Справа № 2110/5877/12
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2110/5877/12

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Заболотний Володимир Миколайович

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України у м.Херсоні на постанову
Дніпровського районного суду м.Херсона
від 21 серпня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України у м.Херсоні до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУ юстиції у Херсонській
області про визнання протиправною та
скасування постанови державного
виконавця про відновлення виконавчого
провадження, -

В С Т А Н О В И В :

30.07.2012 року Управління ПФУ у м.Херсоні
звернулося до районного суду із
позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління ДВС ГУ
юстиції у Херсонській області про
зупинення виконавчого провадження по
справі №2-а-4201/11 ВП 31414224 до моменту
прийняття рішення та визнання
протиправною та скасування постанови
державного виконавця №31414224 від 17.07.2012
року про відновлення виконавчого
провадження.

Постановою Дніпровського районного
суду м.Херсона від 21 серпня 2012 року у
задоволенні адміністративного позову
Управління ПФУ у м.Херсоні відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції,
представник Управління ПФУ у м.Херсоні
07.09.2012р. подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
матеріального та процесуального права
та просить скасувати постанову
Дніпровського районного суду м.Херсона
від 21.08.2012 року і прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та /або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, з
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Постановою Дніпровського районного
суду 02.08.2012 року, яка набрала законної
сили, Управління Пенсійного фонду
України в м. Херсоні було зобов'язано
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
недоплачену суму державної соціальної
грошової допомоги як дитині війни у
відповідності до ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування»за період часу з
07.01.2011 року по 07.07.2011 року з урахуванням
виплачених сум.

На підставі вказаної постанови суду 1-ї
інстанції, 04.11.2011 року Дніпровським
районним судом було видано виконавчий
лист по справі №2-а-4201/11 і по ньому
постановою державного виконавця від
22.02.2012р. було відкрито виконавче
провадження.

Крім того, на виконання постанови суду
від 02.08.2011 року Управлінням ПФУ у
м.Херсоні було надано до виконавчої
служби повідомлення про виконання
вимог виконавчого документу, а саме -
про виконання рішення суду щодо
перерахунку та нарахування пенсії
ОСОБА_1, на підставі чого, 15.05.2012 року
державним виконавцем було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження за цим виконавчим листом
№2-а-4201/11.

Однак, 25.07.2012 року на адресу позивача
надійшла постанова начальника відділу
примусового виконання рішень ГУЮ у
Херсонській області від 17.07.2012р. про
скасування постанови державного
виконавця про закриття виконавчого
провадження по виконанню виконавчого
листа №2а-4201/11 від 15.05.2012 року та
зобов'язання державного виконавця
відновити дане виконавче провадження.

Не погоджуючись з вказаними вище діями
та постановою ВДВС позивач оскаржив їх
до районного суду.

Вирішуючи справу по суті та приймаючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з необґрунтованості позовних
вимог та з того, що відповідачем
доведена правомірність прийнятого ним
рішення.

Однак, колегія суддів апеляційного
суду, уважно дослідивши матеріали
справи, не може повністю погодитися з
такими висновками загального суду 1-ї
інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

А згідно зі ст.129 Конституції України,
основними засадами судочинства є
обов'язковість рішень суду.

Так, у відповідності до вимог ст.181 КАС
України, учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутись до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також, якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності.

Так, правовідносини з виконання
судових рішень в України регулюються
приписами Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р.
№606-XIV (в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до приписів ст.1 Закону
№606-XIV, виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Положеннями ч.1 ст.3 Закону України «Про
виконавче провадження» №606-XIV
визначено, що примусове виконання
рішень державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Стаття 5 Закону №606-XIV також передбачає,
що державний виконавець зобов'язаний
здійснювати необхідні заходи щодо
своєчасного та повного виконання
рішення, зазначеного у виконавчому
документі, у спосіб і порядок,
визначений виконавчим документом.

У відповідності до приписів ч.ч.2,5 ст.24
Закону України «Про виконавче
провадження», державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання і
цей документ відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, та
пред'явлений до виконання до органу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання рішення.
Державний виконавець у 3-денний строк з
дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом. Копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження не пізніше наступного дня
надсилається стягувачу, боржнику та
органу (посадовій особі), який видав
виконавчий документ.

Як слідує з п.8 ч.1 ст.49 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження закінчується у разі
фактичного виконання в повному обсязі
судового рішення згідно з виконавчим
документом.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірне виконавче провадження у даній
справі було закрито лише на підставі
листа УПФУ у м.Херсоні про проведення
перерахунку та виплати підвищення до
пенсії ОСОБА_1, як «дитині війни».

