Справа № 802/1269/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 травня 2014 р.
Справа № 802/1269/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Томчука А.В.,

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

позивача: ОСОБА_1

відповідача:
Міровського В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до: Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП
ОСОБА_3, позивач) звернувся в суд з
адміністративним позовом до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області (далі - Вінницька ОДПІ,
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення.

Зазначав, що 18.04.2014 року Вінницькою ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення № форми "Р"
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 150195,00 грн. та
застосовано штрафні санкції в сумі
75097,50 грн. Дані рішення прийняті на
підставі акту перевірки від 07.04.2014 року
№873/1701/НОМЕР_1.

На обґрунтування позову заявник вказує
на безпідставність висновків
податкового органу про безпідставне
формування податкового кредиту за
рахунок сум ПДВ згідно податкових
накладних, виписаних контрагентом - ТОВ
«Гран Карро». Так, внаслідок невірної
правової оцінки досліджуваним
господарським операціям позивача,
перевіряючий зробив безпідставне та
необґрунтоване припущення в акті
перевірки, щодо спрямованості операцій
з поставки товарів за ланцюгом
постачання ФОП ОСОБА_3 - ТОВ «Гран
Карро» - ТОВ «Мон Шері» виключно на
надання контрагенту необґрунтованої
податкової вигоди, що свідчить про
безтоварність відповідних
господарських операцій та як наслідок
нікчемність правочинів, вчинених
вищевказаними суб'єктами. Даний
висновок на думку позивача є
протиправним, оскільки перевіряючим
використані недостовірні відомості
матеріалів зустрічних звірок
господарських операцій ТОВ «Гран
Карро» по ланцюгу постачання з ТОВ «Мон
Шері», які не мають жодного відношення
до взаєморозрахунків з ФОП ОСОБА_3

У зв'язку з чим, такі висновки
податкового органу є недостовірними,
оскільки останнім не встановлено
обставин, які б свідчили про умисел
позивача на укладання договорів з його
контрагентом без наміру створити
наслідки, які передбачені відповідними
договорами. Натомість, усі відображені
підприємством у бухгалтерському і
податковому обліку господарські
операції є реальними, вчинені у повній
відповідності з вимогами
господарського законодавства та
правильно відображені у обов'язковій
податковій та фінансовій звітності
підприємства, що підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами.

Враховуючи зазначене, позивач вважає
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення незаконним,
прийнятим з порушенням норм діючого
законодавства України, та таким що
підлягає скасуванню.

14.05.2014 року представником позивача
подано заяву про зміну предмету позову
вих. № 9144 (а.с. 42-43), в якій просив суд:

1. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Вінницької ОДПІ від 18.04.2014 року № ;

2. Визнати протиправною скасувати
податкову вимогу Вінницької ОДПІ від
30.04.2014 року № 2079-25.

Суд, керуючись нормами статі 137 Кодексу
адміністративного судочинства,
прийняв до розгляду заяву
представника позивача про зміну
предмету позову.

У судовому засіданні представник
позивача надала пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви та
заяви про зміну предмету позову.
Позовні вимоги просила задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача заперечував
щодо заявленого адміністративного
позову та просив відмовити у його
задоволенні. Письмових заперечень на
адміністративний суду не надано.

Суд, вислухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
наказу Вінницької ОДПІ від 18.03.2014 року
№824, посадовою особою відповідача в
період з 25.03.2014 року по 31.03.2014 року
посадовими особами Вінницької ОДПІ
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
взаємовідносин з ТОВ «Гран Карро» за
період серпень 2011 року та листопад 2011
року, результати якої оформлено актом
перевірки №873/1701/НОМЕР_1 від 07.04.2014 року
(а.с. 8-19).

У відповідності до зазначеного акту
перевірки встановлено порушення ФОП
ОСОБА_3, зокрема: п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено ПДВ у періоді, що перевірявся,
на загальну суму 150195,00 грн., в т.ч. за
серпень 2011 року на 150195,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки
Вінницькою ОДПІ 18.04.2014 року винесено
податкове повідомлення-рішення №
форми "Р", яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі
150195,00 грн. та застосовано штрафні
санкції в розмірі 75097,50 грн. (а.с. 7).

30.04.2014 року відповідачем винесено
вимогу № 2079-25, у зв'язку з тим, що станом
на 29.04.2014 року сума податкового боргу
платника податків за узгодженими
грошовими зобов'язаннями становить
156883,47 грн. (а.с. 45).

В подальшому, не погоджуючись з
прийнятими податковим
повідомленням-рішенням та вимогою
позивач звернувся до суду за захистом
своїх прав, оскільки вважає останні
такими, що суперечать вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним
діям та спірним рішенням відповідача,
суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 п. 188.1. ст. 188 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
з урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг (ч. 2 п. 188.1. ст. 188 ПК
України).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.1 ст. 198 ПК України).

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (п.198.3 ст. 198 ПК
України).

Згідно із п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Відповідно до вимог п. 201.4 ст.201 ПК
України, податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця. Податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу
(п. 201.6 ст.201 ПК України).

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Із положень ч. 1,
3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що
бухгалтерський облік полягає, зокрема,
у складанні та прийнятті до обліку
первинних документів, які фіксують
факти здійснення господарських
операцій, складенні на їх підставі
зведених облікових документів,
систематизація інформації первинних
документів на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відтак, господарські операції повинні
підтверджуватися належними первинними
документами і лише ті документи, які
відповідають зазначеним вище вимогам,
можуть бути визнані допустимими
засобами доказування відповідної
господарської операції.

Беручи до уваги наведені вище норми
законодавства, необхідною умовою для
віднесення до податкового кредиту
сплачених платником у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання таких товарів (послуг)
з метою їх використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності такої особи -
платника. Закон не ставить у залежність
необхідність попередньої сплати ПДВ до
бюджету кінцевим споживачем як умову
для формування податкового кредиту.
Тому аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Так, перевіркою повноти визначення
податкового кредиту за період з 01.08.2011
року по 31.08.2011року та з 01.11.2011 року по
30.11.2011 року встановлено його завищення
в сумі 150195,00 грн., в т.ч. за серпень 2011
року - 150195,00 грн..

Як вбачається з акту перевірки,
підставою не врахування наданих
позивачем документів, слугував
висновок відповідача про нікчемність
та безтоварність договорів укладених
між ТОВ «Гран Карро» та ФОП ОСОБА_3

Зокрема, підставою для такого висновку
відповідача, щодо нікчемності та
безтоварності вказаних договорів,
слугує акт перевірки іншого платника
податків (ТОВ «Мон Шері») - контрагента
позивача, за якими податковий орган
дійшов до висновку про наявність у ТОВ
«Гран Карро» можливих ознак фіктивної
господарської діяльності.

В змісті зазначеного акту вказано, що
на адресу Вінницької ОДПІ надійшли
матеріали перевірки ТОВ «Гран Карро»,
які проведенні ДПІ у Деснянському
районі ГУ Міндоходів м. Києва про що
складено акт №1806/22-10/33739184 від 15.06.2012
року та встановлено, що ТОВ «Гран
Карро» мало взаємовідносини з
підприємствами постачальниками, по
яким встановлено відсутність
здійснення товарних операцій по
ланцюгу поставки. В свою чергу, дана
перевірка була проведена внаслідок
отримання 23.03.2012 року ДПІ у
Деснянському районі м.Києва ДПС акту
перевірки ДПІ у Святошинському районі
м.Києва від 10.02.2012 року №137/23-5/37395643 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Мон Шер» щодо
підтвердження господарських відносин
із ТОВ «БМБ», ТОВ «Гран Карро», ТОВ
«ФСБ-охорона», ТОВ «Скат» за серпень 2011
року (а.с. 6 акту перевірки).

