Справа № 826/3227/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/3227/14 Головуючий у 1-й
інстанції: Шулежко В.П.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 07 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дистрибуційні
мережі» до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
07 квітня 2014 року адміністративний
позов задоволено.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи, на
підставі наказу від 04.10.2013 № 671,
направлень від 18.10.2013 р. № 1720, № 1721, № 1722,
№ 1728, № 1729, № 1730, згідно з п.п.20.1.4 п.20.1
ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового
кодексу України, а також відповідно до
плану-графіка ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
проведено планову виїзну перевірку ТОВ
«Дистрибуційні мережі» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2011 по 31.12.2012, за
результатами якої складено акт
перевірки №1875/26-53-22-05-21/32849497 від 28.11.2013.

Вказаний акт відображує встановлені
порушення позивачем вимог Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ
(ПК України), зокрема, п.135.1, п.135.2 ст.135, п.
137.1 ст.137, пп.14.1.95 п. 14.1.206 п.14.1 ст. 14,
п.п.138.10.5 п.138.10 ст.138 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 504 261 грн, в
тому числі, за 4 квартал 2011 року на суму
73 066 грн, за ІІ квартал 2012 року на 34 679
грн, за ІІІ квартал 2012 року на суму 152 511
грн, за 4 квартал 2011 року на суму 244 005
грн.

В результаті чого, контролюючим
органом винесено податкове
повідомлення-рішення від 12.12.2013 №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на загальну суму
612 060 грн, в тому числі, за основним
платежем та 504 261 грн, за штрафними
(фінансовими) санкціями - 107 799 грн.

Не погоджуючись із прийнятими відносно
нього податковими
повідомленнями-рішеннями, позивач в
порядку, передбаченому ст. 56
Податкового кодексу України, оскаржив
їх до Головного управління Міндоходів
у м. Києві.

Однак, рішенням Головного управління
Міндоходів у місті Києві про
результати розгляду первинної скарги
від 20.02.2014 №1709/10/26-15-10-06-15 податкове
повідомлення - рішення залишене без
змін, а скаргу позивача - без
задоволення.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
митного органу та з метою їх
відновлення ТОВ «Дистрибуційні
мережі» звернулось за захистом до суду.

Задовольняючи частково вимоги
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що проценти,
сплачені (нараховані) позичальником за
укладеним договором позики з компанією
з управління активами на користь
венчурного інвестиційного фонду
(пайового і корпоративного ІСІ),
активами якого вона управляє,
відносяться позичальником до складу
його валових витрат, а сама сума позики
до складу валових доходів не
включається.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Основним нормативно-правовим актом,
яким врегульовані спірні
правовідносини є Податковий кодекс
України.

Так, п.п.14.1.27 п.14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України визначає, що витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Водночас, відповідно статтей 1046-1048
Цивільного кодексу України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Разом з тим, згідно ст. 22 Закону України
«Про інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)», пайовий інвестиційний фонд - це
активи, що належать інвесторам на праві
спільної часткової власності,
перебувають в управлінні компанії з
управління активами та обліковуються
останньою окремо від результатів її
господарської діяльності.

Статтею 23 вказаного Закону визначено,
що пайовий інвестиційний фонд
створюється за ініціативою компанії з
управління активами шляхом придбання
інвесторами випущених нею
інвестиційних сертифікатів.

Для створення пайового інвестиційного
фонду компанія з управління активами
повинна здійснити дії у такій
послідовності: розробити та затвердити
регламент пайового інвестиційного
фонду; подати до Комісії документи,
необхідні для реєстрації регламенту
інвестиційного фонду та внесення фонду
до реєстру ІСІ; укласти договори з
аудитором (аудиторською фірмою),
зберігачем чи депозитарієм, оцінювачем
майна; розробити та затвердити
проспект емісії інвестиційних
сертифікатів фонду; подати до Комісії
документи, необхідні для реєстрації
проспекту емісії інвестиційних
сертифікатів фонду; організувати
публічне (відкрите) або приватне
(закрите) розміщення інвестиційних
сертифікатів фонду.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про
інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)», діяльність з управління
активами ІСІ провадиться компанією з
управління активами на підставі
ліцензії, що видається Комісією в
порядку, встановленому законодавством,
за поданням відповідної
саморегулівної організації на ринку
цінних паперів, яка об'єднує компанії з
управління активами.

Згідно положень ст. 34 Закону України
«Про інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)» визначено, що до складу активів
венчурного фонду можуть входити
боргові зобов'язання. Такі зобов'язання
можуть бути оформлені векселями,
заставними, договорами позики та в
інший спосіб, не заборонений
законодавством України. Позики за
рахунок коштів венчурного фонду можуть
надаватися тільки юридичним особам,
учасником яких є такий венчурний фонд.

Отже, наведене свідчить про те, що
компанія з управління активами має
право надавати за рахунок активів
венчурного ІСІ (пайового чи
корпоративного інвестиційного фонду)
позики за умови дотримання вимог,
встановлених статтею 34 Закону України
«Про інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)».

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, між позивачем (Позичальник)
та ТОВ «Компанія з управління активами
«Капітал СТ» (ТОВ «КУА «Капітал СТ»), що
діє за рахунок та в інтересах Пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Диференціал» (Пайовий венчурний
інвестиційний фонд «Диференціал»)
(Позикодавець) укладено договір позики
від 21.03.2012 року № 2103/12/Б/3, відповідно до
умов якого Позикодавець передав у
власність, а Позичальник прийняв
грошову суму в розмірі 2 500 000,00 грн.
строком на один рік у порядку та на
умовах, передбачених цим договором, а
Позичальник зобов'язується
використати позику за цільовим
призначенням згідно даного договору,
своєчасно та в повному обсязі
повернути позику позикодавцю та
сплачувати Позикодавцю нараховану за
користування позикою проценти,
своєчасно у строки, визначені
Договором належним чином виконувати
свої зобов'язання за цим договором.

Відповідно до п.3.1 Договору, проценти за
користування позикою нараховуються за
період один місяць за методом
«факт/факт» в гривнях, виходячи з
розміру процентної ставки
встановленої Договором. Процентна
ставка за користування позикою
становить 27 % річних.

Згідно п.3.2, Позичальник зобов'язується
сплачувати нараховані проценти згідно
п.3.1 цього Договору щомісяця протягом
п'яти днів наступного місяця, що слідує
за розрахунковим місяцем, а для
останнього процентного періоду - в день
повного погашення боргових зобов'язань
за Договором.

Відповідач стверджує, що ТОВ «КУА
«Капітал СТ», яке відповідно до діючого
законодавства є юридичною особою та
має повну правосуб'єктність, надає
посередницьку фінансову послугу
Пайовому венчурному інвестиційному
фонду «Диференціал», оскільки фонд не є
юридичною особою. При цьому, оскільки
Пайовий венчурний інвестиційний фонд
«Диференціал» не підпадає під
визначення «кредитор», тобто не є
юридичною особою, то й проценти
сплачені за вище вказаним договором
позики не можуть відноситись до
валових витрат.

Також, вірними висновками суду є і те,
що ТОВ «Компанія з управління активами
«Капітал СТ» наявна ліцензія, видана
Державною комісією з цінних паперів та
фондового ринку, серії АГ № 572077 щодо
діяльності з управління активами
інституційних інвесторів. Строк дії
ліцензії визначений з 12.01.2011 по 12.01.2016.
Також, згідно свідоцтва Державної
комісії з цінних паперів та фондового
ринку, ТОВ «Компанія з управління
активами «Капітал СТ» включено до
Державного реєстру фінансових установ,
які надають фінансові послуги на ринку
цінних паперів 20.01.2011 р. за № 1745.

Разом з тим, відповідно до ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовими,
зокрема, вважаються послуги з
довірчого управління фінансовими
активами й послуги з надання коштів у
позику, у тому числі на умовах
фінансового кредиту.

Викладене, дає змогу стверджувати, що
компанія з управління активами має
право надавати за рахунок активів
венчурного ІСІ (пайового чи
корпоративного інвестиційного фонду)
кошти у позику, що вважається
фінансовою послугою, право надання
якої дозволено, зокрема, компаніям з
управління активами - фінансовим
установам в розумінні ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Відтак, надання коштів у позику третім
особам, в даному випадку ТОВ
«Дистрибуційні мережі», вважається
фінансовою послугою з надання
кредитних коштів, що входить до
компетенції компанії з управління
активами та яка має статус
небанківської фінансової установи.

Більше того, на думку судової колегії
слід зауважити і те, що згідно п.п.14.1.258
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України,
фінансовий кредит - кошти, що надаються
банком-резидентом або нерезидентом, що
кваліфікується як банківська установа
згідно із законодавством країни
перебування нерезидента, або
резидентами і нерезидентами, які мають
згідно з відповідним законодавством
статус небанківських фінансових
установ, а також іноземною державою або
його офіційними агентствами,
міжнародними фінансовими
організаціями та іншими кредиторами -
нерезидентами юридичній чи фізичній
особі на визначений строк для
цільового використання та під процент.

Відповідно до п.п.138.10.5 п.138.10 ст.138
Податкового кодексу України, до складу
інших витрат включаються фінансові
витрати, до яких належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Таким чином, підсумовуючи наведенні
обставини, а також правові норми, які у
свою чергу регулюють дані
правовідносини, судова колегія
приходить до переконання, що проценти,
сплачені (нараховані) позичальником за
укладеним договором позики з компанією
з управління активами на користь
венчурного інвестиційного фонду
(пайового і корпоративного ІСІ),
активами якого вона управляє,
відносяться позичальником до складу
його валових витрат.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
07 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А.Твердохліб

.

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.