Справа № 423/252/14-а
Суддя: Лизенко І. В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м.Попасна

Попаснянський районний суд Луганської
області у складі:

головуючої судді
Лизенко І.В.,

при секретарі
Альяновій Л.Г.,

за участі позивачки
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представників відповідача
Новак Ю.М., Синиці А.В.,

третьої особи
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Малорязанцівської
селищної ради Попаснянського району,
третя особа ОСОБА_5, про визнання дій
неправомірними, скасування актів
встановлення меж земельної ділянки,
зобов'язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
вищеназваним позовом, у якому просила
суд визнати дії відповідача та акт
встановлення меж земельної ділянки від
03.12.2013 року неправомірними, та такими,
що суперечать нормам ст.107, 193, 198 ЗК та п.7
Положення про порядок ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого постановою КМУ від
12.01.1993р. №15; скасувати акти
встановлення меж земельної ділянки від
02.10.2013р. та від 03.12.2013р. комісії з
розгляду земельних спорів
Малорязанцівської сільради, як
невідповідні правоустановчим
документам на право приватної
власності на землю; зобов'язати
відповідача повернути межі земельної
ділянки, розташованої в АДРЕСА_1,
відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю, плану
зовнішніх меж земельної ділянки,
зазначеному в акті, та до акту
встановлення границь ділянки в натурі
від 04.10.1995 року, до фактичного
розташування меж, які існували та
використовувались нею і ОСОБА_5 з 1995
року.

В обґрунтування позову позивачка
послалась на те, що має на праві
приватної власності земельну ділянку
по АДРЕСА_1, площею 0,225 га, в межах згідно
з планом, з цільовим призначенням: для
присадибної ділянки, на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю, виданого 04.10.1995 року
Малорязанцівською селищною радою.
Актом встановлення меж земельної
ділянки від 03.12.2013р. були відновлені
межі належної їй земельної ділянки та
земельної ділянки, належної ОСОБА_5, за
адресою: АДРЕСА_2, та встановлені 4
межових знаки. Фактично актом змінено
межу між ділянками, яка була
встановлена 04.10.1995 року, в результаті
чого зменшено її земельну ділянку. Не
згодна з цим актом та з актом від
02.10.2013р., оскільки вважає, що
встановлена межа не відповідає
державному акту від 04.10.1995р.; комісія
оглядала земельну ділянку за її
відсутності. Вважає, що у комісії були
відсутні підстави для відновлення
межових знаків згідно ст. 107 ЗК,
оскільки на межі, яка, на її думку, є
відповідною, збудовано кам'яний мур, що
не був зруйнований, тобто були наявні
межові знаки. Окрім того, вважає
безпідставними посилання у акті на ст.
103, 104 ЗК України, так як правила
добросусідства не порушувала.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги, надала
пояснення, аналогічні викладеному у
позові, доповнивши, що межа між її
земельною ділянкою та ділянкою ОСОБА_5
повинна проходити по кам'яному муру, що
відповідає державному акту про право
власності на землю від 04.10.1995р. В
результаті дій відповідача межу
перенесено вбік її земельної ділянки
на 2-3 метри. Спір між нею та ОСОБА_5 з
приводу межі виник у 2013 році. До комісії
з земельних спорів зверталась ОСОБА_5 З
приводу межового спору між нею та
ОСОБА_5 до суду не зверталась.

Представник позивачки у судовому
засіданні підтримав позов, підтвердив
пояснення позивачки.

