Справа № 826/5605/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2014 року 13:45 №
826/5605/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Амельохіна В.В., суддів: Аблова Є.В.,
Каракашьяна С.К., при секретарі
Грабовському В.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 доМіністерства
закордонних справ Українипровизнання
протиправними та скасування наказів
від 09.04.2014р. №130 та від 22.04.2014р. №145,за
участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача - Камарчук
В.В.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 28 травня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся з позовом до Міністерства
закордонних справ України (далі по
тексту - відповідач) про визнання
протиправним та скасування наказу від
09.04.2014р. №130 «Про заходи зі скорочення
та реорганізації апарату Міністерства
закордонних справ України»; визнання
протиправним та скасування наказу №145
від 22.04.2014р. «Про введення в дію
структури та штатного розпису апарату
Міністерства закордонних справ
України»; зобов'язання відповідача
утриматися від проведення скорочення
та реорганізації апарату МЗС України
до призначення Міністра закордонних
справ України та стягнення з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 100 000грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржувані накази
прийняті відповідачем протиправно, а
тому підлягають скасуванню.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав.

Відповідач проти заявленого позову
заперечив, посилаючись на те, що
оскаржувані накази прийняті
правомірно.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О
В И В:

ОСОБА_1 з квітня 2010 року працює на
посаді директора договірно - правового
департаменту Міністерства закордонних
справ України.

9 квітня 2014 року відповідачем
прийнято наказ №130 «Про заходи зі
скорочення та реорганізації апарату
Міністерства закордонних справ
України», яким надано доручення
комісії з проведення скорочення та
реорганізації апарату підготувати
проекти нових структур і штатного
розпису МЗС України.

22 квітня 2014 року прийнято наказ
№145 «Про введення в дію структури та
штатного розпису апарату Міністерства
закордонних справ України», яким
введено в дію нову структуру апарату
МЗС України. Відповідно до даного
наказу Договірно - правовий
департамент МЗС України
реорганізовано у Договірно - правове
управління Міністерства закордонних
справ України.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що оскаржувані
накази прийняті відповідачем
протиправно, оскільки структуру та
штатний розпис МЗС України затверджує
Міністр, а не виконувач обов'язки
Міністра.

Крім того, вказані накази не були
зареєстровані Міністерством юстиції
України та не були внесені до Єдиного
реєстру, а тому не набрали чинності.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на положення
Закону України «Про тимчасове
виконання обов'язків посадових осіб,
яких призначає на посаду за згодою
Верховної Ради України Президент
України або Верховна Рада України за
поданням Президента України», проте,
суд вважає це безпідставним, оскільки в
преамбулі та частині першій статті 1
зазначеного Закону визначено, зокрема,
що цей Закон регулює порядок
тимчасового (але не більше одного
місяця) виконання обов'язків
звільненої особи у разі звільнення
(відставки) особи, яку призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України, або особи,
яку призначає на посаду Верховна Рада
України за поданням Президента
України.

Представник відповідача в судовому
засіданні зазначив, що попереднього
керівника МЗС України ОСОБА_3 було
призначено на посаду Указом Президента
України від 24 грудня 2012 року № 742 без
погодження з Верховною Радою України з
урахуванням чинного на дату
призначення законодавства (зокрема,
пунктом 10 частини першої статті 106
чинної на дату призначення редакції
Конституції України було передбачено,
що без погодження з Верховною Радою
України Президент України призначає за
поданням Прем'єр-міністра України
членів Кабінету Міністрів України,
керівників інших ЦОВВ), Закон України
«Про тимчасове виконання обов'язків
посадових осіб, яких призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України або Верховна
Рада України за поданням Президента
України» регулює відносини, відмінні
від тих, які пов'язані з виконанням
обов'язків Міністра закордонних справ
України А.Б. Дещицею.

Враховуючи викладене, у даному випадку
твердження Позивача, що
«законодавством обмежується час
виконання обов'язків міністра одним
місяцем», «інших випадків виконання
обов'язків міністра законодавством
України не передбачено» з посиланням
позивача на положення Закону України
«Про тимчасове виконання обов'язків
посадових осіб, яких призначає на
посаду за згодою Верховної Ради
України Президент України або Верховна
Рада України за поданням Президента
України» є необґрунтованим.

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України»
Міністр оборони України і Міністр
закордонних справ України
призначаються на посаду Верховною
Радою України за поданням Президента
України.

