Справа № 826/5519/14
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2014 року № 826/5519/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Маруліної Л.О., при секретарі судового
засідання Шереметьєвій Т.В. вирішив у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1доКиївського міського
центру занятостіпровизнання дій
протиправними, зобов'язати вчинити
діїза участі позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Головань Н.Ю.
На підставі частини третьої ст.. 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 10.06.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови. Повний текст
постанови складено і підписано 13.06.2014 р.
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі
також - позивач, ОСОБА_1) з
адміністративним позовом до
Київського міського центру занятості
(далі також - відповідач, Центр
зайнятості), в якому, з урахуванням
заяви від 10.06.2014 року про збільшення
позовних вимог, просить:
- визнати звільнення позивача з
займаної посади 29.01.2014 року незаконним
та зобов'язати відповідача скасувати
витяг із наказу №13-к від 25.01.2014 року про
- поновити позивача на посаді головного
спеціаліста центру зайнятості в м.
Києві та зобов'язати відповідача
видати наказ про поновлення на роботі;
- стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 30.01.2014 року;
- стягнути з відповідача відшкодування
- стягнути з відповідача середній
заробіток за весь час затримки повного
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку (з 04.02.2014 по 05.03.2014
- зобов'язати відповідача надати
позивачу довідку про нараховані суми,
належні позивачу при звільненні із
зазначенням суми вихідної допомоги,
виплаченої відповідно до ст.44 КЗпП та
розрахованої згідно Порядку
обчислення середньої заробітної плати
№100;
- визнати звільнення позивача з
займаної посади 03.02.2014 року незаконним.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25.04.2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено останню до судового
Ухвалами суду від 22.05.2014 року та 10.06.2014
року в зв'язку з необхідністю надання
представником позивача належних
документів на представництво
інтересів позивача, ознайомлення
сторін з матеріалами справи,
провадження у справі зупинено до 10.06.2014
року до 10:00, та відповідно - поновлено.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що 29.11.2013 року її разом з
колегами було попереджено про
заплановане скорочення однієї штатної
одиниці у відділі взаємодії з
роботодавцями в Дніпровському центрі
зайнятості. 02.12.2013 року позивача
викликали до відділу кадрів, де
повідомили, що саме вона підпадає під
скорочення, та усно запропонували
посаду головного спеціаліста відділу
перевірок та розслідування страхових
випадків у Деснянському районному
центрі зайнятості. Наступного дня,
зазначивши начальнику відділу кадрів
про свою згоду на переведення, ОСОБА_1
повідомили про те, що на вказану посаду
направлений інший працівник. 14.01.2014
року позивачу усно запропонована
вакансія головного спеціаліста
відділу організації працевлаштування
населення в Дарницькому центрі
зайнятості, на яку остання погодилась.
Однак пройшовши співбесіди позивач
отримала відмову стосовно зайняття
вказаної посади. Таку відмову ОСОБА_1
вважає необґрунтованою, звертаючи
увагу суду на те, що згідно
законодавства у зв'язку зі скороченням
штату позивач мала пріоритетне право
на зайняття вакантної посади.
Зазначила, що з 28.01.2014 року по 31.01.2014 року
позивач знаходилась в стані тимчасової
непрацездатності. 03.02.2014 року,
прийшовши на роботу, позивач отримала у
відділі кадрів витяг від 25.01.2014 року з
наказу про звільнення та свою трудову
книжку, в якій зазначено, що ОСОБА_1
звільнена за скороченням штатів п.1 ст.40
КЗпП України 29.01.2014 року, тобто в період
перебування позивача на лікарняному.
Таке звільнення ОСОБА_1 вважає
незаконним. Крім того, додала, що
відповідачем не дотримано порядку та
строки розрахунку при звільненні
позивача, що є порушенням ст.116 КЗпП
України, а тому Центр зайнятості
зобов'язаний здійснити відповідні
виплати, передбачені законодавством.

