Справа № 807/3622/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 р.
№
876/3797/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу адвоката ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_4 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 17 січня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання до
вчинення дій,-

встановив:

09.10.2013 позивач - ОСОБА_4 (далі - позивач)
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача - Державної
міграційної служби України (далі - ДМС,
відповідач) в якому просив скасувати
рішення про відмову у визнані біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати повторно
розглянути відповідну заяву.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що ДМС своїм рішенням
№ 565-13 від 13.09.2013 відмовила громадянину
Сомалі, ОСОБА_4, у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Повідомлення про відмову № 52
від 18.09.2013 він отримав від керівника
ПТРБ в Закарпатській області 30.09.2013.
Вважає, що дане рішення є
необґрунтованим і незаконним, оскільки
позивач, громадянин Сомалі, належить до
клану меншості Мідган, проживав у
районі Вердеглей, м. Могадішо. Основну
причину свого виїзду із Сомалі
зазначає його переслідування за
етнічною приналежністю до клану
меншості Мідган, а також насильний
примус терористичного угрупування
Аль-Шабаб вступити до їх лав, та участі
у військових діях проти уряду.
Повертатися до країни походження
позивач не бажає так як обґрунтовано
побоюється переслідування та
дискримінації з боку кланів більшості,
яка полягає у обмеженні вільного
доступу до соціальних благ, медицини,
навчання, роботи, а також постійного
словесного та фізичного насилля з їх
боку. Побоювання позивача стати
жертвою тортур, чи нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання обґрунтовані
тим, що він вже пережив переслідування,
побиття, знущання з боку представників
інших кланів. Страх за життя у ОСОБА_4
посилюється тим, що його рідні, були
вбиті представниками клану більшості
Абгал/Хавіє, і позивач впевнений, що
органи влади не будуть його захищати,
так як представники клану Мідган
вважаються людьми «нижчого сорту».
Враховуючи все вище викладене, позивач
стверджує, що у разі повернення його в
Сомалі, йому буде загрожувати реальна
небезпека бути підданому жорстокому чи
нелюдському або такому, що принижує
гідність поводженню або покаранню в
порушення ст. 3 Європейської конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 17.01.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не
погодився позивач та через свого
адвоката ОСОБА_1 оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
прийнята з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
просить її скасувати та прийняти нову
постанову, якою позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги,
апелянт, окрім доводів викладених у
позовній заяві, вказує на те, що суд
першої інстанції, як і відповідач, не
надав належної оцінки доводам
позивача, щодо наявності у нього
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Зазначає, що
існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість побоювань позивача,
щодо можливості стати жертвою
переслідувань, як на момент виїзду з
країн походження, так і у разі
повернення його до Сомалі, де місцева
влада не в змозі забезпечити безпеку
громадянам, які належать до кланів
меншості, зокрема, Мідган. Позивач під
час співбесіди повідомив відповідачу
обставини, які мали місце щодо
переслідування його особисто, а його
родичів було вбито представниками
клану більшості.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, хоча належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового розгляду.

Від прокурора та представника
відповідача до суду поступили заяви
про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Враховуючи те, що справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
хоча належним чином повідомлені про
дату, час та місце судового розгляду, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, апеляційний розгляд проведено
у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
09.09.2011 громадянин Сомалі ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до сектору
міграційної служби у Луганській
області з заявою про надання йому
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
розгляду якої 29.09.2011 прийнято рішення
про оформлення документів.

25.09.2012 матеріали особової справи були
надіслані з УДМС в Луганській області
до УДМС в Донецькій області.

19.04.2013 позивач подав заяву про
припинення розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та з відповідною
заявою звернувся до органу міграційної
служби у Закарпатській області, яка
19.04.2013 прийнята до розгляду.

08.05.2013 відібрано пояснення від
громадянина Сомалі, ОСОБА_4, та з його
слів встановлено, що він народився
ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Могадішо, район
Вардігле, Сомалі, сомалієць,
мусульманин/суніт, належить до клану
Мідган, неодружений.

