Справа № 2а-16965/11/2670
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А.
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Кучми А.Ю.

суддів:
Аліменка В.О., Безименної
Н.В.,

при секретарі:
Козловій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційні
скарги Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_2, Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.12.2011 у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа: ОСОБА_4 про визнання дій
протиправними, скасування
розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Дніпропетровської міської
ради про визнання дій голови
Дніпропетровської міської ради ОСОБА_4
по звільненню ОСОБА_3 з посади
заступника міського голови - керуючого
справами виконкому міської ради за
власним бажанням незаконними,
скасування розпорядження голови
Дніпропетровської міської ради № 345-рк
від 15.08.2011 про звільнення ОСОБА_3 з
посади заступника міського голови -
керуючого справами виконкому міської
ради за власним бажанням, як такого, що
видане без законних підстав,
поновлення на попередній посаді
заступника міського голови - керуючого
справами виконкому міської ради із
збереженням 6-го рангу посадової особи
місцевого самоврядування у межах
відповідної третьої категорії
незаконно звільненого працівника
ОСОБА_3 з 15.08.2011; стягнення з
Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_3 середнього заробітку з
15.08.2011 за весь час вимушеного прогулу,
стягнення з Дніпропетровської міської
ради на користь ОСОБА_3 моральної шкоди
у розмірі 10 000 грн., допущення негайного
виконання рішення суду в частині
поновлення на посаді.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.12.2011 вищевказаний адміністративний
позов задоволено частково. Визнано дії
голови Дніпропетровської міської ради
ОСОБА_4 по звільненню ОСОБА_3 з посади
заступника міського голови - керуючого
справами виконкому міської ради за
власним бажанням незаконними.
Скасовано розпорядження голови
Дніпропетровської міської ради № 345-рк
від 15.08.2011 про звільнення ОСОБА_3 з
посади заступника міського голови -
керуючого справами виконкому міської
ради за власним бажанням, як таке що
видане без законних підстав. Поновлено
на попередній посаді заступника
міського голови - керуючого справами
виконкому міської ради із збереженням
6-го рангу посадової особи місцевого
самоврядування у межах відповідної
третьої категорії незаконно
звільненого працівника ОСОБА_3 з 15.08.2011.
Постанову в частині поновлення на
посаді заступника міського голови -
керуючого справами виконкому міської
ради ОСОБА_3 допущено до негайно
виконання. Стягнуто з
Дніпропетровської міської ради на
користь ОСОБА_3 середній заробіток з
15.08.2011 за час вимушеного прогулу.
Постанову в частині стягнення
середньомісячної заробітної плати за
два останні місяці допущено до
негайного виконання.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_2,
Виконавчий комітет Дніпропетровської
міської ради подали апеляційні скарги,
в яких просять скасувати постанову
суду першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню, а оскаржувана
постанова суду - скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що відповідач по відношенню до
позивача діяв не у спосіб, передбачений
законами України, недобросовісно,
нерозсудливо.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що з 08.07.2010
відповідно до розпорядження міського
голови № 339-рк від 07.07.2010 позивач
призначений на посаду керуючого
справами виконкому міської ради,
приведений до Присяги посадової особи
місцевого самоврядування з
присвоєнням 7 рангу посадової особи
місцевого самоврядування в межах
відповідної 4-ї категорії.

З 01.09.2010 позивача переведено на посаду
заступника міського голови - керуючого
справами виконкому міської ради із
збереженням 7-го рангу посадової особи
місцевого самоврядування у межах
відповідної третьої категорії
відповідно до розпорядження міського
голови № 501-рк від 31.08.2010.

01.10.2010 позивачу присвоєно 6-й ранг
посадової особи місцевого

самоврядування у межах відповідної
третьої категорії на підставі
розпорядження міського

голови № 596-рк від 01.10.2010.

Судом встановлено, що 15.08.2011 на ім'я
голови Дніпропетровської міської ради
позивачем подано заяву про звільнення
з посади за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України.

Того ж дня, позивач подав до відділу
діловодства Дніпропетровської міської
ради заяву з проханням вважати його
заяву від 15.08.2011 про звільнення не
дійсною. Відповідно до даних
Управління діловодства ДМР даний
документ надійшов до обробки о 15:26
годині.

