Справа № 872/11594/13
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2014 рокусправа № 804/3534/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м.Дніпропетровську
міжрегіонального Головного управління
Міндоходів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 26 квітня 2013
року по справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Брюстор"
до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м.Дніпропетровську
міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю "БРЮСТОР" (далі ТОВ
"БРЮСТОР") звернулося з
адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м.Дніпропетровську
міжрегіонального Головного управління
Міндоходів у якому просить суд
скасувати податкові
повідомлення-рішення №
, № та № від 26 лютого
2013 року та стягнути з Державного
бюджету України на користь ТОВ
"БРЮСТОР" суму судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що висновки,
викладені відповідачем у акті від
22.02.2013 р. №118/14-0/33422458 позапланової
виїзної перевірки з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
валютного та іншого законодавства за
період з 18.03.2005 року по 14.01.2013 року ТОВ
"БРЮСТОР", на яких ґрунтуються
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, є
неправомірними. Зокрема, позивач не
погоджується з висновком податкового
органу, що понесені ТОВ "БРЮСТОР"
витрати на оренду майданчику складу
металобрухту та нежитлового
приміщення для його обслуговування не
пов'язані з веденням господарської
діяльності, у зв'язку із чим ТОВ
"БРЮСТОР" не мало права на віднесення
понесених витрат до складу валових
витрат, на віднесення сум ПДВ,
сплачених в складі орендної плати, до
складу податкового кредиту. Зменшення
вказаних витрат привело до
донарахування податку на прибуток та
зменшення від'ємного значення з цього
податку. В перевіряємий період ТОВ
"БРЮСТОР" фактично здійснювало
господарську діяльність по закупівлі,
переробці металобрухту, реалізації
продукції з металу й саме для
здійснення вказаної господарської
діяльності використовувало майданчик
та побутове приміщення біля нього на
підставі договорів оренди з ВАТ
"Дніпроазот". Всі первинні документи
щодо оренди майданчика, які оформлені
відповідно до вимог законодавства були
надані відповідачу в ході перевірки.
Крім того, відповідач зазначає, що в
ході перевірки не було надано довідку
про підтвердження статусу податкового
резидента компанії VAТILYCO LIMITED (Нікосія,
Кіпр) за 2013 рік, внаслідок чого, ТОВ
"БРЮСТОР" мало нарахувати та
перерахувати до бюджету податок з
доходу нерезидента за ставкою 15% під
час виплати доходу (дивідендів)
компанії VAТILYCO LIMITED у сумі 38 250 000,00 грн.
Позивач вважає вказані обґрунтування
та висновки СДПІ помилковими та такими,
що суперечать податковому
законодавству.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
квітня 2013 року адміністративний позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "БРЮСТОР" задоволено
повністю. Скасовано податкові
повідомлення - рішення № , №
та № від 26 лютого 2013 року.
Вирішено питання про судові витрати по
справі.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що висновок
податкового органу про обов'язок
позивача нарахувати та перерахувати до
бюджету податок з доходу нерезидента
за ставкою 15% під час виплати в 2013-му
році дивідендів компанії VALITYCO LIMITED
(Нікосія, Кіпр), у зв'язку із ненаданням
в ході перевірки довідки про
підтвердження статусу податкового
резидента компанії VALITYCO LIMITED (Нікосія,
Кіпр) за 2013 рік, суперечить п. 103.8 ст. 103
Податкового кодексу України та є
протиправним.

З огляду на встановлений факт
реорганізації, та в силу статті 55
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд вважає за необхідне
здійснити заміну відповідної сторони -
відповідача у справі, його
правонаступником - СДПІ з
обслуговування великих платників у м.
Дніпропетровську міжрегіонального
Головного управління Міндоходів.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданій
апеляційній скарзі відповідач, вказує
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
в податковому обліку ТОВ "БРЮСТОР"
завищено витрати на суму плати за
оренду складського, побутового
приміщення та майданчика складу
металобрухту, які не пов'язані з
господарською діяльністю
підприємства. Також, зазначає, що судом
першої інстанції не було досліджено
усієї сукупності доказів, що призвело
до незаконного підтвердження
правомірності включення позивачем до
складу податкового кредиту отримані
послуги з оренди складського,
побутового приміщення та майданчика
складу металобрухту, яке
використовувалось не в межах
господарської діяльності платника
податку. Також зазначає про порушення
позивачем п 103.8 ст. 103 ПК України.