07.08.2013 ГУ ДМС України в Закарпатській
області було винесено Висновок про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
громадянина Сомалі ОСОБА_4. У
вищевказаному висновку зазначається,
що за матеріалами справи ознак того, що
заявник міг бути причетний до подій,
які могли б підвести його під дію
положень про виключення, що містяться в
підпункті а), в) або з) пункту F статті 1
Конвенції 1951 року не виявлено.
Натомість, Управління Служби безпеки
України в Закарпатській області
повідомляє, що громадянин Сомалі
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 потрапив на
територію України нелегально,
документів, що засвідчують особу немає,
провести його ідентифікацію, а також
здійснити перевірку та отримати дані,
необхідні для вирішення питання щодо
надання йому відповідно до Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» статусу біженця,
не виявляється можливим.

13.09.2013 ДМС України відповідно до статті
10 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
розгляду особової справи № 2013 UZ 0018
надісланої до ДМС України Головним
управлінням ДМС у Закарпатській
області для прийняття остаточного
рішення, на основі всебічного вивчення
матеріалів особової справи, було
винесено рішення за № 565-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, згідно з
яким підтримано висновок Головного
управління ДМС у Закарпатській області
та відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абзацу четвертого частини першої
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього закону, відсутні.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту прийняте
з дотриманням вимог чинного
законодавства України і передбачених
статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України принципів, а також
з урахуванням положень Конвенції про
статус біженців 1951 року, Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Частиною другою статті 19 Конституції
України зобов'язано органи державної
влади та їх посадових осіб діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення правового статусу
біженців та осіб , які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначено
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №
3671-VI (далі - Закон № 3671).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671
визначено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
передбачені статтею 6 Закону № 3671,
відповідно до яких, зокрема, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону № 3671, відсутні.

У відповідності до частини 1 статті 7
Закону № 3671 оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ
ООН) у справах біженців для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671
передбачено, що особа, яка звернулася
за наданням статусу біженця чи
додаткового захисту і стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язана подати відповідному органу
міграційної служби відомості,
необхідні для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН
«Про обов'язки та стандарти
доказування у заявах біженців» 1998 року,
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява. Заявник повинен переконати
посадову особу органу міграційної
служби в правдивості своїх фактичних
тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва
УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього, особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Згідно з пунктів 99-100 глави 2
Керівництва УВКБ ООН під відмовою в
захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В
будь-якому випадку, якщо приймається
захист з боку своєї країни і немає
ніяких підстав для відмови з причини
цілком обґрунтованих побоювань від
цього захисту, дана особа не потребує,
міжнародному захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1
статті 1 Закону № 3671, беручи до уваги
положення Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№ 3 (із змінами та доповненнями), можна
дійти висновку, що згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття «біженець»
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Із протоколу співбесіди від 08.05.2013 із
ОСОБА_4 вбачається, що він до
територіального органу міграційної
служби документів, що посвідчують
особу не надав. Прізвище, ім'я, по
батькові та інші дані записані за
вказівкою заявника. Позивач, 21.08.2011 у
супроводі перевізника автомобільним
транспортом та пішки нелегально
вирушив до Ефіопії, звідти за фальшивим
паспортом, повітряним транспортом
30.08.2011 прибув до Москви. З Москви у
нелегальний спосіб 07.09.2011 приїхав в м.
Луганськ, де 09.09.2011 звернувся із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. За
результатом розгляду його заяви, 29.09.2011
було прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. 25.09.2012
матеріали особової справи заявника
були надіслані з Управління ДМС
України в Луганській області до
Головного управління ДМС України в
Донецькій області. У зв'язку із зміною
місця проживання на Закарпатську
область, заявник 19.04.2013 звернувся із
заявою про припинення розгляду заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на адресу
начальника ГУ ДМС України в Донецькій
області.

До органу міграційної служби в
Закарпатській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту заявник
звернувся з заявою особисто, яку 19.04.2013
прийнято до розгляду.

У заяві позивач просив визнати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки в Сомалі
були вбиті його рідні. Він належить до
клану меншості Мідген і тому немає
захисту від насилля з боку великих
озброєних кланів.