Посилаючись на дані обставини позивач
вважає, що скористався наданим
трудовим законодавством правом у
продовж строку попередження про
звільнення в порядку ст. 38 КЗпП
відмовитися від звільнення та
відкликати власну заяву.

Судом першої інстанції дані доводи
були прийняті до уваги та послугували
підставою для задоволення вимог
позивача.

Однак колегія суддів доходить іншого
висновку.

Дійсно частиною першою ст. 38 КЗпП
України передбачено, що працівник має
право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Разом із тим, як вбачається із заяви
ОСОБА_3 про звільнення (т. 2 а.с. 97)
позивач не попереджає про звільнення, а
просить звільнити його за власним
бажанням з 15.08.2011. Дану заяву було
подано безпосередньо міському голові
ОСОБА_4, котрий і прийняв рішення про її
задоволення, що не суперечить вимокам
КзпП та Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Того ж дня, тобто 15.08.2011,
Дніпропетровським міським головою
було видане розпорядження № 345-рк про
звільнення ОСОБА_3 із займаної посади
за власним бажанням.

Таким чином, подання позивачем
повторної заяви від 15.08.2011 за вхідним №
8/4634, жодним чином не було перепоною для
видання оспорюваного розпорядження №
345-рк, оскільки станом на 15:26 - час
подання повторної заяви, розпорядження
вже було видане та ОСОБА_3 був
звільнений відповідно до його
власноручної заяви.

Інших доказів суду надано не було.

Твердження позивача щодо вчасного
подання заяви про відкликання заяви
про звільнення за власним бажанням
спростовуються змістом самої заяви та
об'єктивними обставинами справи.

Так, ОСОБА_3 в силу займаної посади був
обізнаний щодо процедури
документообігу в Дніпропетровській
міській раді в силу своїх посадових
обов'язків. Заяву про звільнення з
посади за власним бажанням ним подано
15.05.2011 безпосередньо
Дніпропетровському міському голові
ОСОБА_4, а заяву про відкликання заяви
про звільнення від тієї ж дати вже до
Управління діловодства
Дніпропетровської міської ради. При
цьому ОСОБА_3 достамено знав, що для
оброблення такої кореспонденції та
передачі безпосередньо міському
голові буде витрачений певний проміжок
часу.

Тобто, на момент отримання,
ознайомлення із заявою позивача про
звільнення з посада за власним
бажанням та видачі розпорядження,
ОСОБА_4 не міг знати про наявність
повторної заяви, з мотивів подачі її
значно пізніше та до Управління
міської ради, а не до міського голови.

Колегія суддів вважає, що в даному
випадку міським головою ОСОБА_4 у
чіткій відповідності до своїх
повноважень видано оспорюване
розпорядження на момент існування лише
однієї поданої заяви про звільнення
позивача за власним бажанням від 15.08.2011.

Стосовно доводів позивача щодо не
залишення робочого місця 15.08.2011,
колегія суддів зазначає, що згідно
розрахункової відомості за серпень 2011
року позивач отримав повний розрахунок
при звільненні - 15.08.2011 за період роботи
з 01.08.2011 по 15.08.2011 (включно) була
нарахована заробітна плата в сумі 6930, 89
грн., в тому числі компенсація за
невикористану щорічну відпустку із
розрахунку за 17 календарних днів - 4258, 87
грн (т. 3 а.с. 41).

Відповідно до табелю обліку робочого
часу за серпень ОСОБА_3 працював до
15.08.2011, а з 16.08.2011 зазначену посаду
обіймав ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 42)

Згідно частини другої ст. 38 КЗпП
України якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Вказані обставини свідчать про те, що
трудовий договір розірвано сторонами
на підставі ст. 38 КЗпП України у строк,
про який просив позивач 15.08.2011, без
додержання двотижневого строку.

Враховуючи те, що з 16.08.2011 на посаду
керуючого справами виконкому міської
ради призначено ОСОБА_2, та отримання
позивачем повного розрахунку при
звільненні - 15.08.2011, колегія суддів
доходить висновку про законність
розпорядження про звільнення.