Як наслідок, відповідачем не було
враховано первинні бухгалтерські
документи, які відповідно до вимог
законів України, надавали право
позивачеві на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат. Внаслідок чого,
податковий орган прийшов до висновків
про здійснення операцій на підставі
нікчемних правочинів, що порушують
публічний порядок та направлені на
незаконне заволодіння майном держави у
вигляді несплати податку на додану
вартість, внаслідок безпідставного
формування податкового кредиту.

Проте, з такою правовою позицією
відповідача, суд не погоджується,
оскільки матеріалами справи
підтверджується, що вказана
господарська операція є реальною,
товарною, фактично виконаною, а
придбаний товар повністю використаний
у господарській діяльності позивача,
що підтверджено належними первинними
бухгалтерськими документами й іншими
доказами.

Встановлено, що позивачем в ході
проведення перевірки ревізору надані
оригінали видаткових та податкових
накладних, які підтверджують
проведення операцій між ТОВ «Гран
Карро» та ФОП ОСОБА_4

Зокрема судом з'ясовано, що між
позивачем та ТОВ «Гран Карро» було у
серпні 2011 року досягнуто усних
домовленостей щодо поставки
будівельних матеріалів. На виконання
умов усного договору позивач закупив у
ТОВ «Гран Карро» будівельні матеріали,
що підтверджується рахунками на оплату
від 01.08.2011 року №110000625 на суму з ПДВ
434017,66 грн., №110000691 на суму з ПДВ 385632,46
грн. та №110000692 на суму з ПДВ 81521,65 грн.
(а.с. 32-36).

За наслідками виконання умов усного
договору 01.08.2011 року ТОВ «Гран Карро»,
на підтвердження факту придбання
товару, було виписано для ФОП ОСОБА_4
наступні первинні бухгалтерські
документи:

1. видаткові накладні №110000564 на
передачу товару вартістю 434017,66 грн. з
ПДВ, №110000565 на передачу товару вартістю
385632,46 грн. з ПДВ, №110000566 на передачу
товару вартістю 81521,66 грн. з ПДВ (а.с. 27-31);

2. податкові накладні №102 на суму
385632,46 грн. з ПДВ, №103 на суму 434017,66 грн. з
ПДВ, №104 на суму 81521,66 грн. з ПДВ (а.с. 20-26).

При цьому, оплата за вказаною усною
домовленістю для ТОВ «Гран Карро» була
здійснена позивачем, шляхом
перерахування безготівкових грошових
коштів на розрахунковий рахунок
названого контрагента, що
підтверджується випискою з банку про
рух коштів на рахунках позивача з 01.08.2011
року по 31.08.2011 року (а.с. 37).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність" від 16 липня 1999 року N 996-XIV
(надалі - Закон N 996-XIV) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону N 996-XIV, п. 2.4.
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року N 88
(надалі - Положення № 88) первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Судом встановлено, що усі вище
перераховані первинні документи, які
були оформлені в результаті здійснення
господарських операцій в серпні 2011
року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Гран Карро»,
відповідно до ст. 9 Закону № 996 XIV є
первинним документами, оформленими
належними чином.

Поряд з тим, обставини щодо фактичного
отримання та подальшого використання
позивачем придбаного у ТОВ «Гран
Карро» товару (будівельні матеріали) у
своїй господарській діяльності,
підтверджується відповідними
документами, що свідчать про його
подальшу реалізацію, зокрема:
видатковими накладними (а.с. 51-80),
податковими накладними (а.с. 81-115),
виписками по рахунках за період (а.с.
115-133).

Cуми податку на додану вартість за
податковими накладними отриманими від
ТОВ «Гран Карро» при подальшій
реалізації товару, було включено, як до
складу податкового кредиту, так і до
складу податкових зобов'язань, а самі
накладні включені до реєстру виданих
та отриманих податкових накладних
(суми зазначені в декларації із ПДВ за
серпень 2011 року).

Отже, придбані у ТОВ «Гран Карро»
будівельні матеріали є фактично
поставленими позивачу, та використані
позивачем безпосередньо у
господарський діяльності, шляхом його
подальшої реалізації, що відповідно до
приписів Податкового кодексу України,
дає право на віднесення сум ПДВ
(сплачених у складі ціни послуги) до
складу податкового кредиту.

