Справа № 826/17337/13-а
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року м. Київ
К/800/13397/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

головуючого - судді Леонтович К.Г.,

суддів: Васильченко Н.В. Калашнікової
О.В.,

секретаря - Наумця О.В.,

за участю представника ТОВ "Софіт-люкс"
- Горба С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
касаційною скаргою Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів і зборів України на постанову
окружного адміністративного суду
міста Києва від 13 січня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 лютого 2014
року у справі № 826/17337/13-а за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Софіт-Люкс" до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів, Головного управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві про скасування
рішення про коригування митної
вартості товарів та стягнення суми -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю
"Софіт-Люкс" звернулося в суд з позовом
до Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів і зборів України,
в якому просило скасувати рішення
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів про коригування митної
вартості товарів №100250000/2013/600538/2 від
12.08.2013 та стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Софіт-Люкс" надмірно сплачені суми
мита в розмірі 7509,41 грн. та ПДВ із
ввезених на митну територію України
товарів в розмірі 25939,24 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначає про неправомірність дій
митного органу щодо визначення митної
вартості товару за резервним методом,
оскільки вважає, що заявлена
декларантом митна вартість є
достовірною та об'єктивною, яка
підтверджується
зовнішньоекономічними контрактами,
інвойсами та іншими документами.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 січня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 лютого 2014
року, позовні вимоги задоволені.
Визнане протиправним та скасоване
рішення Київської регіональної
митниці Державної митної служби
України від 12.08.2013 №100250000/2013/600538/2 про
коригування митної вартості товарів.
Стягнуті з Державного бюджету України
в особі Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
на користь ТОВ "Софіт-Люкс" (,
місто Київ, вул. Віскозна, б.93А, 02097)
надмірно сплачені кошти у розмірі
7509,41(сім тисяч п'ятсот дев'ять гривень
сорок одна копійка) - надмірно
сплаченого мита та 25939,24 (двадцять п'ять
тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять
гривень двадцять чотири копійки) -
надмірно сплаченого податку на додану
вартість.

Не погоджуючись з ухваленими по справі
рішеннями Київська міжрегіональна
митниця Міністерства доходів і зборів
України звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалу суду апеляційної
інстанції, ухвалити нове судове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права.

До касаційної скарги приєдналося
Головне управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві.

В письмових запереченнях на касаційну
скаргу товариство з обмеженою
відповідальністю "Софіт-Люкс" просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено, що товариством з
обмеженою відповідальністю
"Софіт-Люкс" укладений контракт № SEL11
від 17 березня 2011 року з компанією NINGBO
JIANGBEI ELEX IMP. AND EXP. CO. LTD на поставку товару
(засоби освітлення, комплектуючи до
них).

Позивачем з метою митного оформлення
відповідної партії товару була подана
електронна ВМД від 12.08.2013 року №
100250000/2013/066616.

За наслідком опрацювання вказаної ВМД
Київською міжрегіональною митницею
Міндоходів 12.08.2013 року було прийняте
рішення про коригування митної
вартості товарів №100250000/2013/600538/2, яким
збільшена загальна сума платежів на
33448,65 грн. (мита 7509,41 грн. та ПДВ 25939,24
грн.).

Згідно графи 33 рішення про коригування
митної вартості товарів №100250000/2013/600538/2
метод визначення митної вартості
товарів за ціною контракту не
застосовувався, оскільки надані
документи для підтвердження митної
вартості не містять всіх даних
відповідно до обраного декларантом
методу визначення митної вартості, які
підтверджують числові значення митної
вартості. В прайс-листі виробника не
зазначена одиниця виміру за яку
виставлена ціна, а у висновку
експертної організації не зазначені
джерела виробників аналогічної
продукції, на підставі яких зроблений
висновок, в перекладі копії митної
декларації, не зазначена особа, яка
зробила переклад. Декларантом не
подана копія митної декларації країни
відправлення.

