Справа № 2а/2470/2358/12
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2470/2358/12
Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов О.В.
Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Мартинюк
В.В.

представника позивачів: ОСОБА_2

представника відповідача (апелянта):
Муляр Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 06 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулись в суд з адміністративним
позовом до Державної міграційної
служби України (ДМС України) про
скасування рішення ДМС України №387-12,
№446-12, №445-12 від 10 серпня 2012 року про
відмову позивачам у визнанні біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту та зобов'язання
відповідача повторно розглянути заяви
позивачів про визнання біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 11 січня 2013
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ДМС
України подала апеляційну скаргу і
ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року апеляційну скаргу залишено без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції залишено без змін.

ДМС України подала касаційну скаргу за
результатами розгляду якої Вищий
адміністративний суд України 19 грудня
2013 року виніс ухвалу про скасування
постанови Чернівецького окружного
адміністративного суду від 11 січня 2013
року і ухвали Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року та направлення адміністративної
справи на новий розгляд до
Чернівецького окружного
адміністративного суду.

Так, за результатами нового розгляду
даної справи, постановою Чернівецького
окружного адміністративного суду від 06
березня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням ДМС
України подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати вказану
постанову та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити.

В судовому засіданні представник
відповідача (апелянта) апеляційну
скаргу підтримала та просила її
задовольнити.

Представник позивачів в судовому
засіданні про задоволення апеляційної
скарги заперечив, посилаючись на її
безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги наявними в
матеріалах справи письмовими доказами,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 є
громадянами Киргизької Республіки, за
національністю - узбеки.

06 квітня 2012 року позивачі звернулись до
управління ДМС України в Хмельницькій
області із заявами про визнання
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, вказавши на те, що
у м. Ош, де вони проживали, існує
конфлікт між киргизами та узбеками й на
даний час киргизи знаходяться при
владі, а тому позивачі побоюються стати
жертвами катувань чи нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За результатами розгляду заяв ДМС
України 10 серпня 2012 року прийняла
рішення №387-12, №446-12, №445-12, яким
позивачам відмовила у визнанні
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, оскільки стосовно
них встановлено, що умови, передбачені
п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
відсутні.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
позивачі оскаржили їх до Хмельницького
окружного адміністративного суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржені рішення ДМС України прийняті
не обґрунтовано, без урахування усіх
обставин що мають значення для
прийняття рішення.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Так, правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, унормовані Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08 липня 2011 року №3671-VI (Закон №3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону №3671 особа, яка
на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок
яких вона не може повернутися до країни
свого походження і має намір бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
повинна звернутися до відповідного
органу міграційної служби із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Відповідно до п. 7 ст. 7 Закону №3671 до
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин. Як доказ необхідно пред'явити
документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідування можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
громадянської належності або країні
постійного проживання.

Частиною 1 ст. 8 Закону №3671 передбачено,
що орган міграційної служби, який
прийняв до розгляду заяву іноземця чи
особи без громадянства про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає заявникові
довідку про звернення за захистом в
Україні та реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в заяві, та інші документи,
вимагає додаткові відомості та приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
зазначеного питання.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону №3671
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймається на підставі письмового
висновку працівника, який веде справу,
і оформлюється наказом керівника
органу міграційної служби.

Так, процедура попереднього розгляду
заяви врегульована ст. 7 та 8 Закону №3671,
а також розділом ІV Правил, виходячи із
змісту яких, у висновку обов'язково
робиться посилання на використану
інформацію про країну походження
заявника, включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником або його
законним представником. Цей висновок
повинен включати посилання на точну,
актуальну інформацію з декількох
джерел.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону №3671 за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Крім того, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Так, виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до пп. 45, 66 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно позиції УВКБ ООН "Про обов'язки
та стандарти доказів у біженців" 1998
року факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
При цьому, докази можуть бути як усні,
так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