Враховуючи викладене, позивач та її
представник підтримують позовні
вимоги та просять їх задовольнити в
повному обсязі.

Представниками відповідача надано
письмові заперечення від 12.05.2014 року та
в судових засіданнях зазначено, що
позовні вимоги є безпідставними,
необґрунтованими і не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

В зв'язку зі змінами в штатному розписі
районних центрів зайнятості Центром
зайнятості 27.11.2013 року видано наказ
№202-к, яким попереджено в тому числі
працівників Дніпровського РЦЗ і,
зокрема, ОСОБА_1 про ліквідацію посади
головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями. Зазначили,
що протягом двох місяців позивачу усно
пропонувались вакансії відповідно до
її кваліфікації та стажу роботи, однак
з різних причин (невідповідності
вимогам стосовно стажу чи
кваліфікації, відмови позивача) ОСОБА_1
не була зарахована на іншу посаду.
Додали, що позивача усно повідомлено
про звільнення з 29.01.2014 року, тоді як
остання у той час не надала інформації
про перебування на лікарняному листі з
28.01.2014 року. В зв'язку з наданням
лікарняного листка Центром зайнятості
видано наказ від 03.04.2014 року №57-к «Про
внесення змін до наказу КМЦЗ від 25.01.2014
року №13-к» про зміну дати звільнення
ОСОБА_1

Також відповідач вказує на те, що
позивачем не наведено доказів та
причинного зв'язку між її моральними
стражданнями та діями службових осіб
Центру зайнятості, необґрунтовано
розмір суми, заявлений в позові в
якості моральної шкоди. В судовому
засіданні представники відповідача
стосовно задоволення позовних вимог
заперечували у повному обсязі.

Допитана у відкритому судовому
засіданні 15.05.2014 року ОСОБА_4 як свідок
пояснила, що вона є начальником відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського районного центру
зайнятості. Зазначила, що з ОСОБА_1
працювала кілька місяців.
Охарактеризувала позивача як
старанного працівника. Вказала, що
позивач дуже засмутилась дізнавшись
про майбутнє скорочення штату, однак
вважає, що остання не мала наміру
працювати в жодному центрі зайнятості,
так як вони територіально розташовані
далеко від її місця проживання.
Вказала, що ОСОБА_1 повідомляла в
телефонному режимі про перебування на
лікарняному листі і сама свідок
попередила заступника директора
Центру зайнятості про дану обставину.

В судове засідання 10.06.2014 року прибули
представники сторін.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

Згідно з витягом з наказу від 10.09.2013
року №144-к по особовому складу
призначено ОСОБА_1 з 10.09.2013 року на
посаду головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ, з посадовим окладом
1147грн. на місяць, як таку, що пройшла
конкурсний відбір.

Наказом від 27.11.2013 року №202-к «Про зміни
в штатних розписах районних центрів
зайнятості» вирішено внести зміни в
штатних розписах Дніпровського та
Шевченківського районних центрів
зайнятості, зокрема, в Дніпровському
РЦЗ - ліквідувати посаду головного
спеціаліста відділу взаємодії з
роботодавцями; внести посаду
заступника начальника відділу
організації працевлаштування
населення.

29.11.2013 року ОСОБА_1 ознайомилась з
вищезазначеним наказом від 27.11.2013 року
№202-к.

Згідно зі службовою запискою
Дніпровського РЦЗ від 29.11.2013 року
№5139-01/23 відповідно до наказу Центру
зайнятості «Про зміни в штатних
розписах районних центрів зайнятості»
від 27.11.2013 року №202-к та керуючись ст.42
КЗпП України у відділі взаємодії з
роботодавцями ліквідовано посаду
головного спеціаліста, яку займала
ОСОБА_1, що обумовлено тим, що остання
мала найменший безперервний стаж
роботи на посаді у даному відділі.