Разом з тим, як встановлено по справі,
оскільки державним виконавцем, в
даному випадку, не було перевірено
фактичне виконання усіх зобов'язань
боржником і в матеріалах виконавчого
провадження було відсутнє
документальне підтвердження виконання
вимог виконавчого документа в частині
реальної виплати стягувачу
перерахованої пенсії, начальником
відділу примусового виконання рішень
ГУЮ у Херсонській області, у
відповідності до вимог ст.83-86 Закону
України №606-XIV, було винесено постанову
від 17.07.2012р. про скасування постанови
державного виконавця від 15.05.2012 року
про закриття виконавчого провадження
по виконанню в/листа №2а-4201/11, як
передчасної та одночасно про
зобов'язання останнього відновити дане
виконавче провадження.

В подальшому, як встановлено судовою
колегією, на виконання вказаної вище
постанови начальника відділу
примусового виконання рішень УДВС від
17.07.2012р., яка згідно із ч.5 ст.86 Закону
України №606-XIV, є обов'язковою для
виконання, ст.державним виконавцем в
той же день, т.б. 17.07.2012р., на підставі ч.1
ст.51 вказаного Закону, було винесено
спірну постанову про відновлення цього
виконавчого провадження.

Отже, враховуючи наведене, судова
колегія приходить до аналогічного
висновку про те, що на момент прийнятті
оскаржуваної постанови від 17.07.2012р.,
постанова Дніпровського районного
суду м.Херсона від 02.08.2011 року фактично
не була виконана в повному обсязі,
оскільки стягувачу ОСОБА_1 не було
реально виплачено надбавку до її
пенсії відповідно до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» за період з 07.1.2011 року та по
07.07.2011 року. Доказів зворотного
відповідачем не надано. Не має їх і в
матеріалах справи.

Також, одночасно слід зазначити, що
апеляційний суд вважає безпідставними
і посилання відповідача на відсутність
необхідних коштів щодо забезпечення
цих соціальних виплат, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів як на підставу
невиконання своїх обов'язків, які
встановлені ст.46 Конституції України
та зазначено нормою Закону.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
апеляційний суд вважає, що відповідач
при винесенні постанови від 17.07.2012р. про
відновлення виконавчого провадження
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, визначених Конституцією та
законами України, а тому, ніяких
належних підстав для визнання його дій
протиправними та скасування
зазначеної постанови, не вбачається.

Не підлягають задоволенню і інші
позовні вимоги УПФУ щодо зупинення
спірного виконавчого провадження,
оскільки останні фактично по своїй
суті не є позовними вимогами, взагалі
ніяким чином необґрунтовані та можуть
бути заявлені лише в порядку
забезпечення даного позову, чого, в
свою чергу, не було зроблено позивачем.

При цьому, судова колегія, в даному
випадку, одночасно вважає за необхідне
роз'яснити позивачу його право на
звернення до суду із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання судового рішення чи зміну
порядку та способу його виконання
згідно із приписами ст.263 КАС України.

До того ж, разом з тим, ще слід зазначити
й про те, що згідно із вимогами ст.ст.11,71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд, у відповідності до ст.86 цього ж
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Проте, не зважаючи на правильне
рішення, районний суд, розглянувши дану
справу по суті, на думку судової
колегії, грубо порушив норми
процесуального права, оскільки справи
цієї категорії між обома суб'єктами
владних повноважень (юридичними
особами), відповідно до приписів
ст.ст.17,18 КАС України, повинні
розглядатися виключно окружними
адміністративними судами, т.б. в даному
випадку, Херсонським окружним
адміністративним судом, що, в свою
чергу, є беззаперечною підставою для
скасування оскаржуваної постанови.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Згідно зі змісту приписів п.4 ст.202 КАС
України, однією з підстав для
скасування постанови або ухвали суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення є порушення норм
процесуального права, а так само
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного,
колегія суддів, діючи виключно межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, відповідно до ч.4 ст.202 КАС
України, приходить до висновку про
наявність усіх законних підстав для
скасування постанови Дніпровського
районного суду м.Херсона від 21.08.2012 року
та прийняття нової постанови про
відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у м.Херсоні -
задовольнити частково.

Постанову Дніпровського районного
суду м.Херсона від 21 серпня 2012 року -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні адміністративного
позову Управління Пенсійного фонду
України у м.Херсоні - відмовити у
повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко