Справа № 826/5103/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2014-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2014 року № 826/5103/14
В приміщенні Окружного
адміністративного суду міста Києва за
адресою у м. Києві по вул. Великій
Васильківській, 81-а, Окружний
адміністративний суд міста Києва у
головуючого Бояринцевої М.А., суддів:
Головань О.В., Кротюка О.В., розглянувши
в порядку письмового провадження
справу
за позовом Служби у справах дітей
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації в інтересах
неповнолітнього громадянина
до Державної міграційної служби
про визнання нечинним та скасування
рішення,

ВСТАНОВИВ:

Служба у справах дітей Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації звернулася до суду в
інтересах неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_2 з позовом про
визнання нечинним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 21 березня 2014 року № 132-14, про
зобов'язання Державну міграційну
службу України визнати ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та про визнання незаконними
дії Державної міграційної служби
України в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на Конвенцію про
статус біженців 1951 року, Конвенцію про
захист прав та основоположних свобод
від 1950 року, Конвенцію про права дитини
від 1989 року, Протокол щодо статусу
біженців 1967 року, Конституцію України,
закони України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", "Про міжнародні
договори", "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини", "Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства", "Про охорону дитинства",
Правила розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджені
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року № 649, та
зазначає, що при прийнятті оскарженого
рішення Державною міграційною службою
України порушено процедуру його
прийняття, а саме: Державною
міграційною службою України, приймаючи
рішення про відмову в визнанні ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту не проаналізовано
інформацію по країні походження
заявника, внаслідок чого було зроблено
неправильні висновки по суті справи та
прийнято необґрунтоване рішення. Також
представник позивача вказує на те, що
Державною міграційною службою України
порушено порядок повідомлення ОСОБА_2
про прийняте рішення.

Відповідач проти позову заперечив з
огляду на положення Конституції
України, Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та вказав, що при
прийнятті рішення Державна міграційна
служба України виходила з підстав, за
наявності яких особі може бути надано
статус біженця, які встановлені
Конвенцією про статус біженця 1951 року
та Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Рішенням № 132-14 від 21 березня 2014 року
Державна міграційна служба України
відмовила громадянину Афганістану
ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві повідомленням від 28 березня 2014
року № 21 повідомило ОСОБА_2, що йому
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Громадянин Афганістану ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до міграційної
служби із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту 25 вересня 2013 року. При
заповненні заяви та проходженні
співбесіди ОСОБА_2 вказав, що він поїхав
з Афганістану через страх того, що його
вб'є давній кровний ворог їх родини по
материнській лінії та пояснив, що
багато років тому, його дядька по
матері звинуватили у вбивстві одного
заможного чоловіка і тоді його родина
пообіцяла помститися, після чого його
дядьки з родинами покинули Афганістан
та стали шукати притулу в різних
країнах. Його матір з сестрами та їх
родинами залишилися в Афганістані,
оскільки всі їх діти на той момент були
зовсім маленькими. ОСОБА_2 також
зазначив, що минулого року, коли синові
його тітки було 17 років, родина їх
ворога вбила його, а тому ОСОБА_2
залишився найстаршим з дітей, а отже
наступний кого родина ворога може
вбити, в зв'язку з чим через страх
кровної помсти він був змушений тікати
до України, щоб попросити притулку та
захисту.

Як вбачається з особистої справи №
2013KYIV0133, ОСОБА_2 народився в Афганістані,
м. Кабул, за національністю таджик, за
віросповіданням мусульманин. 14 серпня
2013 року ОСОБА_2 нелегально прибув до
України автомобілем. Зі слів заявника,
його дядько, який живе у Лондоні
прислав гроші для того, щоб він покинув
Афганістан. Чоловік тітки знайшов
контрабандистів, які взяли його
паспорт, зробили візи, купили квиток на
літак. Потім вони віддали йому
документи та він полетів до м. Москва,
де проживав близько 20 днів у далекого
родича. В подальшому інші
контрабандисти привезли його до
України.

При наданні оцінки щодо
неправомірності рішення Державної
міграційної служби України № 132-14 від 21
березня 2014 року, суд виходить з
наступного.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011
№ 3671-VI "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон № 3671)
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара
Організації Об'єднаних Націй у справах
біженців видано Керівництво по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженців (відповідно до
Конвенції про статус біженця 1951 року та
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року) (Женева, 1992), згідно якого процес
визначення статусу біженця проходить в
два етапи: 1) визначення фактів, які
відносяться до справи та 2)
встановлення чи відповідають такі
факти положенням Конвенції про статус
біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951
року) та Протоколу щодо статусу
біженців 1967 року (далі - Протокол 1067
року).

