Справа № 2а-9/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року
Справа № 29953/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Заверухи О.Б.,

суддів - Гінди
О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційні
скарги Підволочиського районного
центру зайнятості та ОСОБА_2 на
постанову Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 17
січня 2011 року у справі за позовом
Підволочиського районного центру
зайнятості до ОСОБА_2 про повернення
коштів,-

В С Т А Н О В И В:

14.12.2010 року Підволочиський районний
центр зайнятості звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просив
стягнути з відповідача на користь
позивача 4 680, 55 грн., з них 4 489, 70 грн.
перерахувати на рахунок позивача, а 190,
85 грн. - на рахунок Тернопільського
обласного центру зайнятості.

Постановою Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 17
січня 2011 року адміністративний позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
в користь Підволочиського районного
центру зайнятості 4 489, 70 грн. У
задоволенні решти вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що відповідач при
зверненні до Підволочиського
районного центру зайнятості 23.03.2010 року
з заявою про надання їй статусу
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю була зареєстрована як
суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа, однак у самій
заяві вказала неправдиві дані щодо
даної обставини.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
якою в задоволенні позову відмовити
повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що оскаржувана постанова є
незаконною та необґрунтованою,
оскільки суд першої інстанції порушив
норми матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Крім цього, апеляційну скаргу подав і
Підволочиський районний центр
зайнятості, який просив скасувати
постанову суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні решти
вимог та прийняти в цій частині нову
постанову, якою задовольнити вимоги в
повному обсязі.

За відсутності клопотань від усіх осіб,
які беруть участь у справі, про розгляд
справи за їх участю, суд апеляційної
інстанції розглядає справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, оскільки таку може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із
змінами і доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 07.07.2010
року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду
даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційних скарг, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційні скарги підлягають до
задоволення частково з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 23.03.2010 року звернулась до
Підволочиського районного центру
зайнятості із заявою про пошук роботи,
вказавши у бланку заяви, що вона не
зайнята, як суб'єкт підприємницької
діяльності не зареєстрована, звільнена
з останнього місця роботи 09.12.2009
року(а.с.16).

19.12.2008 року до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців внесено запис про
судове рішення щодо припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця (а.с.12).

01.10.2010 в Єдиному державному реєстрі
юридичних та фізичних осіб -
підприємців зроблено запис про
припинення підприємницької діяльності
ОСОБА_2 за судовим рішенням, що не
пов'язано з банкрутством (а.с.13).

У результаті перевірки інформації,
наданої державним реєстратором,
встановлено, що відповідачка була
зареєстрована у центрі зайнятості,
отримала статус безробітної та
одержувала допомогу по безробіттю з
30.03.2010 року і одночасно була
зареєстрована, як фізична особа -
підприємець з 12.03.2003 року по 01.10.2010 року
згідно Акту розслідування страхових
випадків №63 від 04.10.2010 року(а.с.15).

Як вбачається з наявної в матеріалах
справи довідки Підволочиського
районного центру зайнятості від 05.01.2011
№ 04-21, сума допомоги по безробіттю
виплачена відповідачу Підволочиським
районним центром зайнятості за період
з березня 2010 року по вересень 2010 року
становить 4 489, 70 грн.(а.с.33).

Крім того, протягом з 06.09.2010 року по
17.09.2010 року відповідачка проходила курс
навчання за направленням центру
зайнятості на базі Тернопільського
національного технічного університету
ім. Івана Пулюя за напрямком
«менеджмент малого підприємництва» і в
зв'язку з цим позивач поніс витрати у
розмірі 190, 85 грн.

В зв'язку з перебуванням відповідача в
переліку зареєстрованих суб'єктів
підприємницької діяльності, в силу
пункту 2 та пункту 3 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» ОСОБА_2 було
направлено лист від 26.10.2010 року № 05/1363, у
якому відповідача просили повернути у
добровільному порядку незаконно
отриману ним допомогу по безробіттю в
розмірі 4 489, 70 грн.(а.с.7).