В пункті 12 частини першої статті 85
Конституції України визначено,
зокрема, що до повноважень Верховної
Ради України належать призначення за
поданням Президента України Міністра
закордонних справ України, звільнення
з посади.

Постановою Верховної Ради України від
27.02.2014 p. 803-VII Дещицю Андрія Богдановича
призначено виконуючим обов'язки
Міністра закордонних справ України.

Разом з тим, законодавством України не
передбачено обмежень щодо повноважень
виконуючого обов'язки Міністра як
керівника Міністерства. Суд вважає, що
виконуючий обов'язки Міністра
закордонних справ України здійснює
повноваження Міністра закордонних
справ України і має усі його права і
обов'язки, встановлені, зокрема,
частиною другою статті 8 Закону України
«Про центральні органи виконавчої
влади» та іншими актами законодавства,
в тому числі затверджувати структуру
Міністерства.

Щодо скорочення та реорганізації
апарату МЗС України (наказ МЗС України
від 09.04.2014 р. № 130), суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини четвертої статті
11 Закону України «Про центральні
органи виконавчої влади» вимоги до
формування структури апарату
Міністерства визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 05.04.2014 р. № 85 «Деякі питання
затвердження граничної чисельності
працівників апарату та територіальних
органів центральних органів
виконавчої влади, інших державних
органів» визначено граничну
чисельність працівників апарату МЗС
України, зокрема, скорочено загальну
кількість працівників з 667 до 600.

У зв'язку з прийняттям Кабінетом
Міністрів України зазначеної
постанови, МЗС України видано наказ від
09.04.2014 р. № 130 «Про заходи зі скорочення
та реорганізації апарату МЗС України».

Таким чином, судом не встановлено
порушень відповідача щодо видання
оскаржуваного наказу від 09.04.2014 р. № 130.

Щодо введення в дію структури та
штатного розпису МЗС України, (наказ
МЗС України від 22.04.2014 р. № 145), суд
зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 частини другої
статті 8 Закону України «Про центральні
органи виконавчої влади» міністр як
керівник міністерства затверджує
структуру апарату міністерства та його
територіальних органів.

Наказом МЗС України від 22.04.2014 р. № 145
було затверджено структуру апарату МЗС
України.

Відповідно до пункту 7 частини
четвертої статті 10 Закону України «Про
центральні органи виконавчої влади»
заступник Міністра - керівник апарату,
за погодженням із центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної бюджетної
політики, затверджує штатний розпис та
кошторис Міністерства.

Штатний розпис МЗС України був
затверджений заступником Міністра -
керівником апарату 15.04.2014 p., погоджений
із Міністерством фінансів України
18.04.2014 р. та введений в дію 23.04.2014 р.
наказом МЗС України від 22.04.2014 р. № 145.

Таким чином, судом не встановлено
порушень відповідача щодо видання
оскаржуваного наказу від 22.04.2014 р. № 145.

Крім того, в судовому засіданні
представник відповідача пояснив, що
позивачеві було запропоновано
ознайомитися з Попередженням про
скорочення його посади та переведення
на посаду Посла з особливих доручень
відділу нерозповсюдження та контролю
над озброєннями Департаменту
міжнародної безпеки, проте, ОСОБА_1
відмовся ознайомлюватися з даним
Попередженням про, що 25.04.2014р. складено
відповідний Акт, який затверджений
заступником Міністра - керівником
апарату МЗС України.

Щодо твердження позивача стосовно
необхідності державної реєстрації
наказів МЗС України від 09.04.2014 р. № 130 та
від 22.04.2014 р. № 145, суд зазначає наступне.

Державна реєстрація
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади
передбачена Указом Президента України
від 03.10.1992 № 493/92. Так, в абзаці другому
частини першої і частині другій статті
2 Указу визначено, зокрема, що державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств здійснює Міністерство
юстиції України; державна реєстрація
провадиться в порядку, що визначається
Кабінетом Міністрів України.

Так, Кабінетом Міністрів України
прийнято постанову від 28.12.1992 № 731 «Про
затвердження Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади» (далі -Положення), в
якій, зокрема, Міністерству юстиції
доручено давати роз'яснення щодо
застосування цього Положення та інших
актів законодавства про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
(абзац другий пункту 1) і надано право
перевіряти у міністерствах додержання
законодавства про державну реєстрацію
нормативно-правових актів, у разі
потреби вимагати подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію (абзац третій пункту 1).