Представник позивача в судовому
засіданні вважав, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим, а тому підлягає
залишенню без змін.

Представники відповідача зазначили, що
постанова Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
квітня 2013 року винесена з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
з 14.01.2013 по 01.02.2013 року Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Дніпропетровську міжрегіонального
Головного управління Міндоходів було
проведено позапланову виїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю "БРЮСТОР" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 18.03.05р. по
14.01.2013 року, валютного та іншого
законодавства за період з 18.03.05 по 14.01.2013
року, за наслідками якої складено акт
від 22.02.13 р. № 118/14-0/33422458.

Перевіркою встановлено:

- порушення п.5.1, пп. 5.2.1 п.5.2, 5.3.9 п.5.3 ст.5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", ч.2 ст.3, ч.2,3 ст.9
розд.3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", пп. 138.10.2 п.138.10
ст.138, п.150.1 ст.150 Податкового кодексу
України, в результаті чого, встановлено
заниження податку на прибуток на суму 32
337,53 грн. і завищення від'ємного
значення об'єкту оподаткування з цього
податку за 1 квартал 2011 року на суму
6 395, 83 грн.;

- п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження податку на додану вартість
на суму 28 293 грн.;

- п.103.4 ст.103, п.160.1 ст.160, п.160.2 ст.160
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на доходи нерезидента за
січень 2013 року на суму 5 737 500 грн.

Позивач, не погодившись з висновками
акту перевірки, звертався із
запереченнями на висновки акту
перевірки, які не були задоволені
відповідачем.

На підставі акту перевірки від 22.02.13 р.
№ 118/14-0/33422458, відповідачем було
винесено наступні податкові
повідомлення-рішення:

- № від 26 лютого 2013 року, згідно
якого, позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 36 646,49 грн., в
т.ч. за основним платежем 32 377,53грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 4 268,96грн.;

- № від 26 лютого 2013 року, згідно
якого, позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 34
374,50грн., в т.ч., за основним платежем 28
293,00грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 6081,50грн.;

- № від 26 лютого 2013 року, згідно
якого, позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток іноземних юридичних осіб на
загальну суму 7 171 875,00грн., в т.ч., за
основним платежем 5 737 500,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 1 434 375,00грн., які є предметом
даного спору.

Вирішуючи питання про правомірність
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень, колегія суддів
виходить з наступного:

ТОВ "БРЮСТОР" з 01.02.2011 року по 31.12.2012 року
орендувало нежитлове приміщення та
майданчик складу металобрухту за
адресою: 51909, м. Дніпродзержинськ, вул.
Горобця 1/8056 за договором оренди №697/11-3
від 01.02.2011 року з ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" (діяв
до 01.02.2012 року) та за договором оренди
№697/112-9 від 01.02.2012 року (діяв з 01.02.2012
року).

Орендна плата за договором оренди
№697/11-3 від 01.02.2011 року складає за перший
місяць оренди 7675,00грн., в тому числі ПДВ
20% - 1279,00грн. Орендна плата за кожний
наступний календарний місяць оренди
визначається сторонами шляхом
коригування розміру орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції.

Орендна плата за договором оренди
№697/112-9 від 01.02.2012 року складає за перший
місяць оренди 8098,70грн., в тому числі ПДВ
20% - 1349,78грн. Орендна плата за кожний
наступний календарний місяць оренди
визначається сторонами шляхом
коригування розміру орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції.

Відповідач в акті перевірки зробив
висновки про безпідставність
віднесення ТОВ "БРЮСТОР" сум сплаченої
на користь ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" орендної
плати до складу валових витрат (витрат)
в податковому обліку, а також про
безпідставність віднесення сплачених
у складі орендної плати сум ПДВ до
складу податкового кредиту, оскільки
оренда не пов'язана з господарською
діяльністю позивача.

З урахуванням вказаного висновку,
відповідач виніс оскаржуване
податкове повідомлення-рішення №
від 26 лютого 2013 року, яким
збільшив позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 36 646,49 грн., в т.ч. за
основним платежем 32 377,53грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 4 268,96грн. та податкове
повідомлення-рішення № від 26
лютого 2013 року, яким збільшив суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 34
374,50грн., в т.ч., за основним платежем 28
293,00грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 6081,50грн.

В акті перевірки відповідач зазначає
про порушення Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
посилається на Закон України "Про
податок на додану вартість", однак суд
першої інстанції вірно зазначає, що в
період існування правовідносин між
позивачем та його контрагентами, який
перевірявся, ці закони вже втратили
чинність.

Згідно пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

У відповідності до п. 138.8 ст. 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Згідно п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно абз. "в" підп.138.10.2 п.138.10 ст.138
Податкового кодексу України до інших
витрат відносяться витрати на
утримання основних засобів, інших
необоротних матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

У відповідності до п.198.1 ст. 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною .

Згідно п.198.3. ст.198 Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідачем в акті перевірки
зазначено та підтверджено матеріалами
справи, що ТОВ "БРЮСТОР" в перевірений
період фактично здійснювало
господарську діяльність по закупівлі
металобрухту з його подальшою
поставкою на переробку.

Згідно ст.1, ч.2 ст. 4 Закону України "Про
металобрухт" діяльність, пов'язана із
заготівлею, переробкою брухту чорних
та кольорових металів і його
металургійною переробкою, провадиться
на підставі ліцензії, що видається в
порядку, встановленому законодавством.

Заготівля металобрухту - діяльність,
пов'язана із збиранням, купівлею,
зберіганням та реалізацією
металобрухту юридичними або фізичними
особами - суб'єктами господарювання,
які здійснюють операції з
металобрухтом.

Відповідно до п. 26 ч. 3 ст. 9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності"
ліцензуванню підлягає господарська
діяльність по заготівлі, переробці,
металургійній переробці металобрухту
кольорових і чорних металів.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" ліцензія є
єдиним документом дозвільного
характеру, який дає право на зайняття
певним видом господарської діяльності,
що відповідно до законодавства
підлягає обмеженню.

Колегією суддів встановлено, що
позивач здійснював господарську
діяльність по заготівлі металобрухту
та його поставки для переробки на
підставі ліцензії на заготівлю і
переробку металобрухту чорних металів
від 29.03.11 р. АВ № 580765, яку було
переоформлено у зв'язку зі зміною
юридичної адреси 15.06.11 р. на ліцензію АВ
578680.

У відповідності до ст.1 Закону України
"Про ліцензування певних видів
господарської діяльності" ліцензійні
умови - установлений з урахуванням
вимог законів вичерпний перелік
організаційних, кваліфікаційних та
інших спеціальних вимог, обов'язкових
для виконання при провадженні видів
господарської діяльності, що
підлягають ліцензуванню.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" суб'єкт
господарювання зобов'язаний провадити
певний вид господарської діяльності,
що підлягає ліцензуванню, відповідно
до встановлених для цього виду
діяльності ліцензійних умов.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
металобрухт" обов'язковою умовою для
отримання ліцензії на здійснення
операцій з металобрухтом є наявність у
заявника облаштованої земельної
ділянки для здійснення операцій з
брухтом кольорових металів та їх
сплавів площею не менш як 500 кв. м, з
брухтом чорних металів та їх сплавів -
не менш як 1000 кв. м, яка повинна мати
бетонне або тверде покриття, яке
унеможливлює проникнення в ґрунт
шкідливих речовин.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
металобрухт", особи, винні у порушенні
законодавства, що регулює здійснення
операцій з металобрухтом, несуть
адміністративну, цивільно-правову чи
кримінальну відповідальність згідно з
законами України.