Відповідно видрукуваного електронного
повідомлення від 12.08.2013 року (час
створення 13:36:56), вбачається, що митному
органу направлялася така копія митної
декларації країни відправлення (файл з
ім.'ям ex.jpg) під кодом 9610 та файл з її
перекладом ім.'я "ех. пepeвoд.jpg".

Суди першої і апеляційної інстанції,
задовольняючи позовні вимоги виходили
з того, що рішення про визначення
митної вартості товару за шостим
(резервним) методом без
обґрунтованості послідовного
застосування попередніх п'яти, а також
без обґрунтування неможливості їх
застосування та виданої на підставі
цього рішення картки відмови у
прийнятті митної декларації є
помилковим і таким, що не відповідає
вимогам законодавства, митний орган не
довів наявність обґрунтованих
сумнівів щодо невідповідності
заявленої позивачем митної вартості
товару, що позивачем наданий перелік
документів, який підтверджував
заявлену митну вартість товару за
ціною договору.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
частково не погоджується з висновками
судів першої і апеляційної інстанцій
виходячи з наступного.

Згідно обставин справи між сторонами
виник спір щодо визначення митним
органом заявленої митної вартості
товару за резервним методом та
повернення надмірно сплачених митних
платежів. Визнаючи протиправним
рішення про коригування митної
вартості товару суди попередніх
інстанцій послалися на не наведення
відповідачем підстав, які
унеможливлюють визначення митної
вартості товару за ціною договору та
надання позивачем документів, які
підтверджують заявлену митну вартість
товару за ціною Контракту.

Спірні правовідносини регулюються
Митним кодексом України від 13.03.2012 р. №
4495-VI (надалі - МК України).

Згідно ст.49 МК України митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари.

Відповідно ст.51 МК України митна
вартість товарів, що ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, визначається
відповідно до гл. 9 цього Кодексу.

Згідно ст.52 МК України декларант або
уповноважена ним особа, які заявляють
митну вартість товару, зобов'язані: 1)
заявляти митну вартість, визначену
ними самостійно, у тому числі за
результатами консультацій з митним
органом; 2) подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню; 3) нести всі
додаткові витрати, пов'язані з
коригуванням митної вартості або
наданням митному органу додаткової
інформації.

У ст.53 МК України передбачено, що
одночасно з митною декларацією
декларант подає митному органу
документи, що підтверджують заявлену
митну вартість товарів і обраний метод
її визначення. Документами, які
підтверджують митну вартість товарів,
є: 1) декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості; 2)
зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо
рахунок сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; 5) за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару; 6)
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; 7) копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

Разом з тим, у ч.3 ст.53 Кодексу
передбачений перелік документів, які
митний орган може вимагати у
декларанта у разі, якщо документи,
зазначені у ч.2 ст.53 МК України містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари. Це, зокрема, транспортні
(перевізні) документи, виписки з
бухгалтерської документації, каталоги,
специфікації, прейскуранти виробника
товару.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем надані
відповідачу для митного оформлення
імпортованого товару документи, що
передбачені ч.2 ст.53 МК. Подані
документи ідентифікували оцінюваний
товар та містили об'єктивні і
достовірні дані, що піддавалися
обчисленню, які підтверджували ціну
товарів, що підлягала сплаті позивачем
на користь продавця, тобто
підтверджували митну вартість товарів
за ціною договору згідно з вимогами
ч.ч.4, 5 ст. 58 МК.

Крім того, на виконання ч.3 ст. 53 МК
України декларант також подав
додаткові документи.

Частиною 2 ст. 53 МКУ встановлений
вичерпний перелік документів, які
підтверджують митну вартість товарів,
разом із тим копія митної декларації
країни відправлення згідно вказаної
норми закону не передбачена.

З оскаржуваного рішення, зокрема зі
змісту графи 33 вбачається, що подані
позивачем документи не містять
обставин, зазначених ст.53 Митного
кодексу України, а саме: документи
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари.

За таких обставин суди попер6едніх
інстанцій прийшли до обґрунтованих
висновків, що у митного органу не було
обґрунтованих підстав для
витребування додаткових документів.

Відповідно до ст.254 Митного кодексу
України документи, необхідні для
здійснення митного контролю та митного
оформлення товарів, що переміщуються
через митний кордон України при
здійсненні зовнішньоекономічних
операцій, подаються органу доходів і
зборів українською мовою, офіційною
мовою митних союзів, членом яких є
Україна, або іншою іноземною мовою
міжнародного спілкування. Органи
доходів і зборів вимагають переклад
українською мовою документів,
складених іншою мовою, ніж офіційна
мова митних союзів, членом яких є
Україна, або іншою іноземною мовою
міжнародного спілкування, тільки у
разі, якщо дані, які містяться в них, є
необхідними для перевірки або
підтвердження відомостей, зазначених у
митній декларації. У такому разі
декларант забезпечує переклад
зазначених документів за власний
рахунок.

При цьому, як вірно встановлено судами
ст.254 Митного кодексу України, що
визначає мову документів, які
подаються для здійснення митного
контролю та митного оформлення не
передбачає обов'язкового зазначення
ім'я особи перекладача. Разом із тим,
відсутність у прайс-листах одиниці
виміру за яку виставлена ціна, могла
бути з'ясована у позивача та здійснений
обрахунок ціни імпортованого товару.

Відповідно ст.49 Митного кодексу
України митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Щодо застосування Київською
міжрегіональною митницею Міндоходів
резервного методу визначення митної
вартості товару, суди вірно зазначили
про безпідставність його застосування.

Відповідно до ст.57 МК України
визначення митної вартості товарів,
які ввозяться в Україну відповідно до
митного режиму імпорту, здійснюється
за такими методами:1) основний - за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2)
другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Судом першої інстанції досліджувалися
документи, надані до митного
оформлення товару за ціною договору,
тобто за першим методом.

Так відносно, експертного висновку від
31 липня 2013 року № В-4066/2, експертом
вказано, що вся оцінювана продукція
виготовлена в Китаї, тому за аналоги
підбиралися аналогічні товари
китайського виробництва, джерела
інформації яких зазначені письмово
згідно відомостей мережі Інтернет,
адреси яких зазначені у висновку з
додаванням відповідних видруківок
сторінок.

Відповідно до ч.6 ст.54 МК України митний
орган може відмовити у митному
оформленні товарів за заявленою
декларантом або уповноваженою ним
особою митною вартістю виключно за
наявності обґрунтованих підстав
вважати, що заявлено неповні та/або
недостовірні відомості про митну
вартість товарів, у тому числі невірно
визначено митну вартість товарів, у
разі: 1) невірно проведеного
декларантом або уповноваженою ним
особою розрахунку митної вартості; 2)
неподання декларантом або
уповноваженою ним особою документів
згідно з переліком та відповідно до
умов, зазначених у частинах другій -
четвертій статті 53 цього Кодексу, або
відсутності у цих документах всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари; 3) невідповідності
обраного декларантом або
уповноваженою ним особою методу
визначення митної вартості товару
умовам, наведеним у главі 9 цього
Кодексу; 4) надходження до митного
органу документально підтвердженої
офіційної інформації митних органів
інших країн щодо недостовірності
заявленої митної вартості.

Таким чином, неспроможним є посилання
відповідача на не зазначення
конкретних джерел виробників
аналогічної продукції на підставі яких
зроблений висновок.