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної
групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

При цьому, відповідно до Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженців УВКБ ООН для
встановлення критерію "цілком
обґрунтоване побоювання", перш за все,
надається оцінка клопотанню заявника,
а не оцінка ситуації в країні
походження.

Як встановлено під час розгляду справи,
ОСОБА_2 підставою для надання йому
статусу біженця визначено факт того, що
в країні походження до нього може бути
застосований закон кровної помсти.

Так, при проходженні співбесіди
(протокол від 22 жовтня 2013 року) ОСОБА_2
зазначив, що його дядька звинуватили у
вбивстві одного чоловіка на ім'я
ОСОБА_3. Його дядько зі своєю родиною
переїхав до Лондону. Після того, як діти
вбитого чоловіка виросли, вони
вирішили помститись. Рік тому вбили
його двоюрідного брата на ім'я ОСОБА_4,
якому було 17 років, після чого почали
погрожувати йому та казати, що їх рід
знищать. Під час співбесіди ОСОБА_2
зазначив, що після смерті його
двоюрідного брата йому погрожували
сини вбитого чоловіка, їх було троє,
віку приблизно 21-22 роки та вказав, що
погрози відбувалися приблизно два рази
на тиждень.

Разом з тим, ОСОБА_2 зазначив, що йому
особисто ніхто не погрожував, він
дізнавався про погрози від сусідів. На
запитання: "Якого саме насильства Ви
зазнали?" заявник відповів: "Ні, мене не
били".

Під час співбесіди ОСОБА_2 також вказав,
що йому стало відомо про те, що його
двоюрідного брата вбили сини вбитого
чоловіка від знайомих. На запитання: "Ви
не намагалися звернутися до органів
влади щоб розібратися у даному
конфлікті?" заявник відповів: "Коли
вбили мого двоюрідного брата ми
зверталися до міліції. Що далі було я не
знаю". На запитання "Вашому двоюрідному
брату, якого вбили, як довго
погрожували?" заявник відповів: "Я не
знаю погрожували йому чи ні. Його вбили
вдома". На запитання: "Відкіля Ви знаєте
хто вбив брата? Ви зверталися до
міліції?" заявник відповів: "Нам казали
люди, що вбивці це ті, хто нам
погрожував, але міліція не заперечує.
Ці люди дуже впливові в Кабулі, міліція
нічого не зробила".

Згідно інформації по країні походження
(http://www.vendetta.su/vendetta_010.html), одним із племен
в Афганістані є плем'я пуштунське.
Одним із стрижневих звичаїв пуштунвалі
вважається звичай "бадал" (компенсація,
помста). Основою звичаю "бадан" є
принцип талона. Даний звичай наказує їм
будь-якою ціною помститися кривдникові
і "компенсувати збитки", завдані їх
власності або честі. Будь-яке посягання
на незалежність, землю, майно, агресію
проти союзного племені, не кажучи вже
про вбивство одного з родичів, було
порушенням нанга (честі) і тоді набирав
чинності закон Бада (відплати) - закон
кровної помсти, яка могла тривати
століттями. Зокрема, якщо до вбивства
причетний одноплемінник, то на нього,
як правило, не поширюється обов'язкова
"плата крові". Проте, якщо вбивця
належить до іншого племені, то
постраждале плем'я вважає себе фізично
і морально приниженим і ображеним і на
основі принципу таліона прагне
відновити свою честь і гідність. При
цьому помста нерідко спрямовується не
лише на вбивцю, але і на будь-кого,
першого представника
племені-кривдника, що попався під руку.
Час в питанні виконання помсти не має
для афганця великого значення. З цього
приводу вони говорять, що "якщо пуштун
здійснить свою помсту і через сто
років, то і в цьому випадку він вважає,
що проявив поспішність". Він жадає
помсти до тих пір, поки є сили і
можливості для цього. Якщо батько
сімейства помирає, не задовольнивши
свою помсту, то він обов'язково
заповідає її своїм дітям. Тому кровна
помста часто стає важким спадком, а
ворожнеча передається з покоління в
покоління як найсвятіший обов'язок і
борг (на пушту - "пір"), покладений і
заповіданий предками.

Згідно інформації відділу захисту прав
УВКБ ООН в Кабулі (http://unhcr.org.ua), до осіб,
на яких поширюється кровна помста є,
зокрема: особа, яка вчинила злочин,
близькі родичі: брати, двоюрідні брати,
включаючи дітей, проте кровна помста
поширюється на них після того, як вони
досягнуть повноліття.

Разом з тим, під час розгляду даної
адміністративної справи, як й при
зверненні до міграційної служби,
позивачем взагалі не надано доказів на
підтвердження можливого застосування
до нього закону кровної помсти та
доказів на підтвердження того, що до
його двоюрідного брата, який ще не був
повнолітнім, застосовано закон кровної
помсти синами загиблого чоловіка.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 зазначив дату свого
народження - 11 січня 1998 року в зв'язку з
чим Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві звернулося до начальника Служби
у справах дітей Солом'янської районної
в місті Києві державної адміністрації
з проханням сприяти в якнайшвидшому
призначенні неповнолітньому ОСОБА_2
законного представника для дотримання
його прав та законних інтересів під час
звернення до Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні та
подальшої процедури визначення
статусу біженця або додаткового
захисту (лист від 4 вересня 2013 року №
1-12/вх.8230).

Згідно законодавства Афганістану,
особи досягають повноліття у 18 років.

Як встановлено під час розгляду справи,
ОСОБА_2 22 жовтня 2013 року отримав
направлення Управління у справах
біженців Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві на медичний огляд та на
обстеження для встановлення віку,
відповідно до частини дев'ятої статті 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", проте ОСОБА_2 не
надав довідки про здійснене
обстеження.

Таким чином, ОСОБА_2 не виконав свого
обов'язку щодо подання відомостей,
необхідних для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та щодо
проходження медичного обстеження на
вимогу центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
чим ОСОБА_2 порушено вимоги
законодавства України.

Разом з тим, вказані обставини свідчать
про надання неправдивих свідчень
ОСОБА_2 або стосовно свого віку, або
стосовно причин виїзду із країни
походження - Афганістану, оскільки
кровна помста застосовується до
близьких родичів після досягнення ними
повноліття, тобто після 18 років.

При цьому, ОСОБА_2 під час співбесіди 19
листопада 2013 року зазначив, що він
покинув територію Афганістану на
підставі паспорту, який він отримав
особисто за місяць до від'їзду.

Згідно інформації з Консульського
інформаційного порталу (http://www.kdmid.ru),
зазвичай всім громадянам Афганістану
для поїздок за кордон видається
туристичний (закордонний) паспорт.
Паспорт старого зразка видавався
строком на п'ять років, нового зразка
видається на один рік з наступник
продовженням. Діти у віці від 1 року до 18
років, що виїжджають за межі країни
разом зі своїми батьками, вносяться в
паспорт одного з них. Також паспорт
може видаватися дитині віком старше 7
років у тому випадку, якщо він виїжджає
за кордон на лікування. У деяких
випадках для подружніх пар, беручи до
уваги закони шаріату, може видаватися
один паспорт, власником якого є
чоловік, а його дружина вноситься в цей
паспорт на окрему сторінку. Для
студентів, які виїжджають на тривалий
термін навчання (більше 5 років) в інші
країни видається студентський паспорт.

З аналізу інформації по країні
походження вбачається, що неповнолітня
дитина не може виїхати з країни
Афганістану без супроводу батьків.

Вказані обставини також свідчать про
надання заявником можливо
недостовірних даних щодо свого віку.

Крім того, як вбачається з висновку
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 25 грудня 2013 року у справі №
2013KYIV0133, що підтверджується матеріалами
особової справи заявника, ОСОБА_2 не
однократно плутався в своїх
твердженнях, а саме: пошукач вказав, що
погрози відбувалися відразу після
вбивства брата, якого вбили рік тому
назад (протокол від 22 жовтня 2013 року),
проте під час повторної співбесіди
(протокол від 19 листопада 2013 року) він
сказав, що погрожувати почали за чотири
місяця до того, як він покинув
Афганістан. На запитання: "Якщо Вам не
буде загрожувати небезпека в Вашій
країні Ви бажали б повернутися?"
пошукач відповів: "Так", але на
запитання: "Ви маєте бажання
повернутися до рідних?" пошукач
відповів: "Ні, я не хочу". Також в
реєстраційному листі пошукач вказав
дату народження рідного брата 2003 рік,
проте під час співбесіди вказав рік
народження 2009. Під час співбесіди 22
жовтня 2013 року на запитання: "Розкажіть,
що змусило Вас звернутися до
міграційної служби?" пошукач відповів:
"Мій дядько відправив до міграційної
служби, щоб отримати документи". Під час
співбесіди (протокол від 22 жовтня 2013
року) на запитання: "Хто Вам допоміг
покинути Афганістан?" пошукач розповів,
що дядько передав 5 000 доларів США, які
потім заплатили контрабандистам, але
під час другої співбесіди (протокол від
19 листопада 2013 року) заявник зазначив,
що не знає скільки грошей заплатили
контрабандистам.