При цьому, таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Як встановлено судом першої інстанції
та встановлено матеріалами справи,
побоювання позивачів стати жертвами
катувань чи нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання підтверджуються інформацією
про країну походження. Зокрема, у
дослідженні Міжнародного
моніторингового центру від 28 лютого 2011
року "Киргизстан. Неустойчивое
положение ВПЛ (ВПЛ -
внутрішньопереміщені особи) и
возвратившихся лиц" йдеться про
загальну дискримінацію з боку місцевих
етнічних киргизьких влад по відношенню
до етнічних узбеків, постійний страх за
власну безпеку, свавільні арешти,
упереджене застосування закону тощо.
Крім цього, у досліджені вказано про
поліцейські переслідування етнічних
узбеків, нічні напади на будинки
узбеків, побиття і грабунки. Проте
багато узбеків вважають за доцільне не
подавати скарги, побоюючись побиття як
помсту, а коли про інциденти
повідомлялося, судові влади не були
здатні провести ефективне
розслідування або справедливий
судовий розгляд.

Також, у доповіді Міжнародної Амністії
за 2012 рік про ситуацію з правами людини
в Киргизстані вказується на катування
та жорстоке поводження працівників
міліції по відношенню до узбеків, які
належно не розслідуються і залишаються
безкарними.

Крім того у висновках управління ДМС
України в Хмельницькій області про
визнання позивачів особами, що
потребують додаткового захисту,
зазначено, що рішення прийнято на
підставі інформації про країну
походження, особистих історій
заявників, обставини, що можуть
загрожувати їх життю та здоров'ю в
країні громадської належності,
наведені факти в ході співбесіди із
шукачами притулку. Зокрема, щодо
ситуації, яка існувала на час розгляду
заяви, зазначено, що Асоціація НУО
Едвокасі Центр з прав людини
повідомляє про відновлення поодиноких
випадків відкритого насилля за
етнічними ознаками. По даним Інституту
А.Навоі: 17 квітня 2012 року відбулося
масове побиття узбеків групою
киргизьких націоналістів на вул.
Мунаева в місті Ош, Киргизстан.

Більше того, у своїй мотивувальній
частині висновків містяться посилання
на джерела інформації, які
підтверджують факти заподіяння шкоди
здоров'ю етнічним узбекам від
киргизьких націоналістів у м. Ош у 2012 р.,
однак у подальшому Управління ДМС
України в Хмельницькій області вказує
на те, що викладені факти свідчать про
закінчення етнічного конфлікту.

Проте, згідно докладу Інституту
Алишера Навої (Бельгія, Брюссель)
часткова нормалізація обстановки в
країні та вжиття органами влади
Республіки Киргизія заходів щодо
усунення міжетнічних конфліктів не
свідчить про їх урегулювання.

Тобто, наявність, станом на момент
звернення позивачів до структурних
підрозділів відповідача щодо визнання
їх біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту (2012 р.),
загрози їх життю і здоров'ю, честі і
гідності, недоторканності і безпеки,
зобов'язує державу України вживати
заходів щодо усунення зазначеної
загрози. Зазначена загроза, яка виникає
внаслідок переслідування особи в
країні походження за національною
ознакою, зобов'язує державу діяти
відповідно до взятих на себе
міжнародних зобов'язань, при цьому
поверхневість у даному питання є
недопустима, так як вона може призвести
до смерті людини, яка потребує захисту
та погіршенню репутації держави
України на міжнародній арені.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що оскаржені рішення
прийнятті відповідачем без оцінки
реальної ситуації в країні (Республіка
Киргизія) станом на 2012 р. (не враховано,
що міжетнічне напруження між киргизами
та узбеками зберігається), що свідчить
про ймовірність заподіяння шкоди
здоров'ю, або посягання на життя
позивачів у разі повернення їх до м. Ош,
Республіки Киргизія, а тому оскаржені
рішення відповідача підлягають
скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують вищевикладеного і не
дають підстав для висновку, що судом
першої інстанцій при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи
до уваги, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, надав
їм належну оцінку, та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, висновки суду
відповідають обставинам справи, а тому
відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України, - залишити
без задоволення, а постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 06 березня
2014 року, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
10 червня 2014 року .

Головуючий
Матохнюк Д.Б.

Судді
Гонтарук В. М.

Біла Л.М.