Справа № 2а-8035/11/2218
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-8035/11/2218
Головуючий у 1-й інстанції: Сарбей В. Л.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України у
м. Хмельницькому на постанову
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 30 травня 2011
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому про перерахунок пенсії ,
-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому, в якому просив визнати
дії відповідача такими, що були
здійснені без врахування вимог ст. 152
Конституції України, ст. 1175 та 268 ЦК
України відносно нарахування та
здійснення перерахування раніше
призначеного щомісячного підвищення
до пенсії як дитині війни; зобов'язати
відповідача перерахувати та сплатити
йому в повному обсязі як дитині війни
недоплачене щомісячне підвищення до
пенсії, виходячи із розміру 30% від
мінімальної пенсії за віком з 01.01.2006
року по дату винесення рішення у справі
з урахуванням проведених виплат;
зобов'язати відповідача усунути
порушення, а саме призначити йому
щомісячне підвищення до пенсії як
дитині війни відповідно до положення
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»; стягнути на його
користь кошти, затрачені ним на правову
допомогу, в розмірі 300 грн.; зобов'язати
відповідача утриматись від
самостійного відходу від
встановленого судом порядку
нарахування пенсії.

Постановою Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області позов задоволено частково:

визнано неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому по невиплаті
встановленого Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»
підвищення до пенсії ОСОБА_2 за період з
09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року
включно та з 22 травня 2008 року по травень
2011 року включно; зобов'язано управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому здійснити нарахування
та щомісячну виплату недоплаченої
пенсії в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. 6 Закону України „Про соціальний
захист дітей війни" ОСОБА_2 за період з 09
липня 2007 року по 31 грудня 2007 року
включно та з 22 травня 2008 року по травень
2011 року включно з урахуванням ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум;
зобов'язано управління Пенсійного
фонду України у м. Хмельницькому
нараховувати та помісячно виплачувати
ОСОБА_2 передбачену ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
державну соціальну допомогу в розмірі
30% мінімальної пенсії за віком з
врахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», починаючи з 1.06.2011 року і
по день припинення права на таку
допомогу, а в задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову та
відмовити в задоволені позовних вимог,
посилаючись при цьому на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, які мають значення для
справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, у
судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, а постанову суду першої
інстанції - частково скасувати,
виходячи з наступного.

Позивач є особою, що належить до
соціальної категорії громадян "діти
війни" в розумінні статті 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", а відтак, на неї повністю
розповсюджуються всі пільги та
соціальні гарантії, передбачені
вищезазначеним Законом України.

Згідно статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" особам,
що належать до соціальної категорії
громадян "діти війни", з 01.01.2006 року
відповідач повинен був нараховувати та
виплачувати щомісячне підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений статтею 28 Закону України
"Про загальнообовязкове державне
пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №
1058, згідно якої мінімальна пенсія за
віком дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленому для осіб, що втратили
працездатність.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб
щорічно встановлюється Законом
України "Про Державний бюджет України"
на відповідний рік.

На момент звернення позивача до суду
нарахування підвищення до його пенсії
в розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, відповідно до положень статті 6
вищезазначеного Закону відповідачем
не здійснено, у звязку з чим позивач
звернулась до суду за захистом своїх
прав.

Всупереч статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
позивачу щомісячне підвищення до
пенсії виплачувалась відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року №530.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України "Про
соціальний захист дітей війни" має вищу
юридичну силу в порівнянні з
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року №530. Отже,
відповідач неправомірно виплачував
щомісячне підвищення до пенсії в
меншому розмірі, ніж це передбачено
статтею 6 зазначеного Закону.

Своїми діями відповідач допустив
звуження змісту та обсягу прав та
свобод позивача, передбачених статтею
22 Конституції України, в якій
зазначено, що права і свободи людини і
громадянина, закріплені цією
Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Виходячи з приписів частини 2 статті 152
Конституції України та дати ухвалення
рішень Конституційним Судом України,
колегія суддів погоджується з
висновками суду, щодо наявності у
відповідача обовязку нараховувати та
сплачувати позивачу підвищення до
пенсії, передбачене статтею 6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни", в розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком.

Також безпідставним є посилання
відповідача на відсутність бюджетного
фінансування встановленого дітям
війни підвищення пенсії, оскільки
реалізація особою права, що повязане з
отриманням бюджетних коштів, яке
базується на спеціальних та чинних на
час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена в залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

Так, задовольняючи вимоги позивача за
період, починаючи з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року включно та з 22 травня 2008
року по травень 2011 року включно, суд
першої інстанції не звернув увагу на
положення ст. 99 КАС України, якою
визначено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

В свою чергу, враховуючи вищевказані
строки звернення позивача до суду
право останнього на отримання пенсії в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком, як дитині війни підлягає
захисту за період з 15.10.2010 року по день
припинення права на позивача на таку
доплату до пенсії, оскільки позов
подано до суду 15.04.2011 року.

В силу приписів ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

При цьому, питання про поновлення чи
відмову в поновленні процесуального
строку вирішується в порядку,
передбаченому ст. 102 КАС України.

Таким чином, враховуючи всі обставини у
справи, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції позов в частині вимог,
які стосуються періоду починаючи з
01.01.2006 року по 14.10.2010 року, ще на стадії
відкриття провадження у справі повинен
був залишити без розгляду, та
продовжувати розгляд справи по суті
тільки щодо вимог, заявлених в межах
шестимісячного строку.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Враховуючи викладене та положення ст.
195 КАС України, беручи до уваги надане
суду апеляційної інстанції право
перегляду рішень суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що постанова
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у м.
Хмельницькому, - залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 30 травня 2011 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.