З метою здійснення господарської
діяльності по заготівлі та поставці
металобрухту для переробки, виконання
ліцензійних умов для здійснення
вказаних операцій з металобрухтом,
керуючись ст. 5 Закону України "Про
металобрухт", позивач орендував
нежитлове приміщення та майданчик
складу металобрухту за адресою: 51909, м.
Дніпродзержинськ, вул. Горобця 1/8056 за
договором оренди №697/11-3 від 01.02.2011 року
з ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" (діяв до 01.02.2012 року)
та за договором оренди №697/112-9 від 01.02.2012
року (діяв з 01.02.2012 року).

Тобто, позивач орендував майданчик з
нежитловим приміщенням (облаштовану
земельну ділянку) для здійснення
ліцензованої господарської діяльності
- без вказаної оренди здійснення
господарської діяльності позивачем з
придбання металобрухту, поставки його
переробнику було б неможливим, а тому
суд прийшов до висновку, що така оренда
пов'язана із здійсненням позивачем
господарської діяльності.

Таким чином, позивач на підставі п.5.1
ст.5 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та абз. "в" підп.
138.10.2 п. 138.10 ст.138 Податкового кодексу
України мав право на віднесення до
складу валових витрат (витрат) суми
орендної плати, яка сплачена позивачем
на користь ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" за оренду
майданчика з нежитловим приміщенням.

Крім того, позивач на підставі підп. 7.4.1
п. 7.4 ст.7 Закону України "Про податок на
додану вартість", п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України мав право
на віднесення до складу податкового
кредиту суми ПДВ, сплаченого у складі
орендної плати, яка сплачена Позивачем
на користь ПАТ "ДНІПРОАЗОТ" за оренду
майданчика з нежитловим приміщенням.

Твердження відповідача, що викладені в
апеляційній скарзі про
неправомірність віднесення до валових
витрат (витрат) податкового обліку
вартості оренди, а також віднесення до
податкового кредиту сум ПДВ,
сплаченого у складі орендної плати,
через те, що у ТОВ "БРЮСТОР" відсутні
посади кладовщика та охоронців на
складі, відсутні послуги завантаження
та розвантаження металобрухту, умови
договорів поставки не передбачають
поставку на склад, а тому така оренда не
пов'язана з господарською діяльністю
ТОВ "БРЮСТОР", спростовуються
наведеними вище положеннями п. 1.31 ст.
1, п. 5.1, підп 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", підп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, абз.
"в" підп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п.
198.3 ст. 198 Податкового кодексу України,
ч. 2 ст. 4, ст. 5, ст. 16 Закону України "Про
металобрухт", ст. 1, ч. 2 ст. 8 ЗУ "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності", а також тим,
що здійснення позивачем ліцензованої
господарської діяльності було б
неможливим без оренди майданчика з
нежитловим приміщенням (облаштованої
земельної ділянки).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ТОВ "БРЮСТОР" не було порушено
п. 5.1, пп. 5.2.1 п.5.2, 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", з врахуванням пп. 1.32 ст. 1
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", ч. 2
ст. 3, ч. 2,3 ст. 9 розд.3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", пп. 14.1.36, 14.1.138 п.
14.1, ст. 14, абз. "б" пп. 138.10.2 п. 138.10 ст.138,
п.150.1 ст. 150 Податкового
кодексу України, а також не було
порушено п. 198.3 ст.198, абз.
2 пункту 123.1 ст. 123, пункту 7 підрозділу 10
розділу ХХ Податкового кодексу
України.

Отже, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, якими позивачу
було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 36 646,49 грн., в т.ч. за
основним платежем 32 377,53грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 4 268,96грн., а також збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на загальну суму 34
374,50грн., в т.ч., за основним платежем 28
293,00грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) 6081,50грн., є
протиправними, а відповідно правомірно
скасовані судом першої інстанції

Щодо податкового повідомлення-рішення
№ від 26 лютого 2013 року, судом
з'ясовано, що у останньому відповідачем
зазначено про порушення позивачем п.
103.4 ст.103, п. 160.1 ст. 160, п. 160.2 ст.
160, з урахуванням п. 127.1 ст. 127
Податкового кодексу України.

Як вбачається з акту перевірки,
висновок про вказані порушення
зроблений на підставі того, що ТОВ
"БРЮСТОР" в ході перевірки не було
надано відповідачу довідку про
підтвердження статусу податкового
резидента компанії VALITYCO LIMITED (Нікосія,
Кіпр) за 2013 рік, внаслідок чого, ТОВ
"БРЮСТОР" мало нарахувати та
перерахувати до бюджету податок з
доходу нерезидента за ставкою 15% під
час виплати в 2013-му році доходу
(дивідендів) компанії VALITYCO LIMITED
(Нікосія, Кіпр) у сумі 38 250 000,00грн.

Пунктом 160.1 ст. 160 Податкового кодексу
України, передбачено, що будь-які
доходи, отримані нерезидентом із
джерелом їх походження з України,
оподатковуються в порядку і за
ставками, визначеними цією статтею. Для
цілей цього пункту під доходами,
отриманими нерезидентом із джерелом їх
походження з України, розуміються, в
т.ч., дивіденди, які сплачуються
резидентом.

У відповідності до п. 160.2 ст. 160
Податкового кодексу України резидент
або постійне представництво
нерезидента, що здійснюють на користь
нерезидента або уповноваженої ним
особи (крім постійного представництва
нерезидента на території України)
будь-яку виплату з доходу з джерелом
його походження з України, отриманого
таким нерезидентом від провадження
господарської діяльності (у тому числі
на рахунки нерезидента, що ведуться в
національній валюті), крім доходів,
зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї
статті, зобов'язані утримувати податок
з таких доходів, зазначених у пункті 160.1
цієї статті, за ставкою в розмірі 15
відсотків їх суми та за їх рахунок, який
сплачується до бюджету під час такої
виплати, якщо інше не передбачено
положеннями міжнародних договорів
України з країнами резиденції осіб, на
користь яких здійснюються виплати, що
набрали чинності.

Згідно п. 1 ст. 7 чинної Угоди між Урядом
СРСР та Урядом Республіки Кіпр (яка
ратифікована 04.07.1983 року, вступила в
законну силу 26.08.1983т року) про уникнення
подвійному оподаткуванню доходів та
майна, дивіденди, що сплачуються особою
з постійним місцезнаходженням в одній
Договірній Державі особі з постійним
місцезнаходженням у другій Договірній
Державі, не підлягають оподаткуванню в
першій Державі.

Пунктом 103.2 ст. 103 Податкового кодексу
України передбачено, що застосування
міжнародного договору України в
частині звільнення від оподаткування
або застосування пониженої ставки
податку дозволяється тільки за умови
надання нерезидентом особі
(податковому агенту) документа, який
підтверджує статус податкового
резидента згідно з вимогами пункту 103.4
цієї статті.

Відповідно до п. 103.4 ст. 103 ПК України
підставою для звільнення (зменшення)
відоподаткування доходів із джерелом
їх походження з України є подання
нерезидентом з урахуванням
особливостей, передбачених пунктами
103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому
агенту), яка виплачує йому доходи,
довідки (або її нотаріально
засвідченої копії), яка підтверджує, що
нерезидент є резидентом країни, з якою
укладено міжнародний договір України
(далі - довідка), а також інших
документів, якщо це передбачено
міжнародним договором України.

Довідка, у відповідності до п. 103.5 ст. 103
ПК України, видається компетентним
(уповноваженим) органом відповідної
країни, визначеним міжнародним
договором України, за формою,
затвердженою згідно із законодавством
відповідної країни, і повинна бути
належним чином легалізована,
перекладена відповідно до
законодавства України.