Законом України від 18.03.2004 № 1629-IV "Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу"
визначено, що метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соmmunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29.04.2009 р. "Про мінімальні
стандарти кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців чи осіб, що потребують
іншої форми міжнародного захисту, та
суть захисту, що надається", яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм права та фактів,
наведених ОСОБА_2 щодо
підстав, за якими він покинув країну
постійного проживання, органи
міграційної служби цілком
обгрунтовано дійшли висновку про те, що
заявник не заслуговує довіри, в зв'язку
з певними протиріччями в його
показаннях, а також з приводу того, що
заявником не було використано право на
захист, передбачене законодавством
Афганістану та звичаєм "нинаваті" для
припинення ворожнечі та збройних
конфліктіфв між окремими людьми,
сім'ями і племенами.

Таким чином, при перевірці об'єктивної
сторони обґрунтованого побоювання
стати жертвою переслідувань
відповідачем не було встановлено
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання позивача є реальними.

При цьому, органи міграційної служби
обґрунтовано та послідовно дійшли до
висновку про те, що позивач
використовує процедуру визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту для легалізації
свого незаконного перебування на
території України, приховуючи дійсну
інформацію та причини щодо свого
прибуття і перебування на території
України, маючи на меті подальше
слідування до Лондону, де проживає його
дядько із сім'єю.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Отже, об'єктивна сторона цілком
обґрунтованого побоювання стати
жертвою переслідувань за політичні
погляди та соціальну активність
позивача або застосування до нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання не знайшли
підтвердження в суді.

Крім того, суд звертає увагу, що ознаки,
передбачені Конвенцією про статус
біженців, щодо побоювання стати
жертвою переслідування також відсутні.

Таким чином, при прийнятті рішення
відповідачем було проведено збір та
аналіз інформації про країну
походження, про особу заявника, було
враховано ситуацію щодо наявного
закону кровної помсти та обгрунтовано
прийнято рішення про відмову у наданні
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, процедура проведення перевірки
заяви та прийняття рішення по заяві
ОСОБА_2 проведена із дотриманням норм,
визначених Законом № 3671 та Правилами
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку
про прийняття Державною міграційною
службою України рішення № 132-14 від 21
березня 2014 року в межах повноважень, з
метою, якою таке повноваження надано,
своєчасно та з урахуванням всіх
обставин справи заявника, а тому суд
приходить до висновку про
правомірність оскарженого рішення.

Разом з тим, судом визнаються
необґрунтованими вимоги позивача про
визнання незаконними дії Державної
міграційної служби України в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виходячи з
наступного.

Згідно частини тринадцятої статті 10
Закону № 3671 у разі, якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення.

Таким чином, обов'язок щодо
повідомлення заявника про прийняте
Державною міграційною службою України
рішення Законом покладено на
територіальні органи міграційної
служби.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державною міграційною службою України
прийнято рішення про відмову у
визнанні громадянина Афганістану
ОСОБА_2 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту 21 березня
2014 року.

Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві повідомленням від 28 березня 2014
року № 21 повідомило ОСОБА_2, що йому
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Вказане повідомлення ОСОБА_2 отримав 7
квітня 2014 року, що підтверджується його
підписом на конверті.

Отже, ОСОБА_2 у відповідності до вимог
чинного законодавства повідомлено
територіальним органом міграційної
служби про прийняте рішення про
відмову у наданні статусу біженця або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

За таких обставин суд приходить
до висновку про необґрунтованість
позовних вимог, тому позов визнається
таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Служби у справах
дітей Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації в інтересах
неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
визнання нечинним та скасування
рішення відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий
М.А.Бояринцева

Судді
О.В. Головань

О.В. Кротюк