Однак кошти в добровільному порядку
відповідачем повернуті не були.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про зайнятість населення» № 803-ХІІ від
01 березня 1991 року ( у редакції, яка була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Згідно підпункту «б» пункту 3 статті 1
Закону України «Про зайнятість
населення» (у редакції, яка була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин), до зайнятого населення
і відповідно такого, що не можуть бути
визнані безробітними, належать
громадяни, які самостійно забезпечують
себе роботою, включаючи підприємців,
осіб, зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві.

Особи, визнані у встановленому порядку
безробітними, мають право на одержання
допомоги по безробіттю.

Розміри та умови надання матеріального
забезпечення на випадок безробіття
визначаються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Частиною 2 статті 36 вказаного Закону
закріплено, що застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг, а відповідно до пункту 3 цієї
статті Закону сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Крім того, відповідно до пункту 6.14
Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307, якщо під
час одержання допомоги по безробіттю
безробітний своєчасно не подав
відомості про обставини, що впливають
на умови її виплати, з безробітного
стягується сума виплаченої допомоги по
безробіттю з моменту виникнення цих
обставин.

Відповідно до частини 3 статті 46 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних та фізичних
осіб-підприємців» № 755-IV від 15 травня 2003
року (далі Закон №755-ІV) фізична особа
позбавляється статусу підприємця з
дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця.

Так, статтею 49 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців»
передбачений порядок державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця
за судовим рішенням, що не пов'язано з
банкрутством фізичної особи
-підприємця.

А саме, за приписами статті 49 вказаного
закону суд, який постановив рішення про
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця, у тому
числі рішення про визнання фізичної
особи - підприємця недієздатною або про
обмеження її цивільної дієздатності, в
день набрання таким рішенням законної
сили направляє його копію державному
реєстратору за місцем реєстрації
фізичної особи - підприємця для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про судове рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця вноситься
державним реєстратором до журналу
обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов'язаний не
пізніше наступного робочого дня з дати
надходження судового рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем внести до
Єдиного державного реєстру запис про
судове рішення щодо припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця та в той же день
повідомити органи статистики,
державної податкової служби,
Пенсійного фонду України, фондів
соціального страхування та фізичну
особу - підприємця, щодо якої було
постановлено судове рішення, про
внесення такого запису.

З дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про судове рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем
застосовуються обмеження, які
встановлені законом, зокрема частиною
восьмою статті 47 цього Закону.

Порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
за судовим рішенням, що не пов'язано з
банкрутством фізичної особи -
підприємця, здійснюється за
процедурами, встановленими частинами
дев'ятою - вісімнадцятою статті 47 цього
Закону.

А саме, для проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем за її рішенням фізична
особа - підприємець або уповноважена
нею особа не раніше двох місяців з дати
публікації повідомлення у
спеціалізованому друкованому засобі
масової інформації подає державному
реєстратору особисто (надсилає
рекомендованим листом з описом
вкладення) або через уповноважену
особу такі документи:

- заповнену реєстраційну картку на
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем за її
рішенням;

- свідоцтво про державну реєстрацію
фізичної особи - підприємця;

- довідку відповідного органу
державної податкової служби про
відсутність заборгованості по
податках, зборах (обов'язкових
платежах);

- довідку відповідного органу
Пенсійного фонду України про
відсутність заборгованості;

- довідки відповідних органів фондів
соціального страхування про
відсутність заборгованості або про те,
що вона не перебувала на обліку.

Державному реєстратору забороняється
вимагати додаткові документи для
проведення державної реєстрації
припинення фізичної особи - підприємця,
якщо вони не передбачені частиною
дев'ятою цієї статті.

Якщо документи для проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем подаються
заявником особисто, державному
реєстратору додатково пред'являється
паспорт.

Документи, які подаються для
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем,
приймаються за описом, копія якого в
день надходження документів видається
(надсилається рекомендованим листом)
заявнику з відміткою про дату
надходження документів.

Дата надходження документів для
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем
вноситься до журналу обліку
реєстраційних дій.

Державний реєстратор має право
залишити без розгляду документи, які
передбачені частиною дев'ятою цієї
статті, якщо:

- документи подані за неналежним місцем
проведення державної реєстрації;

- документи не відповідають вимогам,
які встановлені частинами першою та
другою статті 8 цього Закону;

- документи подані не в повному обсязі;

- документи подані раніше строку,
встановленого абзацом першим частини
дев'ятої цієї статті.

Про залишення документів, які
подавалися для проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем, без розгляду заявнику в
день надходження документів державним
реєстратором видається (надсилається
рекомендованим листом з описом
вкладення) відповідне повідомлення із
зазначенням підстав залишення
документів, які подавалися для
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем, без
розгляду та документи, що подавалися
для проведення державної реєстрації
фізичної особи - підприємця, відповідно
до опису.

Залишення документів, які подавалися
для проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем, без
розгляду не перешкоджає повторному
зверненню заявника до державного
реєстратора в загальному порядку після
усунення причин, що були підставою для
залишення цих документів без розгляду.

За відсутності підстав для залишення
документів, які передбачені частиною
тринадцятою цієї статті, без розгляду
державний реєстратор повинен внести до
Єдиного державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця.

Дата внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем є датою державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем.

Строк державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем не повинен
перевищувати два робочих дні з дати
надходження документів для проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем.

Державний реєстратор не пізніше
наступного робочого дня з дати
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем повинен видати або
надіслати заявнику копію свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця із спеціальною відміткою
про державну реєстрацію припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем.

Порядок надання відомостей про
державну реєстрацію припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою - підприємцем органам
статистики, державної податкової
служби, Пенсійного фонду України,
фондів соціального страхування
встановлюється статтею 51 цього Закону.

Державний реєстратор у день державної
реєстрації припинення фізичної особи -
підприємця у порядку, визначеному
статтями 47 - 50 цього Закону,
зобов'язаний надіслати відповідним
органам статистики, державної
податкової служби, Пенсійного фонду
України, фондів соціального
страхування повідомлення про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем та відомості
реєстраційної картки про проведення
державної реєстрації припинення
фізичної особи - підприємця.

У статті 19 цього Закону визначено
обов'язки та права державної служби
зайнятості, до яких, зокрема
відносяться: розпоряджатися в
установленому законодавством порядку
коштами Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття; в
установленому законодавством порядку
подавати громадянам допомогу по
безробіттю та матеріальну допомогу по
безробіттю, припиняти і відкладати їх
виплати.

Тому, внесення до Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних
осіб-підприємців відомостей про судове
рішення про припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця, що не пов'язано з
банкрутством, не позбавляє її обов'язку
надати державному реєстратору перелік
документів, для остаточного припинення
підприємницької діяльності та
внесення цих відомостей до Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб-підприємців.

Крім цього, відповідно до частини
другої статті 24 вище зазначеного
Закону професійна підготовка,
підвищення кваліфікації і
перепідготовка громадян організується
державною службою зайнятості за її
направленням у навчальних закладах, на
підприємствах, в установах і
організаціях (незалежно від їх
підпорядкованості) згідно з укладеними
договорами або у спеціально
створюваних для цього учбових центрах
за рахунок коштів Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття.

Пунктом 4 статті 26 Закону України «Про
зайнятість населення» визначено, якщо
протягом двох років, які передують
вивільненню, працівник не мав
можливості підвищити свою
кваліфікацію чи одержати суміжну
професію за попереднім місцем роботи, і
якщо при працевлаштуванні йому
необхідно підвищити кваліфікацію або
пройти професійну перепідготовку, то
витрати на ці заходи проводяться за
рахунок підприємства, установи,
організації, з яких вивільнено
працівника.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вимоги позивача
про стягнення з відповідача витрат,
понесених на навчання у
Тернопільському національному
технічному університеті ім. Івана
Пулюя, у сумі 190, 85 грн., не підлягають
стягненню на користь позивача,
оскільки Підволочиський центр
зайнятості є неналежним позивачем.

Як встановлено судом кошти на навчання
виплачував Тернопільський обласний
центр зайнятості, тому лише саме
Тернопільський обласний центр
зайнятості має право звернутися до
суду з позовом про стягнення коштів
виплачених на навчання.

Отже, відповідач під час перебування на
обліку в центрі зайнятості в якості
безробітного був зареєстрований
фізичною особою-підприємцем, а тому не
мав права на отримання допомоги по
безробіттю, оскільки в розумінні
пункту "б" частини 3 статті 1 Закону №
803-ХІІ належав до зайнятого населення.

Разом з тим, відповідно до пункту 3
частини першої статті 18 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у його редакції, чинній до 10 березня 2010
року) місцевим загальним судам як
адміністративним судам були підсудні
усі адміністративні справи у спорах
фізичних осіб з суб'єктами владних
повноважень з приводу обчислення,
призначення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням та інших
соціальних виплат, доплат, соціальних
послуг, допомоги, захисту, пільг.

10 березня 2010 року набрав чинності Закон
України від 18 лютого 2010 року № 1691-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо підвідомчості
справ, пов'язаних із соціальними
виплатами»(далі -Закон № 1691-VI), яким
були внесені зміни до частини першої
статті 15 Цивільного процесуального
кодексу України та частини першої
статті 18 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
яких, справи щодо спорів з приводу
призначення, обчислення, перерахунку,
здійснення, надання, одержання
пенсійних виплат, соціальних виплат
непрацездатним громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням та інших
соціальних виплат, соціальних послуг,
допомоги, захисту, пільг, речового
майна, пайків або грошової компенсації
замість них розглядаються судами в
порядку цивільного судочинства.

Рішенням Конституційного суду України
від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010 щодо
відповідності Конституції України
положень Закону України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо підвідомчості справ,
пов'язаних із соціальними
виплатами»вищезазначені зміни до
статей 15 Цивільного процесуального
кодексу України та 18 Кодексу
адміністративного судочинства України
були визнані неконституційними.

У відповідності до приписів частини
першої статті 13 та частини другої
статті 73 Закону України від 16 жовтня 1996
року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд
України»у разі, якщо закони та інші
правові акти Верховної Ради України
або їх окремі положення визнаються
такими, що не відповідають Конституції
України (неконституційними), вони
оголошуються нечинними і втрачають
чинність від дня прийняття
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 9 вересня 2010 року стаття 18
Кодексу адміністративного судочинства
України почала діяти у своїй
попередній редакції.

Статтею 18 Кодексу адміністративного
судочинства України (в її редакції
дійсній на час розгляду справи),
встановлено, що місцевим загальним
судам, як адміністративним судам
підсудні:

- адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган чи посадова особа
місцевого самоврядування, посадова чи
службова особа органу місцевого
самоврядування, крім тих, які підсудні
окружним адміністративним судам;

- усі адміністративні справи з приводу
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень у справах про
притягнення до адміністративної
відповідальності;

- усі адміністративні справи у спорах
фізичних осіб з суб'єктами владних
повноважень з приводу обчислення,
призначення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням та інших
соціальних виплат, доплат, соціальних
послуг, допомоги, захисту, пільг.

Окружним адміністративним судам
підсудні адміністративні справи, у
яких однією зі сторін є орган державної
влади, інший державний орган, орган
влади Автономної Республіки Крим, їх
посадова чи службова особа, крім справ
з приводу їхніх рішень, дій чи
бездіяльності у справах про
адміністративні проступки та справ,
які підсудні місцевим загальним судам
як адміністративним судам.

Приймаючи до уваги те, що спір виник між
Підволочиським районним центром
зайнятості - органом державної влади та
фізичною особою щодо стягнення
неповернутих коштів, дана справа
предметно підсудна окружному
адміністративному суду та не може бути
вирішена місцевим загальним судом, як
адміністративним судом.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що позивачем
порушено правила предметної
підсудності при зверненні до суду, а
судом першої інстанції не надано
належної правової оцінки даним
обставинам.

Відповідно до п. 4 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є, зокрема, розгляд і
вирішення справи неповноважним судом.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки вона розглянута і вирішена
неповноважним судом.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, п.
4 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Підволочиського
районного центру зайнятості та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 17
січня 2011 року у справі № 2а-9/11 скасувати
та прийняти нову постанову, якою позов
Підволочиського районного центру
зайнятості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь
Підволочиського районного центру
зайнятості 4 489, 70 грн. (чотири тисячі
чотириста вісімдесят дев'ять гривень
сімдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
О.М. Гінда

В.В. Ніколін