В свою чергу, наказом Мін'юсту від 12.04.2005
№ 34/5 затверджено Порядок подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України та проведення їх державної
реєстрації (у редакції наказу Мін'юсту
від 15.05.2013 № 883/5), зареєстрований в
Мін'юсті 12.04.2005 за № 381/10661 (далі - Порядок
подання нормативно-правових актів на
державну реєстрацію).

Пунктами 2-4 Положення встановлено
вичерпний перелік нормативно-правових
актів, що підлягають державній
реєстрації.

Так, в пункті 3 Положення, визначено,
зокрема, що на державну реєстрацію
подаються нормативно-правові акти, що
містять норми права, мають
неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування.

Крім того, визначення поняттю
«нормативно-правовий акт» надане в
абзаці п'ятому пункту 1.4 Порядку
подання нормативно-правових актів на
державну реєстрацію, а саме:
нормативно-правовий акт - офіційний
документ, прийнятий уповноваженим на
це суб'єктом нормотворення у
визначеній законом формі та порядку,
який встановлює норми права для
неозначеного кола осіб і розрахований
на неодноразове застосування.

Накази МЗС України від 09.04.2014 р. № 130 та
від 22.04.2014 р. № 145 не містять перелічених
ознак для віднесення цих наказів до
такої категорії документів, як
нормативно-правові акти. Так, зокрема,
ці накази:

- не поширюються на
неозначене/необмежене коло осіб (а
навпаки поширюються на конкретне коло
осіб - працівників, призначених на
штатні посади в апараті МЗС України);

- не містять норм права та не
розраховані на неодноразове
застосування;

- не мають міжвідомчого характеру
(тобто не є обов'язковими для інших
міністерств, органів виконавчої влади,
а також органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій, що не входять до сфери
управління органу, який видав
нормативно-правовий акт);

- не зачіпають соціально-економічні,
політичні, особисті та інші права,
свободи й законні інтереси громадян,
проголошені й гарантовані
Конституцією та законами України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року і
протоколами до неї, міжнародними
договорами України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, встановлюють новий
або змінюють, доповнюють чи скасовують
організаційно-правовий механізм їх
реалізації.

В матеріалах справи містяться копії
Довідок Мінюсту від 23.04.2014р. №105 та №127
за результатами проведеної Мін'юстом у
встановленому законодавством порядку,
в МЗС України перевірки (для якої
зокрема подавалися накази, що
оскаржуються) додержання
Міністерством закордонних справ
України законодавства про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
за відповідний місяць, у якому було
видано оскаржувані накази, порушень
встановлено не було і, відповідно,
вимог щодо подання наказів МЗС України
від 09.04.2014 № 130 та від 22.04.2014 № 145 на
державну реєстрацію Мін'юст не висував.

Пунктом 5 Положення передбачено, що на
державну реєстрацію не подаються акти
дія яких вичерпується одноразовим
застосуванням;
оперативно-розпорядчого характеру
(разові доручення); спрямовані на
організацію виконання рішень
вищестоящих органів.

Таким чином, на думку колегії суддів,
накази МЗС України від 09.04.2014 р. № 130, від
22.04.2014 р. № 145 належать до актів саме
такого типу, оскільки видавалися для
одноразового застосування,
поширювалися на конкретне коло осіб -
працівників, призначених на штатні
посади в апараті МЗС України; носили
оперативно-розпорядчий характер
(містили разові доручення); і були
спрямовані на організацію виконання
рішення - постанови Кабінету Міністрів
України від 05.04.2014 р. № 85.

Отже, на підставі вищевикладеного,
колегія суддів прийшла до висновку, що
приймаючи оскаржувані накази від
09.04.2014р. №130 «Про заходи зі скорочення
та реорганізації апарату Міністерства
закордонних справ України» та №145 від
22.04.2014р. «Про введення в дію структури
та штатного розпису апарату
Міністерства закордонних справ
України», Міністерство закордонних
справ України діяло на підставі, в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений Конституцією та законами
України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
відповідача утриматися від проведення
скорочення та реорганізації апарату
МЗС України до призначення Міністра
закордонних справ України та стягнення
з відповідача на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 100 000грн.,
задоволенню не підлягають, оскільки є
похідними вимогами від первинних.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки судове рішення ухвалене на
користь суб'єкта владних повноважень,
судові витрати, відповідно з частини
другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені позову ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 КАС України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
10.06.2014р.

Головуючий суддя
В.В.
Амельохін

Судді:
Є.В. Аблов

С.К. Каракашьян