Справа № 10/601
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 10/601
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційні скарги Київської
регіональної митниці Міндоходів та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Металсістем"
(Товариства з обмеженою
відповідальністю "Картек") на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 30 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Картек" до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів,
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
про визнання недійсним рішення
№МВ12-12-К/5204 від 17.06.2008р., -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Картек» (після зміни
найменування - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Металсістем»),
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Київської регіональної
митниці, правонаступником якого є
Київська міжрегіональна митниця
Міндоходів, (далі - відповідач-1) та
Головного управління Державного
казначейства України у місті Києві,
правонаступником якого є Головне
управління Державної казначейської
служби України у місті Києві, (далі -
відповідач-2) про визнання недійсним
рішення про визначення митної вартості
товарів (здійснення митної оцінки)
згідно довідки від 17.06.2008 № МВ 12-12-К/5204,
зобов'язання повернути надмірно
сплачені 18 634, 69 грн. податку на додану
вартість та 4 436, 84 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 11 липня 2013 скасовано
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10 грудня 2009 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 вересня
2010 року у справі № 10/601, якими в
задоволенні позову відмовлено, а
вказану справу направлено до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 грудня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано рішення Київської
регіональної митниці,
правонаступником якої є Київська
міжрегіональна митниця Міндоходів,
рішення про визначення митної вартості
товарів (здійснення митної оцінки)
згідно довідки від 17 червня 2008 № МВ
12-12-К/5204. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, представники Київської
регіональної митниці Міндоходів та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Металсітем" подали
апеляційні скаргиу, в яких просять
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позивач просить позовні вимоги
задоволенити в повному обсязі, а
відповідач просить відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню,
апеляційна скарга позивача підлягає
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - скасуванню в частині з
ухваленням нового рішення в цій
частині про задоволення позову з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 198,
пунктом 4 частини 1 статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між фірмою «Carteck International S.A.» (Продавець)
та ТОВ «Картек» (Покупець) було
укладено зовнішньоекономічний
контракт від 03.01.2008 року № 03/01/08,
відповідно до якого продавець
зобов'язується здійснити поставку
товарів на умовах СІР, а покупець -
прийняти та оплатити товар згідно із
специфікаціями.

Відповідно до специфікації № 1 до
контракту продавець продав, а покупець
купив два вантажних мікроавтобуса
(фургони) марки «Hyundai H-1 SV», 2008 року
випуску.

16 червня 2008 року до Київської
регіональної митниці було подано
вантажну митну декларацію №
100000010/2008/444356 з метою здійснення митного
контролю та митного оформлення
ввезених товарів. Як свідчить графа 44
зазначеної декларації, на
підтвердження заявлених відомостей
також було подано наступні документи:

- облікова картка суб'єкта
зовнішньоекономічної діяльності від
12.01.2007 № 10000/37/07/6180;

- повідомлення про намір увезення від
09.06.2008 № 100000014.8.187005.001;

- накладна CMR від 11.06.2008 б/н;

- книжка МДП від 07.06.2008 № XW 59184608;

- зовнішньоекономічний контракт від
03.01.2008 № 03/01/08;

- специфікація № 1 до контракту від
03.01.2008 № 03/01/08;

- інвойс від 04.06.2008 № 000.788;

- декларація митної вартості від 17.06.2008
№10000000/08/4444356;

- довідка Святошинської ДПІ в про
проведення декларування валютних
цiнностей, доходiв та майна, що належать
резиденту України i знаходяться за її
межами (про вiдсутнiсть за межами
України валютних цiнностей та майна)
від 29.05.2008;

- сертифікат відповідності від 13.06.2008 №
UA.1.032.0088630-08.

Митна вартість товарів була
задекларована декларантом позивача за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції), на
загальну суму 17 740 доларів США (згідно з
курсом НБУ станом на 17.06.2008 - 86 115,28 грн.)
Тобто, заявлена митна вартість одного
мікроавтобуса склала 8 869, 99 доларів США
(43 057,64 грн.).

Не погодившись із задекларованою ціною
посадовою особою відповідача-1 на
декларації митної вартості від 17.06.2008
№10000000/08/4444356 вчинено запис «Здійснено
митну оцінку із застосуванням методу №
_ на підставі бази даних цінової
інформації Держмитслужби України МВ
12-12-К/5204/2» та складено довідку від 17.06.2008
№ МВ 12-12-К/5204/2. Згідно з вказаною
довідкою митна вартість товару була
самостійно визначена митницею на рівні
18 010 доларів США за фургон (а.с. 35-36).

Як свідчить напис на вантажній митній
декларації від 17.06.2008 № 100000010/2008/444356 її
було анульовано (а.с. 46-48).

Митне оформлення ввезених товарів
здійснено за вантажною митною
декларацією від 17.06.2008 № 100000010/2008/444485
згідно з митною вартістю, визначеною
митним органом на підставі довідки від
17.06.2008 № МВ 12-12-К/5204/2, що підтверджується
графою 44 (код документу - 1501) та графою 45
вантажної митної декларації, а також
графою 7 декларації митної вартості
товарів від 17.06.2008 № 100000010/8/444485 (а.с. 43-45,
55-56).

Різниця між сумою митних платежів,
обчисленою згідно з митною вартістю
товарів, визначеною декларантом, та
сумою митних платежів, обчисленою
згідно з митною вартістю товарів,
визначеною митним органом, склала 23 071,
53 грн. (мито - 4 436, 84 грн., ПДВ-18634,69).

Не погоджуючись із визначеною митною
вартістю позивач направив відповідачу
- 1 скаргу від 23.06.2008 б/н щодо скасування
такого рішення.

За результатами розгляду вищевказаної
скарги відповідач-1 у листі від 28.07.2008 №
35/1.2-12/7616 (а.с. 41-42) вказав, що наявна у
митниці цінова інформація свідчить про
те, що задекларована позивачем митна
вартість є нижчою, ніж прямі витрати на
виробництво товару, оскільки
мінімальна ціна для дилерів на базову
модель аналогічного транспортного
засобу без урахування додаткового
обладнання і витрат на транспортування
становить від 12 500 доларів США. У зв'язку
з цим, за відсутності необхідних
документів, якими можливо було б
підтвердити заявлену митну вартість,
митний орган самостійно визначив митну
вартість товарів на підставі наявних у
нього відомостей, у тому числі цінової
інформації щодо ідентичних чи подібних
(аналогічних) товарів з коригуванням,
що здійснюється відповідно до положень
Митного кодексу України.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції прийшов до
висновку про неправомірність дій
митниці щодо застосування третього
методу визначення митної вартості
товару без обґрунтування неможливості
послідовного застосування попередніх
методів та без попереднього узгодження
митної вартості.

З вказаним висновком колегія суддів
погоджується зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 259 Митного кодексу
України від 11.07.2002 № 92- VI (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є їх ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, обчислена
відповідно до положень цього Кодексу.

Частиною 1 статті 261 Митного кодексу
України встановлено, що відомості про
митну вартість товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, використовуються для
нарахування податків і зборів
(обов'язкових платежів), ведення митної
статистики, а також у відповідних
випадках для розрахунків у разі
застосування штрафів, інших санкцій та
стягнень, встановлених законами
України.

Згідно з ч. 1 ст. 262 Митного кодексу
України митна вартість товарів і метод
її визначення заявляються
(декларуються) митному органу
декларантом під час переміщення
товарів через митний кордон України
шляхом подання декларації митної
вартості. Порядок та умови
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до статті 265 Митного кодексу
України митний орган здійснює контроль
правильності визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
митного Кодексу.

Митний орган має право упевнитися в
достовірності або точності будь-якої
заяви, документа або декларації,
поданої для цілей визначення митної
вартості.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути
визначена за методом 1 згідно з
положеннями статті 267 цього Кодексу,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості
відповідно до вимог статей 268 і 269 цього
Кодексу. У ході таких консультацій
митний орган та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, відповідно до вимог статей 268 і
269 цього Кодексу за основу може братися
або ціна, за якою оцінювані ідентичні
або подібні (аналогічні) товари були
продані в Україні не пов'язаному з
продавцем покупцю відповідно до вимог
статті 271, або обчислена відповідно до
вимог статті 272 цього Кодексу вартість
товарів.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Як свідчить декларація митної вартості
від 17.06.2008 №10000000/08/4444356 у графі «Для
відміток митного органу» відсутні
будь-які записи про витребування
митницею додаткових документів.

