Справа № 813/3300/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/3300/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді
з участю секретаря судового засідання
з участю прокурора Бойко Н.І., третьої
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом прокурора
Личаківського району м. Львова до
Винниківської міської ради, треті
особи на стороні відповідача, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання протиправним та скасування
рішення,

в с т а н о в и в:

Прокурор Личаківського району м.
Львова звернувся до суду з позовною
заявою до Винниківської міської ради з
вимогами визнати протиправним та
скасувати рішення Винниківської
міської ради № 1133 від 13.02.2014 року «Про
надання гр. ОСОБА_1, гр. ОСОБА_2, гр.
ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою на земельну ділянку на
АДРЕСА_1». В обґрунтування позовних
вимог прокурор зазначив, що земельна
ділянка, стосовно якої прийнято
оскаржене рішення, не перебувала у
користуванні зазначених вище осіб і як
об'єкт права власності ще не
сформована, оскільки в Державному
земельному кадастрі відсутні будь-які
відомості про земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1. Відтак, для того, щоб
приватизувати таку земельну ділянку
необхідно в першу чергу отримати
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, чого в даному випадку зроблено
не було. Таким чином, відповідач при
прийнятті оскарженого рішення порушив
встановлений Земельним кодексом
України порядок набуття громадянами
України прав на земельну ділянку,
надавши дозвіл на «виготовлення
технічної документації із землеустрою
на земельну ділянку», попри те, що
такого виду документації чинним
законодавством не передбачено. За
таких обставин рішення Винниківської
міської ради № 1133 від 13.02.2014 року
підлягає скасуванню як протиправне.

Прокурор в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала з підстав,
викладених у позовній заяві, просила
позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач не забезпечив участі свого
представника в судовому засіданні,
хоча про місце, дату і час судового
розгляду справи повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення. Заперечень проти позову,
клопотань процесуального характеру,
заяви про причини неявки та розгляд
справи за відсутності представника від
відповідача станом на дату судового
розгляду справи не надходило.

Відповідно до положень статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
(далі - КАС України) справа розглянута
на підставі наявних у ній доказів.

Треті особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3
просили відмовити у задоволенні позову
з тих мотивів, що оскаржене прокурором
рішення прийнято у відповідності з
вимогами чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення прокурора та
третіх осіб, з'ясувавши обставини, на
які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень, дослідивши
докази, якими вони обґрунтовуються,
встановив наступні фактичні обставини
та відповідні їм правовідносини.

16 січня 2014 року на розгляд
Винниківської міської ради надійшла
заява від 13.01.2014 року від громадян
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою на земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку, яка
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 14).

До своєї заяви заявники долучили
технічний паспорт на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 16-19), свідоцтво про право
власності на квартиру в будинку
АДРЕСА_2 (а.с. 20), рішення виконавчого
комітету Винниківської міської ради
від 19.03.2013 року за № 58 про присвоєння
поштової адреси квартирі АДРЕСА_2 (а.с.
21), чотири свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 16.12.2013
року, якими посвідчено право спільної
часткової власності кожного із
названих вище громадян на ј житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-25).

За наслідками розгляду згаданої вище
заяви від 13.01.2014 року Винникіська
міська рада прийняла рішення № 1133 від
13.02.2014 року «Про надання гр. ОСОБА_1, гр.
ОСОБА_2, гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу
на виготовлення технічної
документації із землеустрою на
земельну ділянку на АДРЕСА_1» (а.с. 13),
яким надала названим вище особам
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою на
земельну ділянку на АДРЕСА_1 (для
обслуговування житлового будинку) в м.
Винники.

Згідно з цим же рішенням гр. ОСОБА_1, гр.
ОСОБА_2, гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4
зобов'язано забезпечити через
спеціалізовану землевпорядну
організацію виготовити технічну
документацію із землеустрою на
земельну ділянку та подати її
Винниківській міській раді на
затвердження.

Як правові підстави прийняття
зазначеного вище рішення Винниківська
міська рада зазначила наступні
нормативно-правові акти: постанову
Кабінету Міністрів України від 21.10.2009
року № 1112 «Про додаткові заходи щодо
безоплатних оформлення та видачі
громадянам України державних актів на
право власності та земельні ділянки»,
ст. 144 Конституції України, пп. 34 п. 1 ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 35,
79-1, 81, 121, 122 Земельного кодексу України.

Прокурор вважає, що рішення
Винниківської міської ради № 1133 від
13.02.2014 року прийнято з порушенням вимог
чинного законодавства, оскільки за
наведених вище обставин Винниківська
міська рада мала б вирішувати питання
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, а надалі - про
надання цієї земельної ділянки у
приватну власність.

При вирішенні даного спору суд
керувався наступними нормами
законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Основним нормативно-правовим актом,
який регулює суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження землею є Земельний
кодекс України від 25.10.2001 року № 2768-III
(далі - ЗК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 78 ЗК України
право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них.

Земельною ділянкою, як зазначено у ч. 1
ст. 79 ЗК України, є частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України
формування земельної ділянки полягає у
визначенні земельної ділянки як
об'єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площі, меж та внесення
інформації про неї до Державного
земельного кадастру. У ч. 2 ст. 79-1 ЗК
України передбачено, що формування
земельних ділянок здійснюється: 1) у
порядку відведення земельних ділянок
із земель державної та комунальної
власності; 2) шляхом поділу чи
об'єднання раніше сформованих
земельних ділянок; 3) шляхом визначення
меж земельних ділянок державної чи
комунальної власності за проектами
землеустрою щодо впорядкування
територій населених пунктів.