Представник відповідача Синиця А.В. у
судовому засіданні позов не визнала,
усно та письмово суду пояснивши, що
оскаржувані акти були складені
комісією з врегулювання земельних
спорів за результатами розгляду
звернення ОСОБА_5 Межовий спір між
позивачкою та третьою особою
вирішувався комісією на підставі ч.3
ст.158, 159 ЗК України. 01.10.2013 року до
комісії звернулась ОСОБА_5 з заявою про
відновлення меж її земельної ділянки
та порушення сусідкою ОСОБА_1 правил
добросусідства. 02.10.2013 року комісія
виїхала на місце та у присутності обох
власників земельних ділянок
розглянула спір. Комісією було
встановлено, що площа земельної
ділянки ОСОБА_5 менша на 60 кв.м., ніж
встановлено правовстановлюючими
документами, а площа земельної ділянки
ОСОБА_1 більша на 60 кв.м. за площу згідно
технічної документації. Користувалися
оригіналами правовстановлюючих
документів і ОСОБА_5, і ОСОБА_1 Дані
Державного земельного кадастру не
використовували, оскільки комісія не
має доступу до них. Було запропоновано
сторонам спору відновити межу, проти
чого ОСОБА_1 не заперечувала, та було
встановлено 4 межових знаки. Сторонам
було роз'яснено що рішення комісії, яке
було оформлене також і актом, носить
рекомендаційний характер та не має
зобов'язального характеру. Хоча
комісією було складено акт
встановлення меж земельної ділянки,
фактично 02.10.2013 року було складено акт
відновлення меж земельної ділянки
згідно з державними актами про право
власності на землю обох сторін, що
вбачається з його тексту. 02.12.2013 року
ОСОБА_5 повторно звернулась до селищної
ради з заявою, оскільки ОСОБА_1
зруйнувала відновлені межові знаки.
03.12.2013 року комісія виїхала на місце та
склала повторно акт про відновлення
меж земельної ділянки, рекомендувала
не порушувати межових знаків. При цьому
03.12.2013 року земельний спір не
вирішувався, так як був вирішений 02.10.2013
року.

Представник відповідача Новак Ю.М.
позов не визнав, підтримав пояснення
Синиці А.В.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позову, пояснивши, що є
власницею земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2, на
підставі свідоцтва про право власності
від 25.06.2012р. (1/2 частина), та свідоцтва
про право на спадщину від 25.06.2012р. (1/2
частина). З 1990 року межа між земельними
ділянками її та позивачки проходила по
дерев'яному паркану, що і було
зафіксовано у державних актах, виданих
обом у 1995 році. Пізніше, після побудови
басейну, на її ділянці впритул до
басейну на відстані близько трьох
метрів від межі було зведено цегляний
паркан. З часом дерев'яний паркан
зруйнувався і позивачка почала
користуватись її частиною земельної
ділянки. Після смерті чоловіка
вирішила привести розмір земельної
ділянки у відповідність до технічної
документації. Була вимушена звертатись
до селищної ради та до органів
внутрішніх справ, оскільки позивачка
добровільно вирішити спір
відмовлялась, ображаючи її нецензурною
лайкою. Вважає дії відповідача
правомірними, оскільки комісією було
вирішено земельний спір, в результаті
чого розмір її земельної ділянки став
відповідати даним державного акту.
Позивачкою також порушувались правила
добросусідства, так як вона виливала
під паркан курячий послід, який має
сильний запах.

Суд, вислухавши пояснення позивачки,
представників сторін, третьої особи,
показання свідка, дослідивши письмові
докази, вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено такі факти та
відповідні ним правовідносини.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,225
га, в межах згідно з планом, з цільовим
призначенням: для присадибної ділянки,
належить позивачці ОСОБА_1 на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю, виданого 04.10.1995 року
Малорязанцівською селищною радою
(а.с.18-19).

Земельна ділянка по АДРЕСА_2, площею 0,205
га, в межах згідно з планом, з цільовим
призначенням: для присадибної ділянки,
належить на праві власності третій
особі ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
право власності від 25.06.2012р. (1/2 частина),
та свідоцтва про право на спадщину від
25.06.2012р. (1/2 частина), що підтверджується
копією державного акту на право
приватної власності на землю, виданого
25.05.1995 року Малорязанцівською селищною
радою з відповідними позначками (а.с.75).

01.10.2013 року ОСОБА_5 звернулася до голови
Малорязанцівської селищної ради із
заявою щодо порушення сусідкою ОСОБА_1
правил добросусідства та щодо
перешкоджання користування частиною
належної заявниці земельної ділянки
(а.с.94).

Згідно протоколу комісії з
врегулювання земельних спорів з
приводу суміжного землекористування
від 02.10.2013 року (а.с.28) комісією
встановлено, що площа земельної
ділянки ОСОБА_5 не відповідає
встановленому у державному акті про
право власності на землю від 25.05.1995р., та
постановлено виїхати за вказаною у
заяві адресою та встановити межі
земельної ділянки; суміжним
землекористувачам рекомендувати
дотримуватись правил добросусідства,
передбачених ЗК України, та доведених
до відома сторін спору; в разі, якщо
сторони спору не згодні з прийнятим
рішенням узгоджувальної комісії,
рекомендувати звернутись до суду з
вирішення спору в судовому порядку.

З акту від 02.10.2013 року (а.с.27) вбачається,
що в результаті виїзду комісії з
врегулювання земельних спорів на місце
встановлено невідповідність фактичної
межі земельної ділянки ОСОБА_5 та її
розмірів встановленому у державному
акті на право власності на земельну
ділянку. Дана невідповідність була
вирішена шляхом встановлення межових
знаків. Комісією рекомендовано ОСОБА_1:
використовувати земельну ділянку за
цільовим призначенням, не порушувати
межових знаків, дотримуватись правил
добросусідства, а саме: відповідно до
ст.ст. 103, 104 ЗК України використовувати
земельну ділянку такими способами, які
б завдавали б менше незручностей
сусідам (затінення, задимлення,
неприємні запахи тощо), припинити
діяльність на своїй ділянці, яка може
призвести до шкідливого впливу на
здоров'я людей, тварин та повітря, інші
земельні ділянки тощо.

Позивачкою та третьою особою визнано,
що 02.10.2013 року комісія розглядала спір у
присутності обох землевласників.

2 грудня 2013 року ОСОБА_5 повторно
звернулася до голови
Малорязанцівської селищної ради із
заявою (а.с.82) щодо руйнування сусідкою
ОСОБА_1 межових знаків.

Згідно акту від 03.12.2013 року (а.с.30)
комісією з розгляду земельних спорів
відновлені межі земельної ділянки та
встановлені 4 межових знаки,
рекомендовано ОСОБА_1: використовувати
земельну ділянку за цільовим
призначенням, не порушувати межових
знаків, дотримуватись правил
добросусідства, а саме: відповідно до
ст.ст. 103, 104 ЗК України використовувати
земельну ділянку такими способами, які
б завдавали б менше незручностей
сусідам (затінення, задимлення,
неприємні запахи тощо), припинити
діяльність на своїй ділянці, яка може
призвести до шкідливого впливу на
здоров'я людей, тварин та повітря, інші
земельні ділянки тощо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України,
органи місцевого самоврядування
вирішують земельні суперечки в межах
населених пунктів відносно меж
земельних ділянок, які знаходяться у
власності й користуванні громадян, і
дотримання громадянами правил
добросусідства. Такими органами
місцевого самоврядування, до
повноважень яких належить вирішення
земельних суперечок, визначені
виконавчі органи сільських, селищних,
міських рад (ч. 1 п.5 ст. 33 Закону України
від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування в Україні»).

У відповідності до ст. 47 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
земельні спори можуть розглядатись
спеціально створеними постійними
комісіями органу місцевого
самоврядування.

Порядок розгляду таких спорів
передбачений статтею 159 ЗК України.
Підставою є заява однієї із сторін,
спір розглядається у тижневий строк з
дня подання заяви за участю
зацікавлених сторін, які повинні бути
завчасно повідомлені про час і місце
розгляду спору.

Спір щодо межі земельних ділянок,
належних ОСОБА_1 та ОСОБА_5, розглянуто
комісією з врегулювання земельних
спорів Малорязанцівської селищної
ради 2 жовтня 2013 року в межах
компетенції згідно ч.3 ст.158 ЗК України
та у спосіб, передбачений ст.159 ЗК
України.

Повноважність складу комісії
підтверджено копією рішення про
створення комісії з врегулювання
земельних спорів №28/12 від 26.09.2013 року
(а.с.81).

Рішення комісією прийнято своєчасно, з
урахуванням всіх суттєвих обставин,
встановлених на підставі
правовстановлюючих документів сторін
спору, та внаслідок заміру земельних
ділянок.

При цьому, дії відповідача не
суперечать нормам ст.107, 193, 198 ЗК
України, оскільки комісія з
врегулювання земельних спорів
уповноважена на вирішення спору щодо
меж земельних ділянок, та при цьому не
здійснює спеціальну діяльність,
передбачену Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженою наказом
Держкомітету України із земельних
ресурсів від 18.05.2010р. №76.

Відповідно до ч.4 ст. 159 ЗК України
комісією визначено порядок виконання
рішення шляхом рекомендації
дотримання визначеної згідно
державних актів межі.

При цьому, наявний у актах комісії від
02.10.2013 року та від 03.12.2013 року термін
«встановлення меж земельної ділянки та
межових знаків» використано у
розумінні визначення порядку
вирішення земельного спору шляхом
орієнтовного визначення спільної
межової лінії, що має рекомендаційний
характер.

Більш того, позивачкою ОСОБА_1 визнано,
що у Державному земельному кадастрі
відсутні відомості щодо належної їй
земельної ділянки, що унеможливлювало
користування відповідачем цими даними.
Зазначене також підтверджено
показаннями свідка ОСОБА_6 Внесення
відомостей до Державного земельного
кадастру здійснюється на підставі
заяви повноважної особи, зокрема
власника земельної ділянки, на платній
основі згідно пунктів 66, 86 Порядку
ведення Державного земельного
кадастру, затвердженого постановою КМУ
від 17.10.2012 року №1051.

Враховуючи, що комісія не уповноважена
(станом на 02.10.2013 року) здійснювати
діяльність з встановлення меж
земельної ділянки згідно зазначеної
Інструкції, однак зобов'язана до
вирішення земельних спорів щодо меж
земельних ділянок громадян, то
відповідачем правомірно, з
використанням доступних для комісії
засобів, було прийнято оскаржуване
рішення 02.10.2013 року.

З показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що
ним, як інженером-земловпорядником ПП
«Агроцентрнаука», були оглянуті
земельні ділянки, та дійшов висновку,
що для остаточного вирішення
цивільно-правового спору між
землевласницями необхідна кадастрова
зйомка місцевості, оскільки обидва
державні акти не містять координат
межі на місцевості. Комісією було
вирішено спір на підстав наявних у
держаних актах даних щодо площі
земельних ділянок та конфігурації меж.
До прийняття комісією рішення площі
обох земельних ділянок не відповідали
встановленим розмірах у державних
актах, так як площа ділянки ОСОБА_5 була
менша на 60 кв.м., а площа ділянки ОСОБА_1
була більша на 60 кв.м. Рішенням комісії
площі ділянок приведено у
відповідність до державних актів
шляхом рекомендації дотримання
визначеної межової лінії.

Відповідачем кадастрова зйомка не
здійснюється, що також доводить
використання відповідачем під час
вирішення спору всіх доступних йому
засобів.

Не суперечить наведеним нормам також
акт комісії від 03.12.2013 року, оскільки не
має правових наслідків, так як не
містить рішення щодо земельного спору
та за змістом повторює акт від 02.10.2013
року.

З приводу позовних вимог про визнання
дій відповідача та акту від 03.12.2013р.
такими, що суперечать пункту 7
Положення про порядок ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого постановою КМУ від 12.01.1993
року №15, суд зазначає, що на час
вчинення оскаржуваних дій - 2 жовтня та 3
грудня 2013 року, зазначена постанова
втратила чинність на підставі
постанови КМУ від 17.10.2012 року №1051.

Вирішення спорів органами місцевого
самоврядування не передбачає
остаточності прийнятого рішення,
оскільки рішення, прийняте за
результатами розгляду спору, не є
виконавчим документом (ч.2 ст.17 ЗУ «Про
виконавче провадження») та носить
рекомендаційний, а не імперативний
характер.

З огляду на це, є безпідставними
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача повернути межі земельної
ділянки у відповідність до певної
документації.

Відповідно до ч. 5 ст. 158 ЗК України у
разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органу
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

Отже, враховуючи, що фактично між
позивачкою та третьою особою існує
цивільно-правовий спір щодо спільної
межі земельних ділянок, кожна має право
звернутися до суду для остатоного
вирішення даного спору.

Зважаючи на викладене, суд доходить
висновку про необґрунтованість
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2, 11, 70, 71, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Малорязанцівської селищної ради
Попаснянського району, третя особа
ОСОБА_5, про визнання дій
неправомірними, скасування актів
встановлення меж земельної ділянки,
зобов'язання до вчинення певних дій
відмовити за необґрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Попаснянський районний суд протягом
десяти днів з дня складення постанови у
повному обсязі.

Постанова набирає чинності після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не
подано, або після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили судовим
рішенням за наслідками апеляційного
провадження, якщо постанова не
скасована.

Суддя:
І.В. Лизенко