При цьому, п. 103.8 ст. 103 Податкового
кодексу України передбачено, що особа,
яка виплачує доходи нерезидентові у
звітному (податковому) році, у разі
подання нерезидентом довідки з
інформацією за попередній звітний
податковий період (рік) може
застосувати правила міжнародного
договору України, зокрема щодо
звільнення (зменшення) від
оподаткування, у звітному (податковому)
році з отриманням довідки після
закінчення звітного (податкового) року.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 18.01.13 р. ТОВ "БРЮСТОР"
(Україна) здійснило виплату дивідендів
нерезиденту VATILYCO LIMITED (Кіпр) за 2012 рік у
сумі 38 250 000 грн. (платіжне
доручення №136 від 18.01.13р.).

В акті перевірки відповідачем
зазначено та підтверджено сторонами в
судовому засіданні, що під час
перевірки ТОВ "БРЮСТОР" було надано
нотаріально засвідчену копію
апостильованої довідки від 13.03.12 р.,
якою підтверджено, що вищезазначений
нерезидент є резидентом Кіпру та
підпадає під дію чинної для України
Угоди між Урядом СРСР та Урядом
Республіки Кіпр про уникнення
подвійному оподаткуванню доходів та
майна. Прибуток з усіх джерел вказаної
компанії підлягає оподаткуванню на
Кіпрі з 10.12.2007 року, дати його
реєстрації в Реєстрі компаній та
офіційних Одержувачів.

Тобто, ТОВ "БРЮСТОР", при виплаті
дивідендів нерезиденту VATYLICO LIMITED (Кіпр)
у сумі 38 250 000 грн. в 2013-му році на
підставі довідки нерезидента VALITYCO LIMITED
(Нікосія, Кіпр) за минулий рік у
відповідності до п. 103.8 ст. 103
Податкового кодексу України
правомірно здійснило самостійне
застосування звільнення від
оподаткування, передбачене п. 1 ст. 7
Угоди між Урядом СРСР та Урядом
Республіки Кіпр, з подальшим
отриманням довідки за звітний 2013 рік
після закінчення звітного
(податкового) року.

Аналіз навелених положень свідчить про
те, що висновок відповідача про
обов'язок позивача нарахувати та
перерахувати до бюджету податок з
доходу нерезидента за ставкою 15% під
час виплати в 2013-му році дивідендів
компанії VALITYCO LIMITED (Нікосія, Кіпр), у
зв'язку із ненаданням в ході перевірки
довідки про підтвердження статусу
податкового резидента компанії VALITYCO
LIMITED (Нікосія, Кіпр) за 2013 рік,
суперечить п. 103.8 ст. 103 Податкового
кодексу України та є протиправним.

Відповідно, є протиправним висновок
відповідача про порушення позивачем
п. 103.4 ст. 103, п. 160.1 ст. 160, п.
160.2 ст. 160 Податкового кодексу України
та заниження податку на доходи
нерезидента за січень 2013 року на суму 5
737 500 грн., а відповідне податкове
повідомлення-рішення № від 26
лютого 2013 року, згідно якого,
відповідачем, збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
іноземних юридичних осіб на загальну
суму 7 717 875,00грн., в т.ч., за
основним платежем 5 737 500,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 1 434 375,00грн., правомірно було
скасовано судом першої інстанції.

До того ж при розгляді справи судом
першої інстанції, позивачем було
отримано довідку нерезидента VATYLICO LIMITED
(Кіпр), яка датована 12 квітня 2013 року,
апостильована та перекладена на
українську мову, що додатково
підтверджує статус вказаного
нерезидента та право на застосування
позивачем п. 1 ст. 7 Угоди між Урядом СРСР
та Урядом Республіки Кіпр про
уникнення подвійному оподаткуванню
доходів та майна при виплаті
дивідендів на користь вказаного
нерезидента. Копія довідки залучена в
матеріали справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції і не дають
підстав для висновку про помилкове
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, яке призвело б до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
залишення оскаржуваного рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у
м.Дніпропетровську міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
26 квітня 2013 року по справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Брюстор" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м.Дніпропетровську
міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про скасування податкових
повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай