Справа № 807/1630/14
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2014 рокум. Ужгород№ 807/1630/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання
Петричкович К.І.

за участі сторін:

представника позивача: Кіш Андріани
Степанівни;

представника відповідача: Митровцій
Володимира Івановича;

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні
Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТ Аутомотив
Україне" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 671301,33 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 05 червня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 06
червня 2014 року.

До Закарпатського окружного
адміністративного суду звернулося з
позовною завою Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТ Аутомотив
Україне" (надалі - відповідач), якою
просить, стягнути
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 667098,60 грн. та пеню у розмірі
4202,73 грн..

Позовні вимоги мотивовані наступним.
Відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" № 875-ХІІ (надалі
Закон України № 875-ХІІ) для підприємств,
установ і організацій встановлюється
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у розмірі 4
відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб - у кількості одного
робочого місця. Відповідно до звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік відповідач не
виконав вимогу Закону України № 875 щодо
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів. У зв'язку з
цим до відповідача застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі середньої річної заробітної
плати на підприємстві за кожне робоче
місце, призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом. Однак,
відповідач в строк встановлений
законом не сплатив
адміністративно-господарські санкції,
у зв'язку з чим йому було нараховано
пеню.

Представник відповідача надав суду
письмові заперечення на позовну заяву,
відповідно до яких позовні вимоги
заперечив повністю з наступних
мотивів. Зокрема відповідач вказав на
те, що ним подавались систематично до
Виноградівського районного центру
зайнятості звіти форми 3-ПН щодо
наявності вакантних місць для
працевлаштування інвалідів.
Відповідачем самостійно здійснювався
пошук осіб-інвалідів для
працевлаштування шляхом
систематичного направлення листів до
Управління праці та соціального
захисту населення та до
Виноградівської районної
благодійно-реабілітаційної спортивної
організації інвалідів "Відродження"
щодо наявності на підприємстві
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів. Також відповідачем
подавалися оголошення щодо наявності
на підприємстві вакантних місць для
працевлаштування інвалідів в засобах
масової інформації, зокрема
телерадіокомпанія "Виноградів-ТВ", ТОВ
КМЦ "Барви", ДП Телекомпанією "Мукачево
(М-Студіо)". При цьому уповноваженими
органами з питань працевлаштування та
соціального захисту населення та
організаціями до яких звертався
відповідач, протягом 2013 року не було
направленого жодного інваліда для
працевлаштування на підприємстві.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги повністю
підтримав з мотивів, що наведені в
позовній заяві. Додатково пояснив, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, що визначена статтею 19
Закону України № 875, вважається
працевлаштування підприємством,
установою, організацією інвалідів, для
яких це місце роботи є основним.
Підстав звільнення від виконання
обов'язку Закон не містить.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив суд відмовити у
задоволенні позовної заяви з мотивів,
що наведені у письмових запереченнях.

З'ясувавши всі обставини у справі та
перевіривши їх належними та
допустимими доказами суд дійшов
висновку, що у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач подав до Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів звіт
форми № 10-ПІ про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(а.с. 6). Відповідно до рядка 01 звіту
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу на
підприємстві становить 2354 осіб. Отже,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України № 875
становить 94 особи. Відповідно до рядка
звіту 02 середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність становить 74 осіб. Таким
чином, відповідачем не
працевлаштовано, відповідно до
нормативу, інвалідів в кількості 20
осіб.

За змістом статті 19 Закону України №
875-XII для підприємств, установ,
організацій установлюється норматив
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 18 частини 3 Закону
України № 875-XII підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 181 частини 3 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 частиною 1 Закону України №
875-XII встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає, зокрема за порушення
правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як установлено Закарпатським окружним
адміністративним судом, на виконання
вимог законодавства, відповідачем
подавалися до Виноградівського
районного центру зайнятості
Закарпатської області звіти про
наявність вакансій форми 3-ПН (а.с.а.с.
22-41). Також відповідачем направлялися
листи щодо сприяння в працевлаштуванні
громадян, які потребують соціального
захисту і нездатні конкурувати на
ринку праці (а.с.а.с. 71-82).

У зв'язку з тим, що у діях відповідача
відсутній склад правопорушення, на
нього не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, або за відмову
направлених інвалідів
працевлаштуватися.

Постановою Верховного Суду України від
02 лютого 2010 року, що ухвалена у справі
за № 10/03, викладено правову позицію
щодо застосування положень статей 18-20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», яка
полягає у наступному. Суди, дійшовши
висновку про обґрунтованість
застосування санкцій за незайняті
інвалідами робочі місця, помилково не
врахували, що обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування. У зв'язку з тим, що у
діях відповідача відсутній склад
правопорушення, на нього не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватись.

Відповідно до статті 161 частини 2 КАС
України при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.
Викладена вище правова позиція
Верховного Суду України міститься у
постанові, прийнятій за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 КАС
України, тому є обов'язковою до
застосування судом під час розгляду
адміністративної справи.

Отже, позиція Закарпатського
окружного адміністративного суду
відповідає правовій позиції
Верховного Суду України при розгляді
справ даної категорії.

Керуючись статтями 11, 70, 71, 72, 86, 160-163 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТ Аутомотив
Україне" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 671301,33 грн., відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду протягом
десяти днів з дня її проголошення, а у
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Апеляційна
скарга подається через Закарпатський
окружний адміністративний суд з
одночасним надсиланням її копії до
суду апеляційної інстанції. У випадках,
встановлених статтею 167 частиною 4
цього Кодексу десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду. У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя С.Є. Гаврилко