У ході розгляду заяви та проведеної
співбесіди стало відомо, що у
підлітковому віці (12-14 років) граючи у
футбол до позивача підійшли люди з
іншого клану і запитали, що він тут
робить. Далі вигнали і заборонили в
цьому місці грати футбол. Коли він
прийшов наступного разу, його побили.
Також позивач повідомив про інший
випадок, який трапився з ним по дорозі з
роботи додому. Так, у 2009 році прямуючи з
магазину його на вулиці перестріли
невідомі і стали вимагати гроші та
продукти. Він спробував пручатися,
однак двоє людей його схопили, а третій
порізав йому обличчя та вдарив. На
думку позивача, напад пов'язаний через
належність до клану Мідген. Крім цього,
на запитання «яка подія передувала
виїзду з Сомалі», позивач відповів: «в
2007 році до міста прийшли Аль-Шабаб, які
забирали молодих людей. Вони тримали
два роки у своїх будинках і після цього
давали одяг та зброю і вимагали вбивати
інших людей. Якщо ти відмовлявся
вступати до Аль-Шабаб, то тебе вбивали
прямо на місті. З 2008 року намагався
покинути країну, але було небезпечно
виходити з будинку, тому 2,5 роки провів
всередині будинку тітки. Після чого
вона допомогла втекти».

Отже, як вбачається у повідомлених
позивачем фактах існують розбіжності,
а саме: під час співбесіди позивач
стверджував, що з 2008 року він 2,5 роки не
виходив з будинку тітки. В той же час
повідомляє, що в 2009 році ходив на роботу
(працював підсобником на будівництві)
та при поверненні додому мав конфлікт
на вулиці з невідомими особами. Також
на запитання «з якого року Ви почали
працювати», він відповів, «з 16-17 років».
Якщо виходити з дати народження, то
позивач розпочав працювати в 2007-2008
роках, а отже переховуватися в будинку
тітки з 2008 року не міг. У контексті
наведеного можна зробити висновок, що
твердження позивача викликають сумнів
і не можуть вважатися достовірними чи
правдоподібними.

З наявних у матеріалах справи доказів
вбачається, що за час перебування
позивача на території Закарпатської
області його двічі було затримано на
ділянці Чопського прикордонного
загону за порушення законодавства
України з прикордонних питань, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією повідомлення Чопського
прикордонного загону від 22.04.2013 за №
29/361.

Під час оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, заявник
самовільно залишив пункт тимчасового
розміщення біженців у Закарпатській
області та по факту спроби незаконного
перетинання державного кордону
України в пункті пропуску для
міжнародного повітряного сполучення
«Бориспіль», заявника втретє було
затримано в ОКПП «Київ», що
підтверджено матеріалами справи (копія
повідомлення Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
від 01.06.2013 за № 29/287).

Також, як зазначено у висновку ГУДМС
України в Закарпатській області від
07.08.2013 року, позивач не з'явився для
проведення співбесіди, хоч про час та
місце проведення був повідомлений
(повідомлення про співбесіду № 6148 від
05.07.2013). Про необхідність проведення
співбесіди був проінформований
адміністрацією ПТРБ у Закарпатській
області, однак позивач відмовився
прибути до органу міграційної служби. У
контексті вищенаведеного, позивач був
ознайомлений під особистий підпис з
протоколом ознайомлення, з прийнятим
рішення за заявою, правами і
обов'язками особи, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту згідно
якого зобов'язаний:

- відбути до визначеного місця
тимчасового проживання у разі
одержання направлення органу
міграційної служби;

- проходити медичне обстеження на
вимогу органів міграційної служби;

- з'являтися до відповідного органу
міграційної служби у визначений ним
строк;

- повідомляти органу міграційної
служби, до якого було подано заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, про свої
поїздки за межі
адміністративно-територіальної
одиниці України, на яку поширюються
повноваження цього органу, чим порушив
вимоги частини 2 статті 13 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно п. 4.3. Правил на підставі
письмового висновку уповноваженої
посадової особи органу міграційної
служби щодо прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби в межах
установленого строку приймає одне з
таких рішень:

- про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту;

- про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта, що ні
відповідачем під час прийняття
оскаржуваного рішення, ні судом першої
інстанції не було надано належної
оцінки повідомлених позивачем фактів,
оскільки з метою перевірки даних ГУДМС
у Закарпатській області звертався до
УСБУ в Закарпатській області, яке своїм
листом від 10.07.2013 № 58/2-1240 повідомило, що
гр. Сомалі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
територію України потрапив нелегально,
документів, що засвідчують особу не
має, а тому немає можливості провести
його ідентифікацію та здійснити
перевірку даних необхідних для
вирішення питання про надання йому
статусу біженця.