Відповідно до частин 3-5 ст. 79-1 ЗК
України сформовані земельні ділянки
підлягають державній реєстрації у
Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера. Формування
земельних ділянок (крім випадків,
визначених у частинах шостій - сьомій
цієї статті) здійснюється за проектами
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок.

У частинах 6, 7 цієї статті зазначено, що
формування земельних ділянок шляхом
поділу та об'єднання раніше
сформованих земельних ділянок, які
перебувають у власності або
користуванні, без зміни їх цільового
призначення здійснюються за технічною
документацією із землеустрою щодо
поділу та об'єднання земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж
сформованої земельної ділянки до її
державної реєстрації здійснюється за
документацією із землеустрою, яка
стала підставою для її формування.

Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України
земельна ділянка може бути об'єктом
цивільних прав виключно з моменту її
формування (крім випадків суборенди,
сервітуту щодо частин земельних
ділянок) та державної реєстрації права
власності на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі:а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Норми такого ж змісту щодо підстав
набуття права на землю із земель
державної та комунальної власності
передбачено у ст. 116 ЗК України,
відповідно до ч. 1 якої громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 116 ЗК України
набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначено у ст. 118 ЗК України. У ч. 1 цієї
статті передбачено, що громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу. У
разі якщо земельна ділянка державної
власності розташована за межами
населених пунктів і не входить до
складу певного району, заява подається
до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ЗК України
рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибної ділянки),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.
Верховній Раді Автономної Республіки
Крим, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 1861
цього Кодексу.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування передбачено у ст. 123 ЗК
України, відповідно до ч. 1 якої надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
здійснюється Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування. Рішення
зазначених органів приймається на
підставі проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у разі: 1)
надання земельної ділянки із зміною її
цільового призначення; 2) формування
нової земельної ділянки (крім поділу та
об'єднання).

У цій же статті передбачено, що надання
у користування земельної ділянки,
зареєстрованої в Державному
земельному кадастрі відповідно до
Закону України "Про Державний
земельний кадастр", право власності на
яку зареєстровано у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно, без
зміни її меж та цільового призначення
здійснюється без складення
документації із землеустрою.

Надання у користування земельної
ділянки в інших випадках здійснюється
на підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). У такому разі розроблення
такої документації здійснюється на
підставі дозволу, наданого Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування,
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, крім випадків,
коли особа, зацікавлена в одержанні
земельної ділянки у користування,
набуває право замовити розроблення
такої документації без надання такого
дозволу.

Земельні ділянки державної та
комунальної власності, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у державній чи комунальній
власності, передаються особам,
зазначеним у пункті "а" частини другої
статті 92 цього Кодексу, лише на праві
постійного користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України
особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Відповідно до п.п. «а», «б» ч. 1 ст. 12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад,
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу. Відповідно до вимог
ст. ст. 10, 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Сільські, селищні, міські
ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

При вирішенні даного спору суд
керувався наступними мотивами.

Передумовою набуття прав на земельну
ділянку є необхідність її формування,
що полягає у визначенні її площі, меж, а
також внесення до Державного
земельного кадастру передбачених
Законом України «Про Державний
земельний кадастр» відомостей про
формування земельної ділянки з
присвоєнням їй кадастрового номера.
Після того, як земельній ділянці
присвоєно кадастровий номер, така
земельна ділянка в силу закону
вважається сформованою і в розумінні
ст. 79-1 ЗК України є об'єктом цивільних
прав.

Одним із способів формування земельної
ділянки є її відведення із земель
державної та комунальної власності за
проектами землеустрою щодо відведення
земельних ділянок.

В такому випадку відповідно до
наведених вище положень ст. 118 і ст. 123 ЗК
України передбачено необхідність
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок. Для
цього особа, яка зацікавлена в
отриманні земельної ділянки,
звертається до відповідного органу
державної влади чи органу місцевого
самоврядування (які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122 ЗК
України, передають у власність або
користування такі земельні ділянки) з
клопотанням про отримання дозволу на
розробку названого вище виду
документації із землеустрою. Процедура
розгляду такого клопотання особи
визначена у названих статтях
Земельного кодексу України.

Суд встановив, що громадяни ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до
Винниківської міської ради із заявою
про надання дозволу «на виготовлення
технічної документації із землеустрою
на земельну ділянку», відомостей про
яку, як встановив прокурор, немає у
Державному земельному кадастрі.

Також встановлено, що земельна ділянка,
про яку йдеться в оскарженому рішенні,
не перебувала у користуванні названих
вище осіб і проектної документації
щодо відведення такої земельної
ділянки Винниківська міська рада не
затверджувала.

За встановлених обставин суд така
земельна ділянка не може вважатись
сформованою відповідно до п. 4 ст. 79-1
Земельного кодексу України, а тому
відповідач спочатку повинен був
вирішити питання про надання названим
вище особам дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги наведені вище норми
законодавства та встановлені
обставини справи суд дійшов висновку,
що відповідач при прийнятті
оскарженого рішення діяв всупереч
встановленому законом порядку надання
громадянам земельних ділянок із земель
комунальної власності, відтак прийняте
ним рішення №1133 від 13 лютого 2014 року не
відповідає критеріям, наведеним у ч. 3
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, тому його слід
визнати протиправним та скасувати,
задовольнивши позов як обґрунтований.

Відповідно до положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України підставі для розподілу судових
витрат немає.

Керуючись ст.ст.7-14,69-71,86,87,94,159,160-163,167
Кодексу адміністративного судочинства
України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Винниківської міської ради
№1133 від 13 лютого 2014 року "Про надання
гр. ОСОБА_1, гр. ОСОБА_2, гр. ОСОБА_3, гр.
ОСОБА_4 дозволу на виготовлення
технічної документації із землеустрою
на земельну ділянку на АДРЕСА_1".

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови
виготовлено 10 червня 2014 року.