Відповідно до п. 44.1. ст. 44 Податкового
кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Відповідно до п.п. а) п. 185.1 ст. 185
Податкового кодексу України (надалі
-ПК України) об'єктом оподаткування є
операції платників податку, зокрема, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186
цього Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п. 187.1. ст. 187 ПК України,
датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Факт поставки товару (будівельні
матеріали), згідно усної домовленості,
та виникнення в результаті даної події
податкового зобов'язання в позивача зі
сплати ПДВ в серпні 2011 року у
результаті здійснення господарських
операцій з ТОВ «Гран Карро»
підтверджується вище переліченими
первинними документами.

Висновки податкового органу про те, що
правочини позивача з ТОВ «Гран Карро»
порушують публічний порядок та
направлені на незаконне заволодіння
майном держави у вигляді несплати
податку на додану вартість внаслідок
безпідставного формування податкового
кредиту і валових витрат на підставі
правочинів, що відображені у первинних
документах лише для виду, без
фактичного їх виконання, можуть мати
місце лише при встановленні обставин
щодо наявності вини та умислу у
платника податку на незаконне
заволодіння майном держави.

Вина та умисел на заволодіння майном
держави юридичних осіб у вчиненні
таких діянь може бути доведена не
інакше, як через встановлення
обвинувальним вироком суду обставин
щодо наявності вини та названого
умислу у фізичних осіб, котрі діяли, як
уповноважені особи від імені названих
вище юридичних осіб. Згідно ст. 62
Конституції України, особа вважається
невинуватою у вчиненні діяння яке
містить ознаки злочину, доки її вину не
буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. При цьому, вина особи не може
ґрунтуватися на припущеннях. Усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь.

З акту перевірки позивача, вбачається,
що підставою для винесення спірного
податкового повідомлення-рішення не
були обвинувальні вироки судів,
котрими встановлені обставини щодо
наявності вини, умислу (направленого на
незаконне заволодіння майном держави)
у діях фізичних осіб, котрі діяли, як
уповноважені особи від імені названих
вище юридичних осіб.

Статтею 18 Закону України від 15 травня
2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців" передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців,
були внесені до нього, то вони
вважаються достовірними і можуть бути
використані у спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до цього реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, за винятком
випадків, коли вона знала або могла
знати про те, що такі відомості є
недостовірними.

Під час укладення та виконання вище
вказаної усної домовленості жодної
інформації про можливу
недобросовісність чи фіктивність ТОВ
«Гран Карро» чи її контрагентів у
позивача не було, оскільки наявні, на
той час, записи в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців не містили в собі
таких відомостей.

Як наслідок, враховуючи викладене, суд
зазначає, що право на податковий кредит
та право на декларування понесених
витрат особи зі статусом платника
податку, яка здійснює такі операції, не
може залежати від факту недійсності
попередньої або наступної операції у
низці поставок, в яку входять ці
операції, через шахрайство з ПДВ, про
яке платник податку «не знав і не міг
знати».

Невиконання зобов'язань перед бюджетом
контрагентом позивача є підставою для
застосування заходів відповідальності
виключно до такого контрагенту, і само
по собі не свідчить про порушення
правил оподаткування позивачем.

У зв'язку із цим суд зазначає, що
законодавство України, чинне на час
виникнення спірних відносин, не
ставить виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит та право на
декларування понесених витрат в
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Позивач при проведені господарських
операцій зі своїм постачальником
оформив первинні документи, які і
відобразив в своєму податковому
обліку. Недостовірність жодного з цих
документів не встановлена.

Платник не наділений повноваженнями
податкового контролю для виконання
функцій, покладених на податкові
органи, а тому не може володіти
інформацією відносно виконання
контрагентом податкових зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, порушення вимог
чинного податкового законодавства
будь-яким суб'єктом господарювання по
ланцюгу постачання при здійсненні
господарських операцій не повинно
тягти за собою відповідальність іншого
учасника господарських
взаємовідносин. Тобто один суб'єкт
господарювання не відповідає за дії
(бездіяльність) іншого у разі порушення
останнім норм відповідного
законодавства.