Виходячи з наведеного колегія судів
вважає обґрунтованим висновки судів
першої та апеляційної інстанції, що
відповідачем не дотримана процедура
при обранні методу визначення митної
вартості товару, що є порушенням прав
декларанта.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу
для її визначення може братися або
ціна, за якою ідентичні або подібні
(аналогічні) товари були продані в
Україні не пов'язаному із продавцем
покупцю відповідно до статті 62 цього
Кодексу, або вартість товарів,
обчислена відповідно до статті 63 цього
Кодексу. При цьому кожний наступний
метод застосовується, якщо митна
вартість товарів не може бути
визначена шляхом застосування
попереднього методу. Методи на основі
віднімання та додавання вартості
(обчислена вартість) можуть
застосовуватися у будь-якій
послідовності на прохання декларанта
або уповноваженої ним особи. У разі
якщо неможливо застосувати жоден із
зазначених методів, митна вартість
визначається за резервним методом
відповідно до вимог, встановлених
статтею 64 цього Кодексу. Приймаючи
самостійне рішення про визначення
митної вартості імпортованого товару
за резервним методом, відповідач
покликається на неможливість
застосування попередніх методів.

Перевіряючи правомірність
застосування методів визначення
митної вартості, слід виходити із ст.58
Митного кодексу України, за якою перший
метод визначення митної вартості може
бути використаний лише за умови, якщо
дані, заявлені декларантом,
підтверджені документально та є
достовірними, підтверджені
документально або визначені кількісно
і достовірні та/або наявна хоча б одна
із складових митної вартості, яка є
обов'язковою при її обчисленні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що декларант подав
документи, які ідентифікували
оцінюваний товар та містили об'єктивні
і достовірні дані, що піддавалися
обчисленню, які підтверджували ціну
товарів, що підлягала сплаті позивачем
на користь продавця, тобто
підтверджували митну вартість товарів
за ціною договору, претензій до
достовірності і об'єктивності наданих
декларантом документів у відповідача
не було, тому суди дійшли правильного
висновку, що відповідач не мав правових
підстав для застосування резервного
методу.

Враховуючи вищевикладене, суди першої
та апеляційної інстанції дійшли
вірного висновку, що відповідачем не
була доведена правомірність прийняття
оскаржуваного рішення за резервним
методом та неможливості визначення
митної вартості товару за ціною
договору.

Щодо стягнення надмірно сплаченого
податку на додану вартість та митних
платежів колегія суддів зазначає, що
суди попередніх інстанцій прийшли до
помилкових висновків про задоволення
позову в цій частині, оскільки вказані
позовні вимоги заявлені передчасно.

Відповідно до Порядку повернення
платникам податків коштів, що
обліковуються на відповідних рахунках
митного органу як передоплата, і митних
та інших платежів, помилково та/або
надмірно сплачених до бюджету, діючого
на час спірних правовідносин, контроль
за справлянням яких здійснюється
митними органами, затвердженого
наказом Державної митної служби
України від 20.07.2007 р. №618,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.09.2007 р. за №1097/14364 для
повернення з Державного бюджету
України митних та інших платежів,
помилково та/а надмірно сплачених до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
платником податків до загального
відділу митного органу, яким
здійснювало оформлення митної
декларації, подається заява довільної
форми, яка підписується керівником
головним бухгалтером суб'єкта
господарської діяльності або фізичною
особою та відповідний перелік
документів.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го
дня, наступного за днем зарахування
коштів до Державного бюджету України.

Заява, зареєстрована в загальному
відділі, після розгляду керівником
(заступником керівника) митного органу
разом з пакетом документів передається
до Відділу для перевірки
обґрунтованості повернення заявлених
сум.

Відділ перевіряє факт перерахування
митних та інших платежів з
відповідного рахунку до Державного
бюджету України та наявність
переплати.

Для підготовки висновку про повернення
з Державного бюджету України помилково
та/або надмірно зарахованих до бюджету
митних та інших платежів, контроль за
справлянням яких покладається на митні
органи (далі - Висновок про повернення),
керівництвом Відділу за потреби
ініціюється проведення перевірки в
митному органі щодо правильності
митного оформлення із залученням
відповідних підрозділів митного
органу.

Щодо надання Висновку про повернення,
то він регулюється Порядком взаємодії
митних органів з органами Державного
казначейства України в процесі
повернення з Державного бюджету
України помилково та/або надмірно
зарахованих до бюджету митних та інших
платежів, контроль за справляння яких
покладається на митні органи,
затвердженого Наказом Державної
митної служби, Державного казначейства
України від 20.07.2007 №611/147
Зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.09.2007р. за №1095/14362.
(далі Порядок №611/147). Згідно п.7
наведеного Порядку відповідний орган
Державного казначейства України на
підставі отриманого Висновку митного
органу про повернення готує платіжні
документи на перерахування коштів з
рахунку з обліку доходів державного
бюджету на рахунок, зазначений у
Висновку про повернення, та протягом
п'яти робочих днів від дати отримання
Висновку про повернення здійснює
повернення коштів з бюджету.

Виходячи з наведеного нормативними
актами встановлений порядок
повернення надмірно сплачених митних
платежів, який позивачем не дотриманий,
що не дає можливості стягнути спірні
митні платежі.

Відповідно до п. 17.1.10 ст. 17 Податкового
кодексу України платник податків має
право на залік чи повернення надміру
сплачених, а також надміру стягнутих
сум податків та зборів, пені, штрафів у
порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з приписами п. 43.1. статті 43
Податкового кодексу України помилково
та/або надміру сплачені суми грошового
зобов'язання підлягають поверненню
платнику відповідно до цієї статті та
статті 301 Митного кодексу України, крім
випадків наявності у такого платника
податкового боргу.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та
перехідних положень Митного кодексу
України 2012 року повернення помилково
або надміру сплачених до дня набрання
чинності цим кодексом сум митних
платежів здійснюється у порядку,
встановленому цим Кодексом та
Податковим кодексом України.

За вимогами ч.1 ст.301 МК України 2012 р.
повернення помилково та/або надміру
сплачених сум митних платежів
здійснюється відповідно до Бюджетного
та Податкового кодексів України

Згідно з пунктом 187.8 статті 187 ПКУ для
операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями.

Виходячи зі змісту наведених
законодавчих норм встановлений
відповідний порядок стягнення
надмірно сплаченого податку на додану
вартість, позивачем не дотриманий
Порядок стягнення з Державного бюджету
надмірно сплаченого податку на додану
вартість.

Виходячи з наведеного суди першої та
апеляційної інстанції прийшли до
необґрунтованих висновків про
задоволення позовних вимог щодо
стягнення надмірно сплаченого податку
на додану вартість, тому в цій частині
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, а рішення суду першої та
апеляційної інстанції в цій частині
підлягає скасуванню з відмовою в
позовних вимогах.

Колегія суддів вважає, що доводи
касаційної скарги дають підстави для
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанції при ухваленні
рішення порушені норми процесуального
права в частині задоволення позову
щодо стягнення надмірно сплаченого
податку на додану вартість, тому
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст.229 КАС України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Враховуючи наведене постанова суду
першої інстанції та ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає зміні
із скасуванням в частині задоволення
позовних вимог щодо стягнення з
Державного бюджету України в особі
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Софіт-Люкс" надмірно
сплаченого мита у розмірі 7509,41 грн. та
надмірно сплаченого податку на додану
вартість у розмірі 25939,24 грн., з відмовою
у задоволенні позову в цій частині. В
решті постанова суду першої інстанції
та ухвала суду апеляційної інстанції
підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Касаційну скаргу Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів і зборів України задовольнити
частково.

Постанову окружного адміністративного
суду міста Києва від 13 січня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 лютого 2014
року змінити, скасувати в частині
стягнення з державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Софіт-Люкс" суми
надмірно сплаченого податку на додану
вартість у розмірі 25939,24 грн. та мита в
розмірі 7509,41 грн. всього 33448,65 грн., в
задоволенні позову в цій частині
відмовити. В решті постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав передбачених ст.ст. 237-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: