Справа № 825/968/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/968/14
інстанції: Тихоненко О.М.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області - Лисиці Олени
Станіславівни на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 07 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вольтаж Ком» до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «Вольтаж
Ком» звернулося до Чернігівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що по
господарських взаємовідносинах з
контрагентом Товариством з обмеженою
відповідальністю «Енергомур» укладено
договір № б/н на
транспортно-експедиторське
обслуговування від 01.03.2013 року. Сума
податку на додану вартість сплачена в
ціні товару (робіт, послуг) та віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту. Оскільки реальність
здійснення господарської операції
позивачем підтверджується первинними
документами, що надавались на
перевірку, а саме: рахунки, накладні,
податкові накладні, товарні накладні,
товарно-транспортні накладні, чеки,
прибуткові ордери, виписки банку, акти
виконаних робіт, то позивач вважає, що
перевіряючі не надали належної оцінки
даним документам та тому, що придбані
позивачем товари (роботи, послуги) були
використані в господарській
діяльності підприємства. Оскільки
позивачем правомірно віднесено суму
ПДВ сплачену в ціні товару (робіт,
послуг) до податкового кредиту, то
позивач вважає висновки, викладені в
акті перевірки від 16.10.2013 № 573/15/37804618,
такими, що не відповідають дійсності, а
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення такими, що
підлягають скасуванню.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 07 квітня 2014
року задоволено вказаний позов.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області
від 30.10.2013 року № , № та №
.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області - Лисиця Олена
Станіславівна подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову про відмову
у задоволенні даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач 12.07.2011 року
зареєстрований в якості юридичної
особи виконавчим комітетом
Чернігівської міської ради, що
підтверджується випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців Серії ААВ №
261973 (а.с. 27) та з 13.07.2012 року є платником
ПДВ, що підтверджується свідоцтвом №
200056339 про реєстрацію платника податку
на додану вартість (а.с. 28).

Згідно довідки АА № 606217 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України видами діяльності
позивача за КВЕД-2010 є: 46.43 оптова
торгівля побутовими електротоварами й
електронною апаратурою побутового
призначення для приймання,
записування, відтворювання звуку й
зображення; 46.52 оптова торгівля
електронним і телекомунікаційним
устаткуванням, деталями до нього; 46.74
оптова торгівля залізними виробами,
водопровідним і опалювальним
устаткуванням і приладдям до нього; 46.76
оптова торгівля іншими проміжними
продуктами; 46.90 неспеціалізована
оптова торгівля; 47.54 роздрібна торгівля
побутовими електротоварами в
спеціалізованих магазинах (а.с. 29).

З метою здійснення господарської
діяльності між позивачем (Орендар) та
ФОП ОСОБА_3 (Орендодавець) 01.07.2012 року
укладено договір оренди, відповідно до
якого Орендодавець передає, а Орендар
приймає у користування складське
приміщення на першому поверсі будинку
по АДРЕСА_1 площею 61,8 кв.м для
зберігання ТМЦ (а.с. 230-231).

ДПІ у м. Чернігові ГУ Міндоходів у
Чернігівській області проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку правомірності нарахування
позивачем бюджетного відшкодування
податку у зменшення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість наступних звітних
(податкових) періодів за липень 2013 року
у сумі 36462,00 грн., відображених у
податковій декларації з ПДВ, поданій за
відповідний звітний (податковий)
період з урахуванням уточнюючого
розрахунку податкових зобов'язань з
ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно
виявлених помилок.

За результатами даної перевірки
складено акт від 16.10.2013 року № 573/15/37804618,
за змістом якого перевіркою
встановлено наступне: підтверджено
відображене позивачем у декларації за
липень 2013 року бюджетне відшкодування
ПДВ на рахунок платника у банку у сумі
5335,00 грн.; в порушення п. 198.2, п. 198.6 ст. 198
ПК України по податковій декларації з
податку на додану вартість за липень 2013
року підприємством завищено
податковий кредит на суму ПДВ 9608,98 грн.;
в порушення п. 200.1, п. 200.4, п. 200.6, п. 200.14 ст.
200 ПК України позивачем занижено
заявлену суму бюджетного
відшкодування ПДВ по декларації за
квітень 2013 року на суму 21518,00 грн.; в
порушення п. 200.1, п. 200.4, п. 200.14 ст. 200 ПК
України позивачем завищено заявлену
суму бюджетного відшкодування ПДВ за
липень 2013 року в сумі 31127,00 грн.

На підставі висновків перевірки ДПІ у
м. Чернігові ГУ Міндоходів у
Чернігівській області винесено
податкові повідомлення-рішення від
30.10.2013 року № , яким позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість в розмірі
31127,00 грн.; № , яким позивачу
збільшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 21518,00 грн.; № ,
яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 9609,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями
відповідача, позивач звернувся з даним
позовом до суду.

Задовольняючи даний позов суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
позивача є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

Судом встановлено, що 01.03.2014 позивачем
(Замовник) укладено договір № б/н на
транспортно-експедиторське
обслуговування з ТОВ «Енергомур»
(Експедитор), відповідно до якого
Експедитор від свого імені та за
рахунок Замовника забезпечує
здійснення перевезення вантажів
Замовника автомобільним транспортом у
міському, приміському й міжміському
сполученні. Експедитор в інтересах
Замовника виконує пов'язані з
перевезенням транспортно-експедиційні
операції: розроблення маршруту
перевезення; пошук Перевізника;
організація забезпечення відправлення
та одержання вантажу; інші операції,
пов'язані з перевезенням (а.с. 48-50). Так,
на протязі липня 2013 року ТОВ
«Енергомур» надано позивачу послуги з
перевезення, а останнім перераховано
кошти на рахунок ТОВ «Енергомур».

Реальність виконання господарської
операції з ТОВ «Енергомур»
підтверджується наявними в матеріалах
справи належним чином оформленими
первинними документами, а саме: актами
надання послуг, податковими
накладними, накладними,
товарно-транспортними накладними,
видатковими накладними, довіреностями
на отримання товару, (а.с.51-160). Оплата
наданих послуг підтверджується
платіжними дорученнями (а.с. 162-164).

Вказана операція належними чином
відображена в бухгалтерському та
податковому обліку позивача, що
підтверджується оборотно-сальдовою
відомістю по рахунку 3771 (а.с.161).

Колегія суддів зауважує, що будь-які
документи мають силу первинних
документів лише в разі фактичного
здійснення господарської операції.
Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

При цьому колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
те, що з наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений з
контрагентом правочин мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлений ним.

Таким чином, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що правовідносини за
спірним правочином в повній мірі
відображені в бухгалтерському та
податковому обліку позивача, тобто
позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК, за якою
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини. спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обгрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Також в силу ст. 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Судом першої інстанції було
встановлено, що як на підставу
нікчемності правочину позивача з
вищезазначеним контрагентом
відповідач посилається на акт ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 23.09.2013 № 1260/26-55-22-01 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Енергомур» щодо
підтвердження господарських відносин
платниками податків за період з 01.05.2013
по 31.07.2013, яким встановлено, що звіркою
не встановлено факту реального
здійснення господарських операцій ТОВ
«Енергомур» за період з 01.05.2013 по 31.07.2013.
Встановлено відсутність об'єктів
оподаткування при придбанні та продажу
товарів (послуг), які підпадають під
визначення ст.ст.22, 138, 185 ПК України
(а.с.235-241).

Колегія суддів вважає правильним
критичне сприйняття судом першої
інстанції таких посилань зважаючи на
наступне.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, чинним податковим
законодавством України не передбачено
право відповідача при складанні акта
перевірки одного платника податків
приймати за основу акт перевірки
іншого платника податків, як підставу
для висновку про наявність порушень з
боку першого.

Водночас судом першої інстанції було
встановлено, що податковий орган не
подав доказів на підтвердження того, що
позивач діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускав його
контрагент, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. Також не
доведено та не надано доказів, які б
свідчили про безтоварний або фіктивний
характер здійснених операцій.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що позивачем в повній мірі
документально підтверджено реальність
виконання правочину позивача з
контрагентом.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування податкового кредиту.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачем не надано
доказів з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців щодо наявності запису
про виключення з реєстру контрагента
позивача на момент укладення чи
виконання договору чи відсутності у
нього статусу платника ПДВ.

На момент здійснення правовідносин
підприємство-контрагент позивача - ТОВ
«Енергомур» зареєстроване в якості
юридичної особи, що підтверджується
витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 227-229).

Отже, правочин позивача з
вищезазначеним контрагентом укладено
останнім з метою отримання послуг,
тобто позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно із п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

У податковому обліку податкова
накладна є тим документом, який
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця і
визначається як розрахунковий
документ, що підтверджує вчинення
певної господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати ПДВ
та підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.

Суми за вказаним правочином включено
позивачем до податкового кредиту в тих
звітних періодах, в яких отримано
податкові накладні.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач має належним
чином оформлені податкові накладні,
які повністю відповідають вимогам
Податкового кодексу України, та
відображають зміст господарської
операції, в результаті якої вони
складені.

Також необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. Водночас, за
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі, якщо придбані товари
чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку
відповідні суми не можуть включатися
до податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Оскільки позивачем доведений факт
вчинення господарської операції, за
наслідками якої виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своєму контрагенту, що підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
то колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість по
вищевказаним податковим накладним.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаної операції з
отримання позивачем товару,
невідповідність цієї операції
дійсному економічному змісту, або
засвідчили б наявність інших обставин,
що підтверджують недобросовісність
позивача як платника податків та
виключають право на формування
податкового кредиту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про наявність підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області -
Лисиці Олени Станіславівни - залишити
без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 07 квітня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.