Справа № К/9991/6671/12-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" червня 2014 р. м.
Київ К/9991/6671/12

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Державної казначейської служби
України до Департаменту державної
виконавчої служби Міністерства
юстиції України про скасування
постанови про накладення штрафу за
касаційною скаргою Державної
казначейської служби України на ухвалу
судді окружного адміністративного
суду м. Києва від 1 квітня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

У березня 2011 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
скасувати постанову ВП №14325010, винесену
головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України 7
лютого 2011 року, про накладення штрафу
на Державне казначейство України у
розмірі 340 грн за невиконання рішення
Новобузького районного суду
Миколаївської області від 14 жовтня 2008
року про стягнення з Державного
казначейства України на користь ОСОБА_1
2000 грн відшкодування моральної шкоди,
завданої органом досудового слідства
внаслідок незаконного затримання.

Ухвалою судді окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
квітня 2011 року відмовлено у відкритті
провадження у справі за позовом
Державної казначейської служби
України на підставі пункту 1 частини 1
статті 109 Кодексу адміністративного
судочинства України (суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2011
року апеляційну скаргу Державного
казначейства України залишено без
задоволення, а ухвалу судді окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
квітня 2011 року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Державної казначейської служби
України, суддею суду першої інстанції
та апеляційним судом порушення норм
чинного процесуального законодавства,
що призвело до постановлення
неправильних судових рішень, позивач
просить скасувати судові рішення судді
суду першої інстанції та апеляційного
суду та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування суддею суду
першої інстанції та апеляційним судом
норм процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суддя суду першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд, прийшов до
висновку, що оскільки позивач оскаржує
вчинення виконавчих дій за виконавчим
листом від 10 липня 2009 року, виданого
Новобузьким районним судом
Миколаївської області у справі №2-1644/10
на підставі судового рішення,
ухваленого у порядку цивільного
судочинства, позовна заява повинна
розглядатись у Новобузькому районному
суді за правилами цивільного
судочинства.

За правилами частини 4 статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Суди першої та апеляційної інстанції
прийшли до висновку, що оскільки до
юрисдикції адміністративних судів
належать спори щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби при виконанні всіх
виконавчих документів, передбачених
частиною другою статті 3 Закону України
«Про виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження
та те, що в даному випадку
правовідносини, які виникли між
сторонами, стосуються оскарження дій
державного виконавця щодо невиконання
судового рішення, ухваленого за
нормами Цивільного процесуального
кодексу України, то цей спір не є
публічно-правовим в розумінні положень
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна.

Постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

Прийнята державним виконавцем
постанова про накладення штрафу на
боржника, не виконана самостійно, є
підставою для її примусового
виконання.

За змістом пункту 7 частини другої
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

Тому необхідно ураховувати, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані. Також до
юрисдикції адміністративних судів
належать справи про оскарження рішень,
дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби, прийнятих (вчинених,
допущених) під час примусового
виконання постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу як
виконавчих документів в окремому
виконавчому провадженні.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій іі направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної
казначейської служби України
задовольнити.

Ухвалу судді окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
квітня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2011 року скасувати, а справу
направити до адміністративного суду
першої інстанції для продовження
розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Мойсюк М.І.