Разом з тим, під час вирішення питання
про надання статусу біженця, у висновку
органом ДМС належним чином здійснено
дослідження ситуації в країні
походження позивача, а саме Сомалі,
Могадішо. Зокрема, з відкритих інтернет
джерел встановлено, що у 2011 році за
допомогою сил Африканського союзу зі
столиці Сомалі (Могадішо) було
витіснено ісламське збройне
угрупування «Аш-Шабааб». У минулому
році, в ході перехідного процесу в
Сомалі скликано Національні установчі
збори, які прийняли тимчасову
конституцію, утворений новий
Федеральний парламент Сомалі, обрані
президент і голова парламенту,
призначений прем'єр-міністр.

З доповіді незалежного експерта з
питань прав людини в Сомалі Шамсула
Барі від 22.08.2012, суд апеляційної
інстанції вбачає, що вивід сил
«Аш-Шабааб» з Могадішо являє собою
значну політичну подію у галузі
безпеки, яке безпосередньо спливає на
становище в галузі прав людини в
Сомалі. Припинення традиційних бойових
дій практично негайно відбилося на
тому вигляді поранень, з якими
населення звертається в основні
медичні установи в Могадішо. Це також
дозволило Могадішо перейти під владу
перехідного федерального уряду, що
створює можливості поліпшення послуг,
що надаються населенню (джерело -
http://unhcr.org.ua/attachments/article/346/A-HRC-21-61_ru.pdf).

З огляду на викладене органом
міграційної служби належним чином
досліджено ситуацію у країні
походження позивача.

Враховуючи вищенаведене у колегії
суддів є всі підстави вважати, що
позивач не розглядає Україну, як країну
для отримання статусу біженця або
додаткового захисту, а тому позивача
можна віднести до категорії осіб, які
використовують територію України, як
транзит на шляху до Євросоюзу, а факт
спроби втечі можна розцінювати, як
відверте порушення законодавства про
біженців.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

За інформацією, отриманою із
різноманітних відкритих джерел,
ситуація в Сомалі лишається
нестабільною. Однак, як зазначалося
вище позивач до того як покинув країну
походження Сомалі проживав у м.
Могадішо, звідки сили «Аш-Шабааб»
витіснені силами тимчасового уряду, що
являє собою значну політичну подію у
галузі безпеки, яке безпосередньо
спливає на становище в галузі прав
людини в Сомалі.

З матеріалів справи, а також судом
першої інстанції встановлено, що
відповідачем проводились співбесіди з
заявником з метою з'ясування всіх
обставин справи, необхідних для
прийняття рішення за поданою заявою,
проводився аналіз матеріалів
офіційних джерел про країни походження
позивача. При цьому, перевірка фактів,
обставин та підстав, зазначених
позивачем у заяві про надання статусу
біженця здійснена відповідачем на
основі всебічного вивчення та оцінки
всіх документів і матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця.

Оскільки позивач не надав доказів на
підтвердження фактів загрози його
життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, які є
дискримінаційними, а відповідач не
виявив таких обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що у позивача не склались умови, які
зазначені у пунктах 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону № 3671.

Таким чином, суд першої інстанції,
перевірив оскаржуване позивачем
рішення ДМС України № 306-13 від 20.05.2013
року та дійшов обґрунтованого
висновку, що таке прийняте з
дотриманням вимог чинного
законодавства України і передбачених
статтею 2 КАС України принципів, а також
з урахуванням Конвенції про статус
біженців 1951 року, Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН.

Висновки ДМС України про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
законні, обґрунтовані та прийняті на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією і
чинними законами України, тобто
правомірно, тому позов у частині
оскарження рішення є безпідставним та
до задоволення не підлягає.

Оскільки суд першої інстанції
встановив законність спірного рішення
та відсутність підстав для його
скасування, не підлягає до задоволення
і позовна вимога щодо зобов'язання
повторного розгляду відповідачем
заяви позивача про надання йому
статусу біженця.

Викладені апелянтом доводи у
апеляційній скарзі не спростовують
правильних висновків суду першої
інстанції, який належним чином
дослідив обставини справи, зокрема,
ситуацію у країні походження позивача,
надано належну правову оцінку фактам
повідомлених позивачем та побоюванням,
які він наводить, як на підставу для
надання йому статусу біженця.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_4 - залишити
без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 17 січня 2014
року у справі № 807/3622/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
О.І. Мікула

В.В. Ніколін