Станом з 29.11.2013 року по 31.12.2013 року в
Київському міському центрі зайнятості
наявні вакансії: начальника відділу -
головного бухгалтера у відділі
фінансового забезпечення та
бухгалтерського обліку, головного
спеціаліста у відділі інформаційних
систем, головного спеціаліста у відділ
по роботі з кадрами, головного
спеціаліста у відділі капітального
будівництва та утримання приміщень,
головного спеціаліста у відділі
організації перевірок та
розслідування страхових випадків. В
Голосіївському РЦЗ наявні вакансії:
системного програміста, головного
спеціаліста у відділ організації
працевлаштування населення. В
Оболонському РЦЗ наявні вакансії:
головного спеціаліста у відділ
організації працевлаштування
населення. В Солом'янському РЦЗ наявна
вакансія начальника відділу -
головного бухгалтера у відділі
бухгалтерського обліку.

Згідно з листком непрацездатності
Серія АВЮ №886816 ОСОБА_1 з 28.01.2014 року по
31.01.2014 року звільнена від роботи.

Наказом від 25.01.2014 року №13-к звільнено
ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста
відділу взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ 29.01.2014 року за
скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпП
України (підстава: наказ Київського
міського центру зайнятості від 27.11.2013
року №202-к).

Наказом від 03.04.2014 року «Про зміни до
наказу КМЦЗ від 25.01.2014 року №13-к» з
метою усунення порушення виявленого у
наказі Київського міського центру
зайнятості від 25.01.2014 року №13-к в
частині звільнення ОСОБА_1, зокрема:
змінено дату звільнення ОСОБА_1 з
посади головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ за скороченням
штатів, п.1 ст.40 КЗпП України з 29.01.2014
року на 03.02.2014 року; зобов'язано відділ
фінансового забезпечення та
бухгалтерського обліку міського
центру зайнятості провести остаточний
розрахунок з ОСОБА_1 з урахуванням п.1
цього наказу.

Згідно з довідкою від 06.05.2014 року №06-4769
при звільненні ОСОБА_1 нараховано:

1. Заробітна плата за 18 робочих днів у
січні 2014 року - 1648, 22грн.;

2. Компенсація за невикористану
відпустку за 12 календарних днів - 1096,
20грн.;

3. Премія за 19 робочих днів,
відпрацьованих у грудні 2013 року (100%) -
1051, 91грн.;

4. Вихідна допомога - 3958, 37грн.;

5. У лютому місяці нараховано по
лікарняному листу №886816 серія АВЮ від
28.01.2014 року - 519, 34грн.;

6. Відкориговано відпрацьовані дні, у
зв'язку з тим, що лікарняний було надано
після дати звільнення та зроблено
перерахунок заробітної плати - 183, 14грн.;

7. Згідно наказу від 03.04.2014 року №57-к -
донараховано 1 робочий день 03.02.2014 року -
91, 57грн.

Згідно з довідкою від 06.05.2014 року №06-4773
про середню заробітну плату ОСОБА_1
дійсно працювала в Київському міському
центрі зайнятості на посаді головного
спеціаліста Дніпровського РЦЗ та її
середня заробітна плата становила - 3959,
78 (три тисячі дев'ятсот п'ятдесят
дев'ять гривень 78коп.).

За період попередження ОСОБА_1 про
ліквідацію посади позивачу
пропонували наступні посади:

- головний спеціаліст відділу
перевірок та розслідування страхових
випадків Деснянського РЦЗ - позивач
спочатку відмовилась, через кілька
днів прийняла пропозицію, однак посада
вже була запропонована особі, яка
пройшла конкурсний відбір і спеціальну
перевірку;

- головний спеціаліст відділу
організації працевлаштування
населення Дарницького РЦЗ - позивач
прийняла пропозицію, однак від її
кандидатури відмовилась директор
Дарницького РЦЗ;

- головний спеціаліст відділу
взаємодії з роботодавцями
Шевченківського РЦЗ - позивач від
пропозиції відмовилась.

Листом від 16.05.2014 року №08-5202 Центр
зайнятості направив на адресу ОСОБА_1
довідку від 15.05.2014 року №129 про
нараховані суми, які були належні до
виплати при звільненні позивача 29.01.2014
року, довідку від 15.05.2014 року №130 «про
доходи» про середній заробіток
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100 за
грудень 2013 року - січень 2014 року та
довідку від 15.05.2014 року №131 «про доходи»
про середній заробіток відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 за листопад 2013 року -
грудень 2013 року.

Листом від 20.05.2014 року №15-5370 Київський
міський центр зайнятості запросив
ОСОБА_1 до відділу по роботі з кадрами
Центру зайнятості з метою мирного
врегулювання позову та запропонував
наступні вакантні посади станом на
20.05.2014 року:

· головний спеціаліст у відділі
взаємодії з роботодавцями
(Голосіївський РЦЗ);

· головний спеціаліст у відділі
активної підтримки безробітних
(Голосіївський РЦЗ);

· головні спеціалісти у відділі
організації працевлаштування
населення (Деснянський РЦЗ);

· головний спеціаліст у відділі
взаємодії з роботодавцями (Деснянський
РЦЗ);

· головні спеціалісти у відділі
організації працевлаштування
населення (Оболонський РЦЗ);

· головний спеціаліст у відділі
організації працевлаштування
населення (Подільський РЦЗ);

· головний спеціаліст у відділі
перевірок та розслідування страхових
випадків (Подільський РЦЗ);

· головний спеціаліст у відділі
взаємодії з роботодавцями
(Солом'янський РЦЗ);

· начальник відділу - головний
бухгалтер у відділ бухгалтерського
обліку (Солом'янський РЦЗ).

В судовому засіданні 10.06.2014 року
позивач зазначила про те, що
відмовляється від запропонованих
вакансій та бажає, щоб її поновили на
посаді, з якої її було звільнено.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
позивача та представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
приходить до наступних висновків.

Преамбулою Закону України «Про
державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII
(із змінами і доповненнями ;далі також -
Закон України №3723) визначено, що цей
Закон регулює суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу. Він визначає
загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті.

Частиною 1 статті 30 Закону України №3723
встановлено, крім загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, випадки припинення
державної служби.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
40 Кодексу законів про працю України
(далі також - КЗпП України) трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП
України звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу. Не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації
(частина 3 статті 40 КЗпП України).

При скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так судом встановлено, що наказом
Центру зайнятості від 27.11.2013 року №202-к
«Про зміни в штатних розписах районних
центрів зайнятості» внесено зміни,
зокрема, в штатний розпис
Дніпровського РЦЗ та ліквідовано
посаду головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями в кількості 1
одиниці. 29.11.2013 року з вказаним наказом
ознайомлено працівників Дніпровського
РЦЗ, посади яких ліквідовано.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці. Державна служба
зайнятості пропонує працівникові
роботу в тій же чи іншій місцевості за
його професією, спеціальністю,
кваліфікацією, а при її відсутності -
здійснює підбір іншої роботи з
урахуванням індивідуальних побажань і
суспільних потреб. При необхідності
працівника може бути направлено, за
його згодою, на навчання новій професії
(спеціальності) з наступним наданням
йому роботи.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП
України при рівних умовах
продуктивності праці і кваліфікації
перевага в залишенні на роботі
надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше
утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних учбових закладах
без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання;

8) особам з числа депортованих з
України, протягом п'яти років, з часу
повернення на постійне місце
проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідно до наказу Центру зайнятості
від 27.11.2013 року №202-к та керуючись
статтею 42 КЗпП України у відділі
взаємодії з роботодавцями ліквідовано
посаду головного спеціаліста, яку
займала ОСОБА_1, що обумовлено тим, що
остання мала найменший безперервний
стаж роботи на посаді у даному відділі.

Суд бере до уваги, що роботодавцем
проаналізовано і обґрунтовано
відповідно до частини першої ст. 42 КЗпП
України щодо переваги в залишені на
роботі інших працівників при рівних
умовах продуктивності праці і
кваліфікації. Як вбачається з
матеріалів особових справ працівників
відділу взаємодії з роботодавцями усі
займали посаду головного спеціаліста:

• ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, освіта
вища, в службі зайнятості працює з 2012
року, присвоєно 15 ранг державного
службовця.

• ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_3, освіта
неповна вища, в системі служби
зайнятості працює з 10.11.2008 року, в даний
час навчається без відриву від
виробництва на 4-му курсі
Міжрегіональної академії управління
персоналом. Присвоєно 11 ранг
державного службовця.

• ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, освіта
вища, в системі служби зайнятості
працює з 27.02.2007 року, присвоєно 13 ранг
державного службовця.

• ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, освіта
вища, в системі служби зайнятості
працює з 08.11.2011 року, присвоєно 14 ранг
державного службовця.

• ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, освіта вища, в
системі служби зайнятості працює з
15.07.2011 року,присвоєно 14 ранг державного
службовця.

• ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, освіта вища, в
системі служби зайнятості працювала з
10.09.2013 р. по 29.01.2014 р., присвоєно 15 ранг
державного службовця.

Сторонами не заперечується той факт, що
протягом двох місяців з моменту
попередження про ліквідацію посади
головного спеціаліста у відділі
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ, яку займала ОСОБА_1,
позивачу пропонувались інші наявні
вакансії, однак з підстав
невідповідності кваліфікації та стажу
роботи, а також - неможливості
задоволення індивідуальних побажань і
суспільних потреб ОСОБА_1, остання не
переведена на іншу вакантну посаду в
період з 29.11.2013 року по 29.01.2014 року.

Частиною 1 статті 43 КЗпП України
передбачено, що розірвання трудового
договору з підстав, передбачених
пунктами 1 (крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації), 2 -
5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 28.01.2014 року по 31.01.2014 року
ОСОБА_1 звільнена від роботи згідно з
листком непрацездатності Серії АВЮ
№886816.

03.02.2014 року позивач отримала витяг з
наказу від 25.01.2014 року №13-к згідно з
яким ОСОБА_1 звільнено з посади
головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ 29.01.2014 року за
скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпП
України (підстава: наказ Київського
міського центру зайнятості від 27.11.2013
року №202-к).

З'ясувавши обставину перебування
ОСОБА_1 в період з 28.01.2014 року по 31.01.2014
року на лікарняному листі, наказом від
03.04.2014 року №57-к «Про зміни до наказу
КМЦЗ від 25.01.2014 року №13-к» з метою
усунення порушення виявленого у наказі
Київського міського центру зайнятості
від 25.01.2014 року №13-к в частині
звільнення ОСОБА_1, зокрема: змінено
дату звільнення ОСОБА_1 з 29.01.2014 року на
03.02.2014 року.

Сторонами не заперечується те, що
позивач не ознайомлена з наказом від
03.04.2014 року №57-к та про його наявність
дізналась в ході розгляду
адміністративної справи.

Разом з тим, враховуючи наявність
вищезазначеного наказу Центру
зайнятості, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення вимоги позивача визнати
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади
29.01.2014 року незаконним та зобов'язати
відповідача скасувати витяг із наказу
№13-к від 25.01.2014 року про звільнення.

Крім того, враховуючи отримання ОСОБА_1
довідки від 15.05.2014 року №129 про
нараховані суми, які були належні до
виплати при звільненні позивача 29.01.2014
року, довідку від 15.05.2014 року №130 «про
доходи» про середній заробіток
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100 за
грудень 2013 року - січень 2014 року та
довідку від 15.05.2014 року №131 «про доходи»
про середній заробіток відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 за листопад 2013 року -
грудень 2013 року, згідно з листом від
16.05.2014 року №08-5202 відсутні також
підстави для задоволення вимоги
стосовно зобов'язання Центра
зайнятості надати позивачу довідку про
нараховані суми, належні позивачу при
звільненні із зазначенням суми
вихідної допомоги, виплаченої
відповідно до ст.44 КЗпП та розрахованої
згідно Порядку обчислення середньої
заробітної плати №100.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06.11.1992 року
№9 із змінами і доповненнями
передбачено, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п.1
ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при
проведенні звільнення власник або
уповноважений ним орган вправі в межах
однорідних професій і посад провести
перестановку (перегрупування)
працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується, з його згоди на
іншу посаду, звільнивши з неї з цих
підстав менш кваліфікованого
працівника. Якщо це право не
використовувалось, суд не повинен
обговорювати питання про доцільність
такої перестановки (перегрупування).

Проаналізувавши вище наведене, строки
повідомлення про можливе вивільнення
працівників, відмову позивача, зокрема,
в судових засіданнях від зайняття
інших вакантних посад, яким відповідає
стаж та кваліфікація останньої, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для визнання звільнення
позивача з займаної посади 03.02.2014 року
незаконним, а також те, що позивач не
зацікавлена в отриманні іншої
підходящої роботи, запропонованої
відповідачем, тоді як посада головного
спеціаліста відділу взаємодії з
роботодавцями Дніпровського РЦЗ, яку
займала ОСОБА_1 на даний час
ліквідована, тому відсутні також
підстави для поновлення позивача на
посаді головного спеціаліста центру
зайнятості та зобов'язання відповідача
видати наказ про поновлення на роботі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Так матеріалами справи
підтверджується та не заперечується
сторонами те, що відповідач при
звільненні ОСОБА_1 не повідомив її
письмово про нараховані суми, належні
до виплати при звільненні, а надав
довідки лише 07.02.2014 року (довідки про
середню заробітну плату (дохід), 24.02.2014
року (довідка про доходи) та 06.05.2014 року,
а остаточний розрахунок з позивачем не
проведено навіть станом на розгляд
даної адміністративної справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку
про обґрунтованість вимоги ОСОБА_1
стосовно стягнення з Центру зайнятості
середнього заробітку за весь час
затримки повного розрахунку при
звільненні в розмірі 22534, 40 грн. та
необхідності її задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Щодо позовної вимоги про стягнення з
Центру зайнятості на користь ОСОБА_1
моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 1167
Цивільного кодексу України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною 2 цієї статті. Разом з тим, за
частиною 2 даної статті моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

За статтею 1173 Цивільного кодексу
України шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру
правопорушення, глибини фізичних та
душевних страждань, погіршення
здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року №4 зі змінами, внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду від
25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009
року, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації. Під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Позивач, стверджуючи про те, що їй
Центром зайнятості завдано моральну
шкоду, не довела факту завдання
моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат майнового чи
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з неправомірною діяльністю
відповідача як суб'єкта владних
повноважень, не визначено якими
доказами це підтверджується. Доказів,
які свідчать про притягнення посадових
осіб до відповідальності за
невиконання чи неналежне виконання
ними своїх обов'язків, що могло завдати
шкоди особі, сторонами також не надано.

Таким чином, позов ОСОБА_1 в частині
вимоги про стягнення з відповідача
моральної шкоди у розмірі 12000,00 грн.
задоволенню не підлягає як
безпідставний.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (частина 1).
Якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено (частина 3).

Керуючись ст. ст. 7, 9, 11, 69-71, 86, 94, 160-165, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Київського міського центру
зайнятості середній заробіток за весь
час затримки повного розрахунку при
звільненні в розмірі 22534, 40 грн.

В решті відмовити.

Судові витрати в сумі 73,08 грн. присудити
на користь ОСОБА_1 за рахунок
Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Л.О. Маруліна