Справа № 9101/188493/2012
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2014-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2014 рокусправа № 2а/422/319/12
(2а/422/2229/12)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради на постанову
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Ленінської районної
у м. Дніпропетровську ради про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА :

Постановою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012
року адміністративний позов було
задоволено. Визнано дії Управління
праці та соціального захисту населення
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради (надалі -
відповідач) щодо перерахунку та
виплати ОСОБА_1 (надалі - позивач)
одноразової щорічної допомоги за 2011
рік не у розмірі, передбаченому ст. 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист населення, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
незаконною, зобов'язано Управління
праці та соціального захисту населення
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради здійснити
перерахунок та виплату одноразової
щорічної допомоги позивачу у розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат
відповідно до ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист населення,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", з
урахуванням раніше виплаченої суми за
2011 рік.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
постанову суду скасувати та прийняти
нову, якою відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач
перебуває на обліку у відповідача як
учасник ліквідації наслідків аварії на
ЧАЕС першої категорії, інвалід 2 групи
що підтверджується копією посвідчення
серії А № 417583 (а.с. 7)

Згідно довідки від 10.02.2012 року про
виплачену допомогу на оздоровлення, в
січні 2011 року позивач отримав допомогу
на оздоровлення за 2011 рік у розмірі
значно нижчому, ніж це передбачено ст. 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист населення, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Задовольняючи позовні вимоги позивача
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що позивач як учасник
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС першої категорії,
інвалід 2 групи в 2011 році має право на
отримання щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат на момент
виплати відповідно до Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не у
розмірі щорічної допомоги, виплаченого
відповідачем відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 р.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 562 від 12.07.2005 року встановлено
конкретні розміри допомоги на
оздоровлення у визначеній (твердій)
грошовій сумі, що суперечить вимогам
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Проте, відповідно до вимог ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
щорічна допомога на оздоровлення
виплачується учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
першої категорії другої групи
інвалідності у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат, при цьому
частиною 7 цієї ж статті передбачено, що
розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Виходячи з пріоритетності законів над
урядовими нормативними актами, при
вирішенні даного спору, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що при визначенні
розміру щорічної допомоги на
оздоровлення, застосуванню підлягають
норми ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року з
наступними змінами та доповненнями, а
не положення постанови Кабінету
Міністрів України за № 562 від 12.07.2005 р.

Дія частини 4 статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинялась
Законом України «Про державний бюджет
України на 2006 рік», Законом України
«Про державний бюджет України на 2007
рік» та Законом України «Про державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України». Проте рішеннями
Конституційного Суду України від 09.07.2007
у справі №6рп/2007 та від 22.05.2008 року у
справі № 10-рп/2008 такі зупинення визнано
неконституційним. Відповідно до статті
73 Закону України «Про Конституційний
Суд України», в разі якщо акти або їх
окремі положення визнаються такими, що
не відповідають Конституції України,
вони оголошуються нечинними і
втрачають чинність від дня прийняття
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність. Відповідно
до статті 69 Закону України «Про
Конституційний Суд України», рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

В подальшому змін та доповнень до ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» не вносилось та не
приймалося. Тому ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» діє в
редакції до внесення відповідних змін
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
та передбачає виплату щорічної
допомоги на оздоровлення в розмірі
кратному мінімальній заробітній платі.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог та
визнання неправомірності дій
відповідача при нарахуванні суми
доплати на оздоровлення за 2011 рік.

Частиною 5 ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
встановлено, що щорічна допомога на
оздоровлення виплачується громадянам
за місцем їх проживання органами
соціального захисту громадян, а тому
послання апелянта на те, що він є
неналежним відповідачем у справі є
безпідставним.

Крім того, відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р.
№ 936 «Порядок використання коштів
державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
визначено, що виплата таких
компенсацій та допомоги провадиться
управліннями праці та соціального
захисту населення за місцем реєстрації
громадян та центрами по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат (п. 4
Порядку). Таким чином, доводи апелянта
щодо неналежного відповідача є
безпідставними.

Доводи відповідача про відсутність
кошторисних призначень для реалізації
ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» не можуть бути підставою
для невиконання вимог зазначеного
Закону.

Європейський суд з прав людини
неодноразово наголошував в своїх
рішеннях, що держава не може посилатися
на відсутність коштів як на підставу
невиконання нею взятих на себе
зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновок суду першої
інстанції в частині задоволених
позовних вимог, а тому колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206
КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради - залишити без
задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012
року у справі № 2а/422/319/12 (2а/422/2229/12) -
залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копій особам, які
беруть участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності.

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак