
(паспорт)ДМСУВащіліна Н.С. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 24
жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
ДМС України № 431-13 від 22.07.2013 року;
зобов'язати відповідача прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою задовольнити його
позов.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
27.04.2012 року громадянин Нігерії ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець смт. Румулла,
район Порт Акот, штат Ревас, Нігерія,
звернувся до Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначив, що в Нігерії час від часу
спалахують релігійні конфлікти між
мусульманами та християнами. 02.01.2012
року під час богослужіння в церкві
«Божественна Пентекотська церков» був
здійснений напад мусульман, які почали
закидати представників церкви
камінням. У зв'язку із цим представники
церкви звернулись до поліції, однак
правоохоронні органи не розслідували
цю справу, так як більшість з них за
релігією є мусульманами. 15.01.2012 року
представники церкви у кількості 200 осіб
влаштували мирний мітинг проти утисків
з боку мусульман. Зазначений мітинг був
розігнаний працівниками міліції та
багатьох представників церкви, у тому
числі й позивача, було заарештовано.
Під арештом позивача тримали до 13.12.2012
року, поки його неофіційно не звільнили
представники церкви. З метою
запобігання вбивства позивача
мусульманами церква вирішала вивезти
позивача з країни (19.03.2012 року) до
Лагоса, де позивач перебував у
відділенні його церкви, поки
готувались документи на виїзд. В
Україні позивача зустрів містер ОСОБА_6
з Нігерії, який допоміг йому
влаштуватись та звернутись до
міграційних органів. Вказана особа
вилучила у позивача документи,
мотивуючи це їх ненадійністю, та
посадила позивача на потяг до м. Одеси,
де є ПТРБ для безкоштовного проживання.

Рішенням № 431-13 від 22.07.2013 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього
Закону, - відсутні.

В основу оскаржуваного рішення
покладений висновок співробітника
органу міграційної служби щодо відмови
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 17.01.2013
року (а.с.67-76).

Із матеріалів особової справи № ODS 12/185
убачається, що підставою для прийняття
оскаржуваного рішення стало те, що
ризик серйозної шкоди у відношенні
заявника відсутній.

Так, в ході перевірки елементів заяви
на правдоподібність співробітником
міграційної служби було встановлено,
що заявник дійсно є громадянином
Нігерії та належить до етнічної групи
Екої, за віросповіданням -
християнин-протестант. При цьому у
Нігерії наявний конфлікт між
мусульманами та християнами. Однак, в
ході перевірки не знайшли свого
підтвердження доводи заявника про
переслідування його з боку влади, а
також зайняття ним посади пастора та
провадження проповідницької
діяльності, оскільки заявником не
надано правдоподібної інформації про
вказану діяльність. Поряд із цим,
цілком можливе повернення заявника до
іншого регіону Нігерії, де конфлікт між
мусульманами та християнами відсутній,
оскільки такий конфлікт має локальний
характер. Крім того, заявник не має
обставин, які б свідчили про існування
реальної загрози бути переслідуваним
через расову приналежність,
національність, політичні переконання,
за ознакою громадянства чи належності
до певної соціальної групи.

З урахуванням викладеного, на підставі
п.4 ст.6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» працівник
міграційної служби дійшов висновку про
доцільність відмовити ОСОБА_4 визнанні
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В ході офіційного з'ясування обставин у
справі судом, знайшли своє
підтвердження факти, які були
покладені в основу оскаржуваного
рішення. Твердження позивача щодо
небезпеки, яка йому загрожує в Нігерії
особисто є безпідставними і не має
реального підґрунтя.

Так, на питання, чи звертався позивач за
наданням притулку або за наданням
статусу біженця в інших країнах,
останній в суді першої інстанції
відповів, що не звертався, оскільки не
мав такої необхідності. При цьому
країну походження позивач покинув з м.
Легос літаком, який рухався транзитом
через Туреччину (Стамбул) в Україну
(Київ). Прибувши до України 20.03.2012 року
на підставі національного паспорту та
візи, позивач звернувся до органу
міграційної служби через місяць - 23.04.2012
року.

Проміжки часу між виїздом із країни
громадянської належності, прибуттям в
Україну та часом звернення із заявою
про надання статусу біженця чи
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту свідчить про
відсутність у позивача ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань.
Особа, яка дійсно рятує своє життя, чи
втікає від переслідування, не вибирає
для себе країну кращого проживання, а
звертається за статусом біженця в
першій безпечній країні. Однак позивач
зазначив, що звертатися за притулком чи
захистом в інших країнах необхідності
не було.

Крім того, позивачем не було надано до
органу міграційної служби достовірних
доказів та аргументованих пояснень про
факти переслідування на батьківщині та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації,
переслідувань. До суду позивачем також
не надано доказів в обґрунтування
наявних побоювань переслідувань або
дискримінації, доказів того, що він
потребує захисту. Також слід зазначити,
що позивач покинув країну свого
походження легально, без будь-яких
перешкод з боку як державних органів,
так і недержавних угрупувань за
особистим паспортом.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон №
3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для
надання статусу біженця, в першу чергу,
важлива оцінка клопотання шукача, а не
судження про ситуацію, яка склалася у
країні походження.

Під час розгляду заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, органом
міграційної служби встановлено, що
позивач особисто за жодною із
конвенційних ознак в країні походження
не переслідувався, побоювання
переслідування достовірними доказами
не підтверджені. Аналогічні обставини
встановлені судом в ході офіційного
з'ясування обставин у справі.

Інформація по країні походження
позивача свідчить про те, що південну
частину Нігерії населяють
представники Екої, традиційним
віруванням яких є християнство.
Позивач не мігрував до іншого регіону
країни, де релігійний конфлікт менш
виражений або відсутня дискримінація
християн. При цьому суд враховує, що
утиск має місце як з боку мусульман по
відношенню до християн, так і з боку
останніх по відношенню до мусульман та
має локальний характер.

Однак, ні до органу міграційної служби,
ні до суду жодних переконливих доказів,
що свідчили б про переслідування
позивача на своїй батьківщині надано
не було. Позивач не вказав жодних
детальних відомостей щодо своєї
проповідницької діяльності на
батьківщині. При цьому позивач має
бухгалтерську освіту, працював
бухгалтером в інженерно-комп'ютерній
фірмі, був працівником по закупівлі
продуктів. Отже факт займання
позивачем проповідницької посади у
церкві є сумнівним та недоведеним.

Твердження позивача про наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, з огляду на матеріальний
елемент клопотання, є непідтвердженими
та взаємоспростовуючими. Так, позивач
покинув Нігерію легально, за
національним паспортом, і при цьому не
мав проблем при виїзді, що свідчить про
відсутність переслідувань з боку
влади. При цьому позивачем зазначалося,
що перед виїздом з країни він був
заарештованим та нелегально
(неофіційно) був звільнений з-під
арешту шляхом викупу, що унеможливлює
його легальний виїзд із країни. Отже
посилання позивача на його арешт та
переслідування з боку влади є
необґрунтованими.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Нігерії. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення позивач не надав, не довів
жодного суттєвого факту заяви.
Твердження позивача в заяві щодо
небезпеки, яка йому загрожує в Нігерії
особисто є безпідставними і не має
реального підґрунтя. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
З оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
звернення позивача до міграційної
служби є мета легалізувати своє
перебування на території України.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції цілком правомірно дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту. В свою чергу,
відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України,
довів правомірність прийнятого ним
рішення та необґрунтованість позовних
вимог.

Таким чином, спірне рішення № 431-13 від
22.07.2013 року прийнято Державною
міграційною службою України в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, та
обґрунтовано, у зв'язку із чим в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2013
року по справі № 815/6135/13-а, - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 11
червня 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль