Справа № 739/837/14-а
Суддя: Чепурко В. В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 739/837/14-а
Провадження № 2-а/739/26/14
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2014 р.

м.
Новгород-Сіверський

Новгород - Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шахунова
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Новгороді-Сіверському Чернігівської
області адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
скасування постанови про накладення
адміністративного стягнення та
закриття справи про адміністративне
правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся
до суду з позовом до
Новгород-Сіверської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про скасування
постанови про накладення
адміністративного стягнення від 22
травня 2014 року та закриття відносно
нього справи про адміністративні
правопорушення, передбачені частинами
третьою та четвертою статті 165-1 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення (далі - КУпАП).

Свої позовні вимоги мотивує тим,
що 22 травня 2014 року постановою
начальника Новгород-Сіверської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області
№122550 його, яка директора ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86», було
визнано винним в порушенні строків
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і накладено
стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700
грн. Не заперечуючи факту порушення
строків сплати зазначених внесків,
зазначає, що це порушення було допущено
у зв?язку з несвоєчасним розрахунком
відділу освіти Новгород-Сіверської
районної державної адміністрації
Чернігівської області та
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області за виконані у 2012
році будівельні роботи, що в свою чергу
свідчить про відсутність в нього вини у
вчиненні відповідних правопорушень.

Представником відповідача на
позов подано заперечення, з яких
вбачається, що відповідач не
погоджується з позовними вимогами,
зазначаючи, що позивачем було допущено
несвоєчасну сплату очолюваним ним ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» єдиного
соціального внеску за вересень,
жовтень, грудень 2013 року та березень 2014
року, який сплачено лише 07 травня 2014
року, тим самим вчинено правопорушення,
передбачені частинами третьою та
четвертою статті 165-1 КУпАП. Водночас
позивач, як директор зазначено
товариства відповідно до статуту мав
повноваження та можливості для
організації ефективної роботи
підприємства та сплати всіх платежів,
зокрема й єдиного соціального внеску, а
наявність дебіторської заборгованості
державних органів не передбачена
законодавством, як підстава для
звільнення від сплати вказаних
внесків.

У судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав повністю та
просив їх задовольнити, з підстав,
вказаних у позовній заяві, пояснивши,
що фактично з моменту виникнення
заборгованості зі сплати єдиного
соціального внеску очолюване ним
товариство до 07 травня 2014 року не мало
коштів, які могли б бути використані
для сплати зазначеного внеску, при
цьому як відділ освіти
райдержадміністрації, так і
Новгород-Сіверська міська рада мали
заборгованості перед ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» у розмірі
796 тис. грн., яка була частково погашена
у період з 07 по 12 травня 2014 року. Одразу
ж після надходження вказаних коштів,
заборгованості зі сплати єдиного
соціального внеску була також
погашена. При цьому, хоча він обіймає
посаду директора товариства,
відповідно до статуту позбавлений
можливості самостійно вирішувати
питання відчуження майна товариства,
відповідно у нього не було можливості
здійснити виплату зазначеної
заборгованості у визначені
законодавством строки. Отримати кошти
в кредит його підприємство також не
мало змоги. Це в свою чергу виключає
наявність вини у вчиненні
правопорушень, за які на нього було
накладено адміністративне стягнення у
виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

Представник відповідача у
судовому засіданні висловився проти
задоволення позову, посилаючись на
підстави, зазначені в запереченнях
проти позову та вважав позовні вимоги
необґрунтованими.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та наявні в них
докази, суд приходить до наступних
висновків.

Як встановлено, 20 травня 2014 року
головним державним
ревізором-інспектором відділу доходів
і зборів з фізичних осіб
Новгород-Сіверської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області Патенок О.В.
відносно позивача, як директора ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» було
складено протоколи про
адміністративні правопорушення №25, 26,
27, 28 за фактом несвоєчасної сплати
єдиного соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за вересень 2013
року у розмірі 21 312 грн. 36 коп., за
жовтень 2013 року у розмірі 21 491 грн. 45
коп., за грудень 2013 року у розмірі 3 493
грн. 53 коп. та за березень 2014 року у
розмірі 11 637 грн. 22 коп., які мали бути
сплачені не пізніше 20 числа наступного
за звітним місяця. Протоколи складено
за ознаками правопорушень,
передбачених частинами третьою та
четвертою статті 165-1 КУпАП (а.с. 14-17).

22 травня 2014 року начальником
Новгород-Сіверської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області Манжулою Ю.М. за
результатами розгляду вказаних
протоколів було винесено постанову
серії АА №122550 про накладення на
позивача адміністративного стягнення
за вчинення правопорушення,
передбаченого частиною четвертою
статті 165-1 КУпАП у виді штрафу в розмірі
1 700 грн.

З банківських виписок ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» за
жовтень, листопад, грудень 2013 року та
березень 2014 року вбачається, що
зазначене товариство грошових коштів
на рахунках фактично не мало і коштів
на свої рахунки не отримувало, тому не
мало коштів для сплати єдиного
соціального внеску (а.с. 9-12).

При цьому, відповідно до наказів
про примусове виконання рішень
господарського суду Чернігівської
області, виданих 15 та 28 листопада 2013
року відділ освіти Новгород-Сіверської
районної державної адміністрації
Чернігівської області та
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області мали
заборгованість перед ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» у розмірі
361 181 грн. 47 коп. та 373 712 грн. 26 коп.
відповідно (а.с. 5-6). Зазначена
заборгованість згідно довідки від 26
травня 2014 року №26, виданої ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» була
частково виплачена у період з 07 по 12
травня 2014 року (а.с. 3).

З викладеного вище вбачається
відсутність у ПАТ «Новгород-Сіверська
ПМК №86» на рахунках коштів, необхідних
для сплати єдиного соціального внеску
за вересень, жовтень, грудень 2013 року та
березень 2014 року, а також наявність
перед ним у вказаний період
заборгованості органу державної влади
та органу місцевого самоврядування за
виконані будівельні роботи, достатньої
для виконання зобов'язань зі сплати
єдиного соціального внеску.

Стосовно посилань представника
відповідача на ту обставину, що
позивач, як директор ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» мав
повноваження та можливості для
організації ефективної роботи свого
підприємства для виконання ним
зобов'язань, міг розпоряджатися майно
та коштами товариства, суд зазначає, що
відповідно до положення підпункту «а»
пункту 7.4.5 Статуту ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86» (далі -
Статут) до компетенції директора
належить розпорядження майном і
коштами товариства відповідно до цього
Статуту. Водночас, відповідно до
підпункту «п» пункту 7.3.2 Статуту
прийняття рішення про вчинення
значного правочину, якщо ринкова
вартість майна або послуг, що є його
предметом, становить від 10 до 25
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
товариства, належить до компетенції
наглядової ради, а при вчиненні
значного правочину, якщо ринкова
вартість майна або послуг, що є його
предметом, становить понад 25 відсотків,
рішення про вчинення такого правочину
згідно підпункту «з» пункту 7.2.2 Статуту
належить до компетенції загальних
зборів акціонерів (26-34).

Викладене свідчить, що позивач
фактично позбавлений можливості
одноосібно вчиняти зазначні правочини,
зокрема й приймати одноосібно рішення
про реалізацію майна, достатнього для
виконання очолюваним ним товариством
своїх зобов'язань.

Відповідно до частини першої
статті 9 КУпАП адміністративним
правопорушенням визнається
протиправна, винна (умисна або
необережна) дія чи бездіяльність, яка
посягає на громадський порядок,
власність, права і свободи громадян, на
встановлений порядок управління і за
яку законом передбачено
адміністративну відповідальність.

Аналіз диспозиції частин третьої
та четвертої статті 165-1 КУпАП, якими
передбачено відповідальність за
несплату або несвоєчасну сплату
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування і у
зв'язку з вчиненням яких на позивача
було накладено адміністративне
стягнення, свідчить, що обов'язковим
елементом складу вказаних
правопорушень є вина у формі умислу або
необережності.

Відповідно до статті 10 КУпАП
адміністративне правопорушення
визнається вчиненим умисно, коли особа,
яка його вчинила, усвідомлювала
протиправний характер своєї дії чи
бездіяльності, передбачала її шкідливі
наслідки і бажала або свідомо
допускала настання цих наслідків.

Згідно статті 11 КУпАП
адміністративне правопорушення
визнається вчиненим з необережності,
коли особа, яка його вчинила,
передбачала можливість настання
шкідливих наслідків своєї дії чи
бездіяльності, але легковажно
розраховувала на їх відвернення або не
передбачала можливості настання таких
наслідків, хоч повинна була і могла їх
передбачити.

Вирішуючи питання про наявність
чи відсутність вини в діях позивача суд
враховує, що несплата єдиного
соціального внеску є бездіяльністю,
яка усвідомлювалася і передбачалася
позивачем, оскільки він, як директор
товариства був обізнаний про
необхідність сплати зазначеного
внеску у визначені законодавством
строки, однак не зробив цього. Це
свідчить про наявність у нього
інтелектуальної ознаки вини у формі
умислу та виключає можливість вчинення
ним зазначених вище правопорушень з
необережності. Водночас вина, як у
формі умислу, так і у формі
необережності, характеризується
сукупністю інтелектуальних та
вольових ознак і лише їх поєднання може
свідчити про наявність у особи вини.
Для умислу, як форми вини вольова
ознака проявляється в бажанні настання
певних наслідків, або ж у свідомому
допущенні їх настання, яке
характеризується відсутністю
розрахунку на конкретні обставини, які
відвернуть настання можливих
наслідків та байдужим ставленням до
цих наслідків.

Судом встановлено, що несплата
єдиного соціального внеску мала місце
у зв'язку з відсутністю коштів у ПАТ
«Новгород-Сіверська ПМК №86», що
зумовлено зокрема наявністю перед
товариством з боку органу державної
влади та органу місцевого
самоврядування заборгованості, а також
відсутністю у позивача, як директора
вказаного товариства, фактичної
можливості розпоряджатися майном
товариства з метою його реалізації в
розмірі, достатньому для сплати
єдиного соціального внеску і не
пов'язана з його бажанням ухилитися від
сплати зазначеного внеску чи байдужим
ставленням до цього. Відповідно суд
приходить до висновку, що у позивача
була відсутня вольова ознака умислу на
вчинення правопорушень, передбачених
частинами третьою та четвертою статті
165-1 КУпАП і відповідно відсутній умисел
як елемент складу зазначених
правопорушень.

Викладене свідчить про
відсутність вини позивача у вчиненні
правопорушень, передбачених частинами
третьою та четвертою статті 165-1 КУпАП
та відсутність складу зазначених
правопорушень в діях позивача в цілому.

Зазначене вище не було враховано
при винесенні постанови від 22 травня 2014
року про накладення на позивача
стягнення у виді штрафу і вказує на
необґрунтованість та протиправність
такої постанови.

Щодо посилання представника
відповідача на ту обставину, що
законодавцем не визначена наявність
дебіторської заборгованості як
підстава для несплати єдиного
соціального внеску суд вважає його
необґрунтованим, оскільки фактично
питання про звільнення від сплати
зазначеного внеску позивачем не
ставилося, а мало місце лише
відтермінювання вказаних платежів у
зв'язку з об'єктивною відсутністю
можливості у товариства їх здійснити.

За таких обставин суд вважає за
необхідне постанову про накладення на
позивача адміністративного стягнення
у виді штрафу від 22 травня 2014 року
визнати протиправною та скасувати,
тому позов у цій частині підлягає
задоволенню.

З приводу позовної вимоги про
закриття провадження у справі відносно
позивача за відсутністю в його діях
складу правопорушення, суд зазначає, що
відповідно до положень статті 234-2 КУпАП
розгляд справ про адміністративні
правопорушення, передбачені статтею
165-1 КУпАП належить до компетенції
керівників органів доходів і зборів та
їх заступників. Водночас суд не
наділений повноваженнями здійснювати
розгляд зазначених справ.

Пунктом 3 частини першої статті 288
КУпАП передбачена можливість
оскарження таких постанов до суду у
порядку визначеному Кодексом
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) з особливостями,
встановленими цим Кодексом.

У пункті 1 частини першої статті 162
КАС України передбачено, що у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень чи окремих його
положень, дій чи бездіяльності і про
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.
Водночас прийняття судом іншого
рішення, замість того, яке визнано
протиправним та скасовано,
законодавством не передбачено.

За таких обставин підстави для
прийняття судом рішення про закриття
провадження у справі про вчинення
позивачем правопорушень, передбачених
частинами третьою та четвертою статті
165-1 КУпАП відсутні, тому в задоволенні
позову в цій частині необхідно
відмовити.

Відповідно до частини третьої
статті 94 КАС України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Згідно з частиною третьою статті
94 КАС України якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Оскільки позов підлягає
задоволенню частково, позивачем
здійснені судові витрати у виді сплати
судового збору за подання позовної
заяви, а відповідачем судові витрати не
здійснювалися, суд приходить до
висновку, що позивачу з Державного
бюджету України необхідно присудити
здійснені ним судові витрати
пропорційно до задоволених позовних
вимог, у розмірі 36 грн. 54 коп.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 9-11, 165-1, 234-2, 288
Кодексу України про адміністративні
правопорушення, статтями 11, 18, 71, 94, 158 -
163, 167, 171-2, 254, Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Новгород-Сіверської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про скасування
постанови про накладення
адміністративного стягнення та
закриття справи про адміністративне
правопорушення - задовольнити
частково.

Постанову серії АА №122550 від 22
травня 2014 року, винесену начальником
Новгород-Сіверської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області Манжулою Юрієм
Миколайовичем про накладення на ОСОБА_1
адміністративного стягнення у виді
штрафу в розмірі 1 700 (одна тисяча
сімсот) гривень за вчинення
правопорушення, передбаченого
частинами третьою та четвертою статті
165-1 КУпАП - визнати протиправною та
скасувати.

У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 судові
витрати у розмірі 36 (тридцять шість)
гривень 54 копійки.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Суддя
В.В. Чепурко

Постанова у повному обсязі складена 13
червня 2014 року.