Справа № 810/2741/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
м. Київ К/800/52093/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 02.07.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року

у справі № 810/2741/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трипільський
пакувальний комбінат»

до Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Трипільський
пакувальний комбінат» звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 02.07.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.09.2013 року, позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби від 08.05.2013 року №
/563, № /564, № /565, №
/566.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ «Трипільський
пакувальний комбінат» з питань
правильності нарахування, повноти і
своєчасності сплати податків і зборів
при взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Наукове
Виробничо-впроваджувальне
підприємство» за весь період
взаємовідносин, відповідачем складено
акт від 16.04.2013 року № 527/220/31826484, яким
встановлено порушення п. 185.1 ст.185, п. 188.1
ст. 188, п. 187.1 ст. 198, п. 198.2, п. 198.3, п. 198. 6 ст.
198, п. 200.1 ст. 200, п.201.6, п. 201.7, п. 201.8 ст. 201
Податкового кодексу України, завищення
бюджетного відшкодування на загальну
суму 6 675, 00 грн., завищення від'ємного
значення між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту з податку на додану вартість в
сумі 59 370, 00 грн., заниження податку на
додану вартість на загальну суму 12 624, 00
грн.; п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток у сумі 90 492, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 08.05.2013 року: -
№ /563 форми «Р», яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на прибуток у розмірі
135 738, 00 грн.; -№ /564 форми «В1»,
яким зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 6 675, 00 грн. та
застосовано суму штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 3 375, 50 грн.; - № /565
форми «В4», яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 53 892, 00 грн., -
№ /566 форми «Р», яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість у
розмірі 18 936, 00 грн.

Підставою для прийняття податкових
повідомлень-рішень став висновок
податкового органу про неможливість
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушень позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентами та неправомірного
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Статтею 198 Податкового кодексу України
передбачено право платників податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту, яким є сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду (пп. 14.1.181
п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу).

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
п.201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Таким чином, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни за придбану
продукцію та виконані роботи,
необхідні первинні документи,
оформлені відповідно до вимог
законодавства України.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Таким чином, визначальною умовою
правомірності формування витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, є їх здійснення для
провадження господарської діяльності
платника податку та підтвердження
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
економічному змісту, відображеному в
укладених платником податку договорах.

При цьому для формування витрат та
податкового кредиту мають значення
податкові накладні та інші первинні
документи, які, виходячи з наведеного,
видаються на підтвердження реально
вчиненої операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що між позивачем та ФОП
ОСОБА_1 було укладено договір про
надання транспортно-експедиційних
послуг з перевезень вантажів
автомобільним транспортом.

Виконання умов договору
підтверджується копіями актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
копіями міжнародних
товарно-транспортних накладних,
копіями товарно-транспортних
накладних, копіями податкових
накладних.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
«Наукове Виробничо-впроваджувальне
підприємство» було укладено договори
на поставку товару.

Виконання умов вказаних договорів
підтверджується копіями видаткових
накладних, копіями податкових
накладних, копіями прибуткових
ордерів. Контрагент позивача на момент
здійснення господарських відносин був
зареєстрований платником податку на
додану вартість.

Переглянувши судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про правильність
правової оцінки обставин у справі.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку.

Щодо посилання в касаційній скарзі
скаржника на те, що відносно
контрагента позивача ФОП ОСОБА_1
здійснюється досудове розслідування
злочину, передбаченого частиною
третьою ст. 212 Кримінального кодексу
України, колегія суддів зазначає, що
вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки норма частини четвертої ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України поширюється лише на особу, щодо
якої постановлено відповідний вирок
або прийнято постанову. Тому
обов'язковими є лише обставини щодо
безпосередньо цієї особи (засудженого
(виправданого) або притягнутого (не
притягнутого) до відповідальності), а
не щодо інших осіб.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
законні і обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області
відхилити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 02.07.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року
у справі № 810/2741/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук