Справа № 826/7046/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/800/11178/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів
Загороднього А.Ф.

Малиніна В.В..,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 серпня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України,
Міністерства соціальної політики
України, Пенсійного фонду України,
Державної виконавчої служби України
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Кабінету Міністрів
України, Міністерства соціальної
політики України, Пенсійного фонду
України, Державної виконавчої служби
України про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії. З
урахуванням уточнених позовних вимог
ОСОБА_2 просив визнати протиправними
дії Кабінету Міністрів України,
Пенсійного фонду України щодо
блокування судових рішень про
нарахування інвалідам-ліквідаторам
передбачених компенсацій та пенсій або
забезпечення; визнати протиправними
дії Державної виконавчої служби
України про закриття виконавчого
провадження; зобов'язати Кабінет
Міністрів України перевести на рахунки
Пенсійного фонду України 164 625,23 грн. для
виконання судових рішень у справі №
2-а-2529/09 на користь позивача; зобов'язати
Пенсійний фонд України перевести на
рахунок Головного управління
Пенсійного фонду України у м. Києві
кошти для виконання рішення у справі №
2-а-2529/09; зобов'язати Кабінету Міністрів
України перевести на рахунок
Міністерства соціальної політики
України кошти в розмірі 15 873 грн. та 20955
грн. з подальшим їх перерахуванням на
рахунок Київського міського центру
зайнятості для виконання судових
рішень у справах №№2-а-2530/09, 2-а-321/9,
2-а-1786/10, 2-а-58/2011, 2-а-5150/2011; зобов'язати
Державну виконавчу службу України
здійснити заходи щодо виконання
судових рішень у справах №№2-а-2530/09,
2-а-321/9, 2-а-1786/10, 2-а-58/2011, 2-а-5150/2011;
відшкодувати моральну шкоду.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 серпня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 лютого 2014
року, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
просить, рішення судів попередніх
інстанцій скасувати та ухвалити нове
рішення.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення судів щодо
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_2
зводяться до того, що не виконуються
положення Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», згідно якого розрахунок по
судовим рішенням повинен провадитися у
відповідності бюджетної класифікації
на виконання судових рішень, а також, що
спільними діями відповідачів, до
проекту Державного бюджету України на
2013 рік не включено статтю стосовно
виконання судових рішень, тому
прийнятий Закон України «Про Державний
бюджет України на 2013 рік» є таким, що не
гарантує виплату по судовим рішенням.

Згідно з положеннями Закону України
«Про Кабінет Міністрів України»
встановлено, що Кабінет Міністрів
України є вищим органом у системі
органів виконавчої влади, забезпечує
виконання Конституції і законів
України, актів Президента України,
здійснює внутрішню політику держави,
вживає заходів щодо забезпечення прав
і свобод людини і громадянина,
забезпечує проведення фінансової
політики, політики у сфері соціального
захисту, забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України.

Статтею 116 Конституції України
визначено, що Кабінет Міністрів
України забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування;
розробляє проект закону про Державний
бюджет України і забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України, подає
Верховній Раді України звіт про його
виконання; виконує інші функції,
визначені Конституцією та законами
України, актами Президента України.

Діяльність Міністерства соціальної
політики України у частині
забезпечення функцій головного
розпорядника бюджетних коштів за
програмами соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
регламентується Бюджетним кодексом
України.

Відповідно до пункту 2 Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.09.2005 № 936,
розпорядниками бюджетних коштів
нижчого рівня за програмами
визначаються Міністерство соціальної
політики Автономної Республіки Крим,
головні управління праці та
соціального захисту населення
обласних, Головне управління
соціального захисту населення
Київської міської, управління праці та
соціального захисту населення
Севастопольської
міськдержадміністрацій, управління
(відділи) праці та соціального захисту
населення районних (міських)
держадміністрацій, виконкомів міських,
районних у містах рад.

Міністерство, починаючи з 2004 року, є
головним розпорядником бюджетних
коштів, які направляються на
компенсаційні виплати, доплати та
допомоги громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
здійснює розподіл бюджетних
призначень між розпорядниками
бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно з пунктом 4 Порядку використання
коштів державного бюджету для
виконання програм, пов'язаних із
соціальним захистом громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи використання коштів
державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
виплата компенсацій та допомоги певних
видів, передбачених Законом,
проводиться центрами по нарахуванню і
виплаті соціальної допомоги,
управліннями праці та соціального
захисту населення районних (міських)
держадміністрацій, виконкомів міських,
районних у містах рад за місцем
реєстрації громадян.

Таким чином, Міністерство як головний
розпорядник бюджетних коштів, здійснює
розподіл бюджетних призначень між
розпорядниками бюджетних коштів
нижчого рівня.

Міністерство, як головний розпорядник
бюджетних коштів, безпосередньо не
здійснює соціальні виплати і не має
кошторисних призначень на здійснення
зазначених виплат та реєстраційних
рахунків для облікування коштів.

Відповідно до щорічного розпису
видатків за бюджетними програмами
головним розпорядником, за якими
визначено Міністерство, спрямованих на
виплати постраждалим внаслідок
Чорнобильської катастрофи громадянам,
Головні управління праці та
соціального захисту населення
фінансуються на 100 відсотків від
планових призначень.

Розміри соціальних виплат залежать від
соціально-економічних можливостей
держави, проте мають забезпечувати
конституційне право кожного на
достатній життєвий рівень для себе і
своєї сім'ї, гарантоване статтею 48
Конституції України.

Зокрема, за висновком Конституційного
Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011,
одним з визначальних елементів у
регулюванні суспільних відносин у
соціальній сфері є додержання принципу
пропорційності між соціальним
захистом громадян та фінансовими
можливостями держави, а також
гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень (абзац
сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).
При цьому Конституційним Судом України
взято до уваги статтю 22 Загальної
декларації прав людини, за якою розміри
соціальних виплат і допомоги
встановлюються з урахуванням
фінансових можливостей держави.
Європейський суд з прав людини у
рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
"Ейрі проти Ірландії" констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового.

Виходячи з викладеного Урядом
гарантовано виплати окремих видів
компенсацій, доплат і допомоги, у
розмірах, визначених постановами
Кабінету Міністрів України.

Стаття 63 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» закріплює норму, якою
встановлюється, що фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок
державного бюджету. Виконання цього
Закону залежить від фінансових
ресурсів доходної частини Державного
бюджету України.

Розробка та виконання Державного
бюджету України, бюджету Автономної
Республіки Крим та місцевих бюджетів
здійснюються на основі пріоритетності
фінансування видатків для
забезпечення надання державних
соціальних гарантій.

Згідно з частиною другою статті 95
Конституції України виключно законами
України про державні бюджети на
відповідні роки визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні
потреби, розмір і цільове спрямування
цих видатків.

Зі змісту положень статей 32, 34, 35
Бюджетного кодексу України вбачається
що, за складання проекту закону про
Державний бюджет України відповідає
Міністерство фінансів України, а
підготовка пропозицій проекту
Державного бюджету України
Міністерством фінансів України
здійснюється на підставі бюджетних
запитів, які подаються до Мінфіну
головними розпорядниками бюджетних
коштів.

Відповідно до статті 87 Бюджетного
кодексу України видатки на державні
програми з ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, здійснюються у
встановленому порядку за рахунок
наявних надходжень до загального фонду
державного бюджету в межах обсягів
призначень, передбачених у Державному
бюджеті України.

Відповідно до Положень про Пенсійний
фонду України, бюджет Пенсійного фонду
України затверджує Уряд України. Таким
чином, Кабінет Міністрів України є
органом який забезпечує проведення
державної політики у соціальній сфері,
а Пенсійний Фонд України - органом, який
реалізує таку політику, в тому числі за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Разом з цим, суд першої інстанції, з
рішенням якого погодився суд
апеляційної інстанції дійшов
передчасних висновків щодо відмови в
задоволенні позовних вимог, в частині
щодо обов'язку Державної виконавчої
служби України здійснити заходи
спрямовані на виконання судових рішень
з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про виконавче провадження»
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України в
установленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», який набув чинності
01.01.2013 встановлено, що виконання рішень
суду про стягнення коштів, боржником,
за якими є державний орган,
здійснюється Державною казначейською
службою України в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Механізм та особливості виконання
рішень про стягнення коштів з
державного та місцевих бюджетів або
боржників, прийнятих судами, а також
іншими державними органами
врегульовано постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про
затвердження Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників».

Водночас, приймаючи рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
в частині щодо зобов'язання Державної
виконавчої служби України здійснити
заходи спрямовані на виконання судових
рішень, суди попередніх інстанцій не
надали оцінки, не дослідили та не
встановили чи вчинялись органами
Державної виконавчої служби України
будь-які дії та заходи спрямовані на
виконання судових рішень.

За приписами частин 1 і 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових або
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи вчинені вони на
підставі в межах і у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
Законами України, з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
безсторонньо, добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом.

Згідно вимог пунктів 1, 2 частини 2
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинними рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення та про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії.

При цьому, підставами для визнання дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень протиправною, а рішення
недійсним (нечинним) є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеній законом компетенції
органу, який прийняв це рішення. При
цьому обов'язковою умовою є також
порушення у зв'язку з його прийняттям
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Колегія суддів зазначає, що вказаним
обставинам суди попередніх інстанцій
оцінки не надали.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні. Ухвалені у даній справі
судові рішення названим вимогам
процесуального закону не відповідають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у даній
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
рішення у справі підлягають скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції. Під час нового
розгляду справи необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого,
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 серпня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України,
Міністерства соціальної політики
України, Пенсійного фонду України,
Державної виконавчої служби України
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
А.Ф.
Загородній

В.В. Малинін