У зв'язку з цим, посилання відповідача -
1 у запереченнях (а.с. 66-67) на
витребування у позивача додаткових
документів для підтвердження
заявленої митної вартості, та відмову
позивача надати такі документи, не
знайшли свого підтвердження.

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій у даній справі Вищий
адміністративний суд в ухвалі від
11.07.2013 вказав, що зі змісту норм пункту 14
Порядку декларування митної вартості
товарів та частини четвертої статті 266
Митного кодексу України вбачається, що
позивач не зобов'язаний надавати
повний перелік документів, визначених
пунктом 11 зазначеного Порядку.

Оскільки позивач не був інформований
про наявність у контролюючого органу
сумнівів у задекларованій митній
вартості товарів, відтак він був
позбавлений можливості довести
заявлену ним митну вартість товару за
першим методом та надати додаткові
документи для її підтвердження у межах
строку, передбаченого п. 13 Порядку, або
відмовитись від їх надання.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно зазначає, що під час
здійснення контролю за правильністю
визначення митної вартості товару
митницею не забезпечено реалізацію
права декларанта на доведення
правильності заявленої ним митної
вартості товару та не проведено
консультації з декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості товарів.

Крім цього, суд першої інстанції
обґрунтовано підкреслює, що
оскаржувана довідка від 17.06.2008 № МВ
12-12-К/5204/2 про визначення митної
вартості товарів, не містить посилання
на конкретний метод визначення митної
вартості, який був застосований
митницею під час коригування заявленої
ціни.

Про застосування методу визначення
митної вартості за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів (третій
метод) може свідчити графа 43 вантажної
митної декларації 17.06.2008 № 100000010/2008/444485,
яку оформлено на підставі довідки від
17.06.2008 № МВ 12-12-К/5204/2.

Також, під час судового розгляду справи
ні в суді першої ні, в суді апеляційної
інстанцій відповідачем-1 не було надано
пояснень стосовно джерел, які
використовувались під час коригування
заявленої вартості. Зокрема, за
наявності у відомчій базі даних
інформації про ввезення аналогічних
автомобілів за ціною 12 400 доларів США,
не зрозуміло чому митна вартість була
визначена митницею на рівні 18 010
доларів США за фургон.

Одночасно, суд першої інстанції
правомірно звертає увагу на те, що в
оскаржуваній довідці відсутнє
обґрунтування відповідача - 1 щодо
неможливості застосування кожного з
попередніх методів (від першого до
третього) визначення митної вартості
товарів (а.с. 11-12).

Крім того, відповідачем 1 не надано
доказів на неодноразові вимоги суду
(ухвали Окружного адміністративного
суду від 25 липня 2013 року та від 15 серпня
2013 року) щодо виставлення картки
відмови у прийняття митної декларації
та не надано письмових пояснень з
приводу таких обставин.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність дій
митниці щодо застосування третього
методу визначення митної вартості
товару без обґрунтування неможливості
послідовного застосування попередніх
методів. Аналогічна правова позиція
була неодноразово висловлена
Верховним Судом України у постановах
від 21.01.2011 (справа 21-56а10), від 07.02.2011
(справа № 21-76а10), від 14.11.2011 (справа
21-213а11), від 06.02.2012 (справа 21-418а11).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
- 1 як суб'єкт владних повноважень під
час розгляду справи не довів
правомірність прийнятого ним рішення.

З огляду на те, що відповідачем-1 не було
проведено процедуру консультацій з
декларантом, враховуючи відсутність в
оскаржуваній довідці обґрунтування
неможливості застосування попередніх
методів визначення митної вартості
товарів, оскаржуване рішення не може
бути визнане судом таким, що прийняте
суб'єктом владних повноважень на
підставі та у спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Таким чином, позовні вимоги в частині
скасування рішення про визначення
митної вартості товарів згідно довідки
від 17.06.2008 № МВ 12-12-К/5204 підлягають
задоволенню.

З вказаним підстав, апеляційна скарга
відповідача-1 не підлягає задоволенню

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
позову в частині позовної вимоги про
стягнення надмірно сплачених коштів,
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позивачем не було доведено
того, що ним була дотримана процедура,
передбачена розділом ІІІ Порядку
повернення платникам податків коштів,
що обліковуються на відповідних
рахунках митного органу як
передоплата, і митних та інших
платежів, помилково або надміру
сплачених до бюджету.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони не знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи, виходячи з наступного.

Статтею 27 Митного кодексу України
встановлено, що якщо задоволення
скарги на рішення, дії або
бездіяльність митних органів або їх
посадових осіб пов'язане з виплатою
грошових сум, їх виплата здійснюється
за рахунок державного бюджету
органами, що здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів, на
підставі рішення суду, органу чи
посадової особи щодо задоволення
скарги повністю або частково в порядку,
визначеному законом.

Згідно з ч. 3 ст. 301 Митного кодексу
України надміру зараховані до
державного бюджету суми митних пла
тежів повертаються з державного
бюджету в порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері фінансів.

Відповідно до п. 1 розділу III Порядку №618
для повернення з Державного бюджету
України митних та інших платежів,
помилково та/або надмірно сплачених до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
платником податків до загального
відділу митного органу, яким
здійснювалось оформлення митної
декларації, подається заява довільної
форми, яка підписується керівником і
головним бухгалтером суб'єкта
господарської діяльності або фізичною
особою.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го
дня, наступного за днем зарахування
коштів до Державного бюджету України.

Відповідно до п. 2 Порядку взаємодії
митних органів з органами Державного
казначейства України в процесі
повернення з Державного бюджету
України помилково та/або надмірно
зарахованих до бюджету митних та інших
платежів, контроль за справлянням яких
покладається на митні органи,
затвердженого наказом Державної
митної служби України та Державного
казначейства України від 20.07.2007 №611/147,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.09.2007 за №1095/14362 (далі -
Порядок №611), повернення помилково
та/або надмірно зарахованих до бюджету
митних та інших платежів здійснюється
на підставі висновку митного органу, що
здійснював оформлення митної
декларації. Зазначений висновок
оформлюється відповідно до заяви
платника, яка подається до митного
органу, що здійснював оформлення
митної декларації.

Пунктом 7 цього Порядку визначено, що на
підставі отриманого висновку про повер
нення відповідний орган Державного
казначейства України готує платіжні
документи на перерахування коштів з
рахунку з обліку доходів державного
бюджету на рахунок, зазначений у
висновку про повернення, та протягом
п'яти робочих днів від дати отримання
висновку про повернення здійснює
повернення коштів з бюджету.

Так, суд першої інстанції зазначив, що
позивачем не було доведено того, що ним
була дотримана процедура, передбачена
розділом III Порядку повернення
платникам податків коштів, що
обліковуються на відповідних рахунках
митного органу як передоплата, і митних
та інших платежів, помилково або
надміру сплачених до бюджету, контроль
за справлянням яких здійснюється
митним органом, затвердженого наказом
Державної митної служби України від
20.07.2007 № 618, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 25.09.2007 за
№ 1097/14364, зокрема в частині подання
відповідної заяви до відповідача 1 з
наданням підтверджуючих документів, а
тому суд не вбачає порушеного права
позивача в цій частині позовних вимог.
У зв'язку з цим, у задоволенні цієї
позовної вимоги суд вважає за
необхідне відмовити.