Зазначений висновок узгоджується із
позицію, викладеною у постанові
Верховного Суду України від 31.01.2011 року
у справах №21-42а10 та 21-47а10, за позовами
Закритого акціонерного товариства
"Мукачівський лісокомбінат" до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області, які є обов'язковими для всіх
судів України, в силу положень частини
першої статті 244-2 КАС України.

Крім того, правомірність такої позиції
підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини, яку
суди повинні застосовувати як джерело
права, відповідно до положень статті 17
Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Так, у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії"
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Крім того, наявність у позивача усіх
первинних документів внаслідок
здійснення господарських операцій з
ТОВ «Гран Карро» необхідних для
визначення правильності формування
податкового кредиту не заперечувалась
представником відповідача та не
наведено останнім доказів того, що
податкові накладні оформлені з
порушенням вимог Податкового кодексу
України.

Висновок податкового органу про не
реальність господарських операцій між
ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Гран Карро» носить
характер припущення, яке не
підтверджено належними доказами.

Разом з тим, згідно зі статтею 228
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Зі змісту ч.1 ст.11 КАС України
вбачається, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Частина 1 статті 71 цього Кодексу
встановлює, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, а саме,
рішення суду у цивільній чи
господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
"нереальності" здійснених позивачем
господарських операцій.

Висновок відповідача про
"нереальність" господарських операцій
носить характер припущення, яке не
підтверджено належними доказами.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом не встановлено наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача чи його контрагентів, як
обов'язкової ознаки для застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Висновки податкового органу, викладені
у вищевказаному акті, щодо заниження
позивачем податкового кредиту за
серпень 2011 року в сумі 150195,00 грн. є
необґрунтованими та спростовуються
первинними документами, які надано
позивачем, досліджено в ході судового
розгляду справи та приєднано до її
матеріалів.

Відтак, за сукупністю наведених
обставин, суд прийшов до висновку про
безпідставність висновків податкового
органу викладеного в акті перевірки
№873/1701/НОМЕР_1 від 07.04.2014 року, з огляду
на поверховість перевірки, без
врахування та оцінки всіх первинних
документів та не дослідження всіх
істотних для справи обставин.

Таким чином, судом встановлено
фактичне проведення позивачем
господарських операцій з ТОВ «Гран
Карро» у серпні 2011 року та реальні
зміни майнового стану позивача, як
платника податків та як наслідок,
позивачем правомірно віднесено до
податкового кредиту суми ПДВ по
операціях з придбання
товарно-матеріальних цінностей у ТОВ
«Гран Карро» в сумі 150195,00 грн.

Що стосується скасування податкової
вимоги №2079-25 від 30.04.2014 року, суд
зазначає наступне.

У відповідності до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК
України «грошове зобов'язання платника
податків» - сума коштів, яку платник
податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання та/або штрафну (фінансову)
санкцію, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також санкції за
порушення законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

В силу пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу
сума узгодженого грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), але не
сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання набуває статусу
податкового боргу.

Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Пунктом 59.3 названої статті
передбачено, що податкова вимога
надсилається не раніше першого
робочого дня після закінчення
граничного строку сплати суми
грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити
відомості про факт виникнення
грошового зобов'язання та права
податкової застави, розмір податкового
боргу, який забезпечується податковою
заставою, обов'язок погасити
податковий борг та можливі наслідки
його непогашення в установлений строк,
попередження про опис активів, які
відповідно до законодавства можуть
бути предметом податкової застави, а
також про можливі дату та час
проведення публічних торгів з їх
продажу.

При цьому відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК
України рішення, прийняті контролюючим
органом, можуть бути оскаржені в
адміністративному або судовому
порядку.

З урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу,
платник податків має право оскаржити в
суді податкове повідомлення-рішення
або інше рішення контролюючого органу
про нарахування грошового зобов'язання
у будь-який момент після отримання
такого рішення (абз. 1 п. 56.18 ст. 56 ПК
України).

При зверненні платника податків до
суду з позовом щодо визнання недійсним
рішення контролюючого органу грошове
зобов'язання вважається неузгодженим
до дня набрання судовим рішенням
законної сили (абз. 4 п. 56.18 ст. 56 ПК
України).

Як вбачається із матеріалів справи,
податкове повідомлення-рішення №
прийняте від 18.04.2014 року. Так, в силу
положень п. 287.5 ст. 287 ПК України,
останнім днем для сплати визначеної у
названому рішенні суми була б дата -
29.04.2014 року, а в силу приписів п. 59.3. ст. 59
ПК України з наступного дня у
податкового органу виникає право на
складання та правлення платнику
податків податкової вимоги з
відповідною сумою податкового
зобов'язання. У повній відповідності до
наведених приписів Податкового
кодексу України, відповідачем 30.04.2014
року складено та направлено позивачу
податкову вимогу №2079-25.

Однак, враховуючи звернення позивача
24.04.2014 року до суду з вимогою про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,
визначена у ньому сума вважається
неузгодженим грошовим зобов'язанням,
що в силу приписів п. 59.1. ст. 59 ПК
України, на думку суду є підставою для
скасування такої податкової вимоги.

Частиною 3 статті 2 КАС України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За змістом частини 1 статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Мотивація та докази, на які посилається
відповідач заперечуючи проти позову,
не дають суду підстав для
постановлення висновків, які б
спростовували доводи позивача, а
встановлені у справі обставини не
підтверджують позиції відповідача
покладеної в основу оскаржуваного
рішення.

Крім того, оскаржувані рішення та
вимога не відповідають критеріям
визначеним у статті 2 КАС України.
Відтак, позовні вимоги про скасування
податкового повідомлення-рішення та
податкової вимоги підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Частиною першою статті 257 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі необхідності
спосіб, строки і порядок виконання
можуть бути визначені у самому
судовому рішенні.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9
розділу Прикінцевих та перехідних
положень Бюджетного кодексу України у
разі безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
Державна казначейська служба України
відображає в обліку відповідні
бюджетні зобов'язання розпорядника
бюджетних коштів, з вини якого виникли
такі зобов'язання. Погашення таких
бюджетних зобов'язань здійснюється
виключно за рахунок бюджетних
асигнувань цього розпорядника
бюджетних коштів. Одночасно
розпорядник бюджетних коштів
зобов'язаний привести у відповідність
з бюджетними асигнуваннями інші взяті
бюджетні зобов'язання.

Водночас пунктом 19 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ (Постанова № 845) встановлено, що
безспірне списання коштів державного
та місцевих бюджетів і їх
перерахування на рахунок, зазначений у
виконавчому документі про стягнення
надходжень бюджету та/або заяві про
виконання рішення про стягнення
надходжень бюджету, здійснюються
органами Казначейства з відповідного
рахунка, на який такі кошти зараховані,
шляхом оформлення розрахункових
документів.

З огляду на викладене та з урахуванням
принципу пріоритетності законів над
підзаконними актами, стягнути судові
витрати із Державного бюджету України
шляхом їх безспірного списання із
рахунка суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
2, 9, 11, 70, 71, 79, 86, 94, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167, 186,
255, 257 Кодексу адміністративного
судочинства України, Податковим
кодексом України, Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", Конституцією
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною та скасувати
податкову вимогу Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Вінницькій області від
30.04.2014 року №2079-25.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Вінницькій області № від 18.04.2014
року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи підприємця
ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) понесені ним судові
витрати у вигляді судового збору в сумі
523 (п'ятсот двадцять три) грн. 67 коп.
шляхом їх безспірного списання
органами Державної казначейської
служби України з рахунків Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у сумі 4055 грн. 31 коп.
(чотири тисячі п'ятдесят п'ять гривень 31
коп.) шляхом його безспірного списання
органами Державної казначейської
служби України з рахунків Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя: Томчук Андрій
Валерійович