Справа № 826/15704/13-а
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Клименчук
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

при секретарі судового засідання:
Мотилю В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «А Буд» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «А Буд» до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «А Буд» звернулось до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 02.09.2013.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
грудня 2013 року позивач звернувся до
Київського апеляційного
адміністративного суду з апеляційною
скаргою, в якій просить ухвалене у
справі судове рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, що прибули в судове засідання,
перевіривши за матеріалами справи
наведені у апеляційній скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку з питань
дотримання вимог податкового
законодавства ТОВ «А Буд» при
взаємовідносинах з ТОВ «Дейверс
Інвест» та ПП «Віз-Арт» за період з
01.07.2012 по 31.08.2012.

За результатами перевірки складено Акт
№267/22-2-36567362 від 23.07.2013, згідно висновків
якого за позивачем встановлені
порушення п. 138.1 ст. 138, пп.139.1.9 п. 139.1 ст. 139
ПК України у результаті чого занижено
податок на прибуток на загальну суму 111
668 грн. за 3 кв. 2012 року.; п. 198.6 ст. 198, пп.
200.1, пп. 200.2 ст. 200 ПК України в результаті
чого занижено податкового зобов'язання
по податку на додану вартість на
загальну суму 258 566 грн. у тому числі за
липень 2012 року - 145 624 грн., серпень 2012
року - 112 942 грн.

На підставі зазначеного акту
перевірки, відповідачем винесено
податкове повідомлення-рішення №
від 02.09.2013 про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств за
основним платежем на суму 111 668 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями 27
917 грн.; № від 02.09.2013 про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість за основним
платежем на суму 258 566 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями 64 641
грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями
позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем доведено правомірність
прийнятого податкового
повідомлення-рішення, оскільки
господарські операції «А Буд» з ТОВ
«Дейверс Інвест» та ПП «Віз-Арт»
фактично не мали реального характеру,
їх виконання оформлено лише
документально без мети реального
настання правових наслідків.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитись з огляду на наступне.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

У відповідності до п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України
визначено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Окрім того, згідно з п.п. 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України, витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, не
включаються до складу витрат.

Платники податку на прибуток, об'єкт,
база та ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету визначаються розділом 3
Податкового кодексу України.

За правилами статті 149 ПК України
податковою базою для цілей
оподаткування податком на прибуток
визнається грошове вираження прибутку
як об'єкта оподаткування, визначеного
згідно із статтею 134 цього Кодексу, з
урахуванням положень статей 135 - 137 та 138
- 143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК
України передбачено, що прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

За визначенням підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 ПК України витрати у розумінні
цього кодексу - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілом
власником).

До складу валових витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом 2
цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що за
перевіряємий період позивач мав
господарські відносини з ТОВ «Дейверс
Інвест» та ПП «Віз-Арт».

Так, між ТОВ «А Буд» (покупець) та ПП
«Віз-Арт» (продавець) укладено договір
купівлі-продажу №01/08-б від 01.07.2012, за
умовами якого останній зобов'язується
передати у власність покупця товар в
асортименті і кількості, встановлених
у видаткових накладних, а покупець
зобов'язується порийняти та оплатити
товар.

На виконання зазначеного договору
позивачем надано видаткові накладні на
загальну суму 677 651, 34 грн., в тому числі
ПДВ - 112 941, 57 грн., податкові накладні на
загальну суму 677 651, 34 грн., в тому числі
ПДВ - 112 941, 57 грн., платіжні доручення та
банківські квитанції про перерахунок
коштів на адресу ПП «Віз-Арт» на
загальну суму 677 651, 34 грн.

30.06.2012 між ТОВ «А Буд» (покупець) та ТОВ
«Дейверс Інвест» (продавець) укладено
договір купівлі-продажу №06-12/30, за
умовами якого останній зобов'язується
передати у власність покупця товар в
асортименті і кількості, встановлених
у видаткових накладних, а покупець
зобов'язується порийняти та оплатити
товар.

На виконання зазначеного договору
позивачем надано видаткові накладні на
загальну суму 875 741, 85 грн., в тому числі
ПДВ - 145 623, 72 грн., податкові накладні на
загальну суму 875 741, 85 грн., в тому числі
ПДВ - 145 623, 72 грн., платіжні доручення про
перерахунок коштів на адресу ТОВ
«Дейверс Інвест» на загальну суму 875 741,
85 грн.

Також позивачем до суду надані
договори, податкові та видаткові
накладні на підтвердження подальшої
реалізації продукції, одержаної від
ТОВ «Дейверс Інвест» та ПП «Віз-Арт».

Крім того, позивачем були надані докази
транспортування товару, а саме: Договір
про надання автотранспортних послуг
від 29.06.2012 року (т. 2 а.с. 197-198),
товарно-транспортні накладні (т. 2 а.с.
199-234).

Також позивачем були надані докази
щодо руху коштів по взаємовідносинах з
ТОВ «Дейверс Інвест» та ПП «Віз-Арт», а
саме: платіжні доручення, квитанції до
прибуткових касових ордерів (т. 2
а.с.235-249).

З матеріалів справи вбачається, що
податковий орган щодо взаємовідносин
позивача з ТОВ «Дейверс Інвест»
посилається на акт ДПІ у
Красногвардійському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
обл. ДПС №1731/22-517/37212057 від 26.10.2012 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Дейверс Інвест» щодо
підтвердження здійснення
господарських відносин з
контрагентами за 01.08.2010 по 31.07.2012 та
повноти їх відображення в податковому
обліку, відповідно до якого
підприємство за податковою адресою не
знаходиться.

Однак, необхідно зазначити, що
постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
17.12.2012 по справі №2а/0470/14150/12 визнані
протиправними дії інспекції при
складанні вище наведеного акту.

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду
також звертає увагу на той факт, що
вищезазначені первинні, розрахункові
та інші документи повністю
відповідають вимогам, встановлених до
первинних документів, які
пред'являються п. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і за висновками
суду свідчать про реальність операцій
між позивачем і його контрагентом.

Також необхідно зазначити, що на момент
здійснення зазначених операцій
контрагенти позивача були
зареєстровано як платники податку на
додану вартість у встановленому
законодавством порядку, їм було
присвоєно індивідуальний податковий
номер, а свідоцтво платника податку на
додану вартість вказаних суб'єктів
господарювання не було анульовано.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, на підтвердження виконання
зазначених договорів, позивачем надані
податкові накладні та платіжні
доручення про рух грошових коштів. В
свою чергу відповідачем не надано
доказів повернення коштів на рахунок
позивача за вказаними операціями.

Також, відповідачем не зазначено
жодних заперечень щодо змісту вказаних
первинних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт
владних повноважень, не виконав
покладеного на нього обов'язку щодо
доказування правомірності прийнятих
ним оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Враховуючи зазначене, судова колегія
вважає, що зазначені господарські
операції носили реальний характер та
були виконані сторонами належним
чином, валові витрати та податковий
кредит позивач сформував у повній
відповідності з вимогами ПК України, а
тому підстав для винесення
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень не вбачається.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, порушено норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, позовні вимоги Товариства
з обмеженою відповідальністю «А Буд» є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів, у відповідності до ст. 205 КАС
України, приходить до висновку, що
постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати та ухвалити нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги.

Керуючись статтями 195, 196, 202, 205, 207 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «А Буд» -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 грудня 2013 року -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
02.09.2013 року № та № , винесені
Державною податковою інспекцією у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий:

Судді:

Постанова складена у повному обсязі
06.06.2014 року.

Головуючий суддя

Гром Л.М.

Судді:

Бєлова Л.В.

Міщук М.С.