Але, колегія суддів звертає увагу на те,
що твердження суду першої інстанції
про недотримання Позивачем Розділ III
Порядку повернення платникам податків
коштів, що обліковуються на
відповідних рахунках митного органу як
передоплата, і митних та інших
платежів, помилково або надміру
сплачених до бюджету, контроль за
справлянням яких здійснюється митним
органом, затвердженого наказом
Державної митної служби України від
20.07.2007 № 618 (надалі - Порядок № 618) не
відповідає матеріалам справи. Так
Позивач ще до звернення до суду з даним
позовом звертався до Відповідача 1 із
Скаргою від 02.07.2008 (є в матеріалах
справи), в якій зокрема просив
повернути йому 23 071,54 грн. надмірно
сплачених платежів та до якої
додавались вантажні митні декларації,
передбачені в Розділі III Порядку № 618.
Але Відповідач 1 своїм листом від 28.07.2008
№ 35/1.2-12/7616 (є в матеріалах справи)
відмовив Позивачу у задоволенні його
вимоги. Відповідач 1 відмовив Позивачу
у поверненні коштів не у зв'язку з
недотриманням Порядку № 618, а через
позицію Відповідача 1 про
правомірність прийнятого ним рішення
щодо самостійного визнання ним митної
вартості товарів.

Крім цього, вважаємо, що в даному
випадку суд застосував норму права, яка
не підлягала застосуванню. Розділ III
Порядку № 618 застосовується до
випадків помилкового або надмірного
зарахування платниками податків до
бюджету митних та інших платежів, а не
до випадків, коли між платником податку
та митним органом існує спір щодо суми
платежу. Це, між іншим, випливає з п. 10
Розділу III Порядку № 618, відповідно до
якого суми митних та інших платежів,
перераховані митними органами на
рахунки з обліку доходів, відкриті в
територіальних органах Державного
казначейства, які підлягають
поверненню за рішенням суду,
повертаються у порядку, визначеному
Державною митною службою України та
Державним казначейством України.

В даному випадку між Позивачем та
Відповідачем 1 існує насамперед спір
щодо правомірності самостійного
визначення митним органом митної
вартості товарів.

Що ж стосується вимоги повернути
Позивачу надмірно сплачені податки, то
така вимога є похідною від першої
вимоги про визнання недійсним рішення
Відповідача 1, оскільки надмірне
перерахування податків знаходиться в
прямому причинно-наслідковому зв'язку
з винесенням Відповідачем 1
неправомірного рішення.

Отже, враховуючи неправомірність
рішення Київської регіональної
митниці про кори гування митної
вартості товарів та правильність
заявленої позивачем митної вартості
товарів, що встановлено судами першої
та апеляційної інстанції, фактичну
надмірну сплату позивачем до бюджету
платежів при митному оформленні
імпортованих ним товарів, а також
звернення позивача із заявою про
повернення коштів, яка залишена
відповідачем без належного розгляду,
то вказані надміру сплачені платежі
підлягають поверненню на його користь
з Державного бюджету, а відтак вимога
позивача про стягнення коштів є
обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, особливістю адміністративного
судочинства є те, що тягар доказування
в спорі покладається на відповідача -
орган публічної влади, який повинен
надати суду всі матеріали, які свідчать
про його правомірні дії чи прийнятті
рішення.

Згідно із статтею 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України, у справах щодо оскарження дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень суд перевіряє чи вчинені
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, визначений Конституцією і
законами України.

Докази надані відповідачем не
підтверджують обставин, на які він
посилається заперечуючи проти позову.

З огляду на вищезазначене позовні
вимоги підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до статті 159 КАС України
законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, апеляційна
інстанція дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що є
підставою для скасування судового
рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
198 КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції має право скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст.4, 8-11, 94, 160, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київської
регіональної митниці Міндоходів -
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Металсістем" (Товариства з обмеженою
відповідальністю "Картек") -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 грудня 2013 року -
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову про зобов'язання
повернути надмірно сплачені 18 634, 69 грн.
податку на додану вартість та 4 436, 84 грн.

В цій частині винести нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві повернути надмірно
сплачені 18 634 (вісімнадцять тисяч
шістсот тридцять чотири) грн. 69 коп.
податку на додану вартість та 4 436
(чотири тисячі чотириста тридцять
шість) грн. 84 коп.

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 грудня 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів із
дня складання у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя

Земляна Г.В.

Судді:

Горбань Н.І.

Межевич М.В.