У відповідача наявні правові підстави
для звільнення позивача із посади за
ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Щодо повноважень та компетенції
Дніпропетровського міського голови
вирішувати питання про звільнення
ОСОБА_3 із займаної посади, колегія
суддів вважає необхідним зазначити, що
згідно частин першої, третьої ст. 12
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» сільський,
селищний, міський голова є головною
посадовою особою територіальної
громади відповідно села (добровільного
об'єднання в одну територіальну
громаду жителів кількох сіл), селища,
міста.

Сільський, селищний, міський голова
очолює виконавчий комітет відповідної
сільської, селищної, міської ради,
головує на засіданнях.

Згідно п. 3 частини першої ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішується такі питання:
утворення виконавчого комітету ради,
визначення його чисельності,
затвердження персонального складу,
внесення змін до складу виконавчого
комітету та його розпуск.

Статтею 42 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено
повноваження сільського, селищного,
міського голови. Так, окрім інших
повноважень, міський голова призначає
на посади та звільняє з посад
керівників відділів, управлінь ті
інших виконавчих органів ради (пункт 10
статті).

Таким чином, законодавчо чітко
визначені повноваження міського
голови щодо звільнення посадових осіб
виконавчих органів відповідної ради.

Разом із тим Конституційний Суд
України у справі за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування) вирішив, що
орган місцевого самоврядування має
право приймати рішення, вносити до них
зміни та/чи скасовувати їх на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України (Рішення від 16 квітня
2009 року N 7-рп/2009).

Статтею ж 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Крім того, у пункті 5 Рішення N 7-рп/2009
Конституційний Суд України вказав, що
органи місцевого самоврядування не
можуть скасовувати свої попередні
рішення, вносити до них зміни, якщо
відповідно до приписів цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин я
заперечують проти їх зміни чи
припинення. Ненормативні правові акти
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вони
вичерпують свою дію фактом їхнього
виконання, а тому не можуть бути
скасовані чи змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Отже, законодавством України не
передбачені підстави для скасування
рішення/розпорядження після його
прийняття. Розпорядження
Дніпропетровського міського голови
ОСОБА_4 № 345-рк від 15.08.2011, видано на
підставі заяви ОСОБА_3, тобто обставин,
які існували на час його видачі.

Відносно позовної вимоги позивача про
стягнення моральної шкоди внаслідок
протиправних дій відповідача, судом,
виходячи з положень пункту 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", визнаються
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не зазначено, з яких
міркувань він виходив, заявляючи
вимогу про шкоду, та якими доказами це
підтверджується.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції невірно надана правова
оцінка обставинам справи, а тому
апеляційні скарги підлягають
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню.

Стосовно доводів представників
позивача щодо необхідності закриття
провадження за апеляційною скаргою
Дніпропетровської міської ради
відповідно до приписів ст. 193 КАС
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Частиною 4 статті 193 визначено, що особа,
яка подала апеляційну скаргу, має право
протягом усього часу розгляду справи
відмовитися від неї повністю або
частково. Повторне апеляційне
оскарження рішення, ухвали суду першої
інстанції з тих самих підстав не
допускається.

В матеріалах справи міститься
апеляційна скарга Дніпропетровської
міської ради (№ 7/11-2276 від 24.12.12) (а.с. 60-62
т. 1) за якою було відкрито апеляційне
провадження.

Заява про відмову від апеляційної
скарги (№7/11-719 від 14.05.2013) (а.с. 90-91 т.1)
подана не особою, яка її подала -
Дніпропетровської міською радою, а
Дніпропетровським міським головою, як
окремою посадовою особою
територіальної громади.

За таких обставин, колегія суддів
вважає відсутніми підстави для
застосування приписів ст. 193 КАС
України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Дніпропетровської
міської ради, ОСОБА_2, Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.12.2011 - скасувати
та постановити нову, якою у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа: ОСОБА_4 про визнання дій
протиправними, скасування
розпорядження відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено:
17.06.2014.

Головуючий-суддя:
А.Ю. Кучма

Судді:
В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя

Кучма А.Ю.

Судді:

Аліменко В.О.

Безименна Н.В.