Справа № 803/466/14
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
Справа №
4623/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Ливак М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
10.04.2014р. у справі №803/466/14 за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання
неправомірними та скасування наказу
№66 від 10.09.2013 року, рішення про
відхилення скарги та зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В
И В:

11 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України, Управління
Державної міграційної служби України
у Волинській області у якому просив
визнати неправомірними та скасувати
Наказ № 66 від 10.09.2013 року Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Визнати
неправомірними та скасувати Рішення
Державної міграційної служби України
про відхилення скарги на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, про яке йдеться у повідомленні
управління ДМС України в Волинській
області № 29 від 12 листопада 2013 року.
Зобов'язати управління ДМС України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 10.04.2014 року
у задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в
апеляційному порядку та просить
скасувати постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
10.04.2014 у справі № 803/466/14. Ухвалити нове
рішення, яким скасувати Наказ
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту ОСОБА_1 від 10.09.2013
року Визнати неправомірними та
скасувати Рішення Державної
міграційної служби України про
відхилення скарги на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, про яке йдеться у повідомленні
управління ДМС України в Волинській
області № 29 від 12 листопада 2013 року.
Зобов'язати управління ДМС України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Особи (представники ОСОБА_1 та
Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області),
які беруть участь у справі, в судове
засідання на виклик суду з'явилися,
хоча представник Державної
міграційної служби України в судове
засідання на виклик суду не з'явився, що
не перешкоджає розгляду справи у його
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 19.07.2013 року ОСОБА_1,
громадянином Ірану, 03.09.1983 року, подано
до УДМСУ у Волинській області заяву
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту з
підстав побоювання стати жертвою
переслідування чи тортур, нелюдського
або такого, що принижує честь
поводження у країні походження у
зв'язку з його релігійними
переконаннями.

Також було досліджено особову справу
№2013 LT0018 громадянина Ірану ОСОБА_1
вбачається, що 09.09.2013 року Управлінням
Державної міграційної служби України у
Волинській області за результатами
розгляду даної заяви зроблено висновок
щодо прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та на підставі статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» видано
відповідний наказ №66 від 10.09.2013 року,
яким позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням,
апелянт оскаржив його до Державної
міграційної служби України.

За результатами розгляду даної скарги
відповідно до висновку від 04.11.2013 року
відповідачем 1 прийнято рішення №44-13
від 06.11.2013 року, яким скаргу позивача на
рішення УДМСУ у Волинській області про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відхилено та
надіслано позивачу відповідне
повідомлення №29 від 12.11.2013 року.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, про те, що висновки органу
державної міграційної служби
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам законодавства, з
огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої вказаної
статті встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Згідно з частиною першою статті 8
даного Закону центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, який прийняв до
розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою вказаної статті
передбачено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Як передбачено частиною шостою статті 8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Разом з тим, частинами першою, п'ятою
статті 12 вказаного Закону передбачено,
що рішення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом;
рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як на
три місяці.

Відповідно до матеріалів особової
справи, ОСОБА_1 народився в Ірані, в
місті Шираз, за віросповіданням -
християнин, за національністю -
іранець, має громадянство Ірану, освіта
- вища, неодружений, до складу його
родини входять батьки, брати та сестра.

З протоколу співбесіди від 29.08.2013 року
слідує, що позивач вперше виїхав з
Ірану 20.08.2010 року, прибув до Києва, а
аеропорт Бориспіль. За час виїзду з
країни громадянської належності
позивач мав закордонний паспорт,
виданий паспортною службою поліції, та
оформлені документи для в'їзду в
Україну. В Києві позивач перебував
протягом місяця, та, як слідує із
протоколу співбесіди, під кінець
перебування прийняв християнство.

Після повернення на батьківщину,
приблизно через півтора місяці ОСОБА_1
оформив візу для в'їзду в України та
через Туреччину пароплавом 29.10.2010 року
потрапив в Україну в місто Севастополь,
звідки переїхав у Сімферополь, а потім -
у Київ, де за захистом протягом кількох
місяців не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся за захистом в
Україні у грудні 2010 року, проте, через
кілька місяців отримав відмову, яку у
суді не оскаржував. Приблизно рік
позивач працював у Києві, потім поїхав
у Житомир, де проживав і працював без
документів, після чого виїхав до
Ужгорода.

З матеріалів справи також вбачається,
що постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 05.06.2013 року встановлено, що
25.07.2013 року прикордонним нарядом
Чопського прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
ОСОБА_1 був затриманий за спробу
незаконного, поза пунктами пропуску,
перетину державного кордону України з
Словаччиною, без відповідних
документів, що посвідчують особу. Також
даною постановою позивача примусово
видворено за межі території України.

Судом першої інстанції зазначено, що
повідомлена позивачем інформація
стосовно причин виїзду з Ірану є
суперечливою. Так, у заяві-анкеті
позивач зазначає, що люди із стражів
ісламської революції у вересні 2010 року
хотіли його забрати серед ночі з дому і
арештувати через те, що він будучи з
дитинства мусульманином, поміняв свою
віру на християнську і намагався
євангелізувати свою родину і близьких,
що карається смертною карою за законом
Ірану, але він був попереджений про
арешт одним із своїх друзів і зміг
втекти та залишитися живим.

Проте, під час проходження співбесіди
29.08.2013 року на запитання: «Чи
відвідували ви християнські храми,
домашні церкви в Ірані?» позивач
відповів: «Ні, я в Ірані не відвідував
християнські храми», на запитання: «Які
обмеження мають люди, що належать до
релігійних меншин?» відповів:
«Католики та православні проживають
нормально», на запитання: «Чи зазнавали
Ви будь-яких переслідувань або інших
негативних проявів по відношенню до
Вас і Ірані?» - «Ні, ніяких
переслідувань я не зазнавав», на
запитання: «Чи погрожували Вам за час
проживання в Ірані?» - «Ні, мені, ніхто
не погрожував, я думав, що якщо взнають,
що я розказую своїм друзям, знайомим
про свою релігію то можуть арештувати,
після того як мій знайомий сказав мені ,
що за зміну релігії можуть арештувати,
то я вирішив покинути Іран», на
запитання: «За що Вас можуть арештувати
і при яких обставинах?» - «Якщо я буду
активно проповідувати християнство»,
на запитання: «Чи передбачено таке
покарання законом?» - «Я не знаю».

Наведене в своїй сукупності дає
підстави для висновку, що побоювання
позивача стати жертвою переслідувань в
країні походження за релігійною
ознакою ґрунтується на особистих
припущеннях, оскільки йому достовірно
невідомо чи передбачена законом
відповідальність за діяльність з
активного проповідування
християнства, якою позивач за час
перебування в країні походження не
займався, більше того, під час
перебування в країні походження
позивач не відвідував християнські
храми чи домашні церкви.

З матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження обґрунтованості
побоюванням позивач надав до органу
ДМСУ матеріали, що підтверджують факт
зміни релігії, однак, вказані
документи, на думку суду, відповідачами
обґрунтовано не були взяті до уваги,
так як на сертифікаті про хрещення,
виписаного на ім'я позивача, у нижньому
лівому кутку є посилання на
відповідний веб-сайт, при цьому органом
ДМСУ при перевірці відомостей було
встановлено, що за допомогою вказаного
Інтернет ресурсу можливо
безперешкодно роздрукувати бланк
цього документу та заповнити його на
власний розсуд.

Разом з тим, відповідно до вказаного
свідоцтва датою проведення обряду
хрещення є 29.08.2010 року, водночас, у ході
проведення співбесіди, позивач
повідомив, що прибув до України 20.08.2010
року, де перебував 1 місяць, при цьому
він зазначив, що змінив релігію
наприкінці перебування в Україні, у
заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач повідомив, що 29.08.2010
року вперше ознайомився з
християнством.

Крім того, вищезазначене суперечить
відомостям, наданих позивачем щодо
безпосереднього обряду хрещення,
оскільки у свідоцтві визначені особи,
які є хрещеними батьками позивача
(спочатку позивач повідомив, що обряд
відбувався лише у присутності його
товариша) та місце проведення вказаної
священної дії (Father's House Persian church).

Як вбачається з матеріалів справи, в
зміні релігії позивач бачить лише
надійний засіб легалізуватися на
Україні. Саме ця теза зазначається і в
Доповіді МВС Великобританії по Ірану,
квітень 2010 року, а саме у пункті 6.66, де
зазначається, що "многие личности
пытаются поменять религию с целью
эмиграции, учитывая то, что возможность
получения убежища на западе в связи с
этим повышается...". В іншому пункті 6.65
зазначається, що "новообращенные часто
остаются мусульманами для официальных
целей". На практиці виходить, що без
скарги на певну особу іранська поліція
не буде розслідувати справи про
перехід в іншу релігію зі своєї власної
ініціативи". Підсудний повинен визнати
свою вину в суді. Без визнання
неможливо засудити.

Основною метою ОСОБА_1 було потрапити
до країн ЄС. Вказане дає підстави
стверджувати, що заявник згідно
Керівництвом УВКБ ООН по процедурам та
критеріям визначення статусу біженця є
мігрантом - особою, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництва) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Слід зауважити, що обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

1998 року факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребу
додаткового або тимчасового захисту»
до заяви про визнання біженцем особою,
яка потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справах біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Однак, ні до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області ні до Державної
міграційної служби України, ні суду за
час розгляду даної адміністративної
справи жодних переконливих доказів, що
свідчили б про переслідування та
погрози переслідування позивачем на
своїй батьківщині надано не було.

З огляду на вищевикладені обставини,
суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що УДМСУ у Волинській
області при розгляді заяви гр. ОСОБА_1,
було належним чином проаналізовано всі
подані ним відомості про його особу та
причини звернення за захистом, і на
підставі статті 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
правомірно прийнято рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту згідно наказу
УДМСУ у Волинській області №66 від
10.09.2013 року, а ДМСУ - на підставі
висновку відповідача 2 від 09.09.2013 року, а
також з урахуванням матеріалів
особової справи 06.11.2013 року за
результатами розгляду скарги
громадянина Ірану ОСОБА_1 на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до статті 12
вказаного Закону правомірно прийняла
рішення №43-13 від 06.1.2013 року про
відхилення скарги позивача.

Суд першої інстанції вірно не прийняв
до уваги твердження позивача про
незаконність рішень відповідачів із
посиланням на ту обставину, що
відповідачами було порушено частину
сьому статті 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки позивачу не було роз'яснено
причини відмови в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з огляду
на те, що вказані обставини є наслідком
прийняття рішення та не впливають на
висновок органу міграційної служби, що
приймається на підставі заяви особи, що
звернулась за захистом, співбесіди та
інформації по країні походження.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, ст. 198, ст. 200, ст.
205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
10.04.2014р. у справі №803/466/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова

Повний текст ухвали складений 10 червня
2014 року.