Справа № 810/2624/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року 11:57
810/2624/14

м. Київ

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючий суддя Журавель
В.О., при секретарі судового засідання
Ігнатко Ю.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом Державної фінансової
інспекції в Київській області до
підприємства «Березаньтепломережа»
про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
Державна фінансова інспекція в
Київській області (далі-позивач,
інспекція) з позовом до підприємства
«Березаньтепломережа»
(далі-відповідач, підприємство) про
зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ним проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
відповідача (комунальне підприємство),
за результатами якої винесено вимогу
про усунення виявлених порушень. У
зв'язку з невиконанням у добровільному
порядку пунктів вимоги позивач в
інтересах держави звернувся до суду
для зобов'язання підприємства вчинити
дії по виконанню пунктів вимоги про
усунення порушень, виявлених ревізією
(п.2.1 - п.2.12 і п.3). В основу вимог про
усунення виявлених ревізією недоліків
та порушень покладено висновки
посадових осіб контрольно-ревізійного
органу про завдання матеріальної шкоди
(збитків) підприємству позивача, а
також про вчинення переплати за єдиним
соціальним внеском до відповідних
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Представники позивача у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги та
просили суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав, просив суд
відмовити у його задоволенні. В
обґрунтування заперечень пояснив, що
підприємство не належить до державної
власності, не є комунальним унітарним
підприємством, не займалося і не
займається цільовим використанням
коштів державного і місцевого
бюджетів, а тому у позивача відсутні
підстави для втручання у господарську
діяльність підприємства. Зазначає, що
вимога позивача про усунення виявлених
ревізією порушень відносно подій, що
відбулись у минулому, вчинена
відповідачем не у спосіб, що
передбачений законом, а також не
відповідає меті наданого повноваження.
Стосовно вимог органу державного
фінансового контролю щодо вчинення
певних дій в інтересах самого
підприємства та бюджетів стверджує, що
відповідач здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд, а
примушування його до вчинення цих дій є
протиправним.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
надавши оцінку доказам, суд встановив
наступні обставини справи та
правовідносини, що склалися між
сторонами.

Підприємство «Березаньтепломережа» є
юридичною особою, що зареєстрована
25.05.1998 виконавчим комітетом
Березанської міської ради Київської
області. Відповідно до довідки з ЄДР
організаційно-правова форма
підприємства - комунальне
підприємство.

На виконання плану
контрольно-ревізійної роботи
Держфінінспекції в Київській області
на ІІІ квартал 2013 р. Баришівською
об'єднаною державною фінансовою
інспекцією в період з 16.09.2013 по 26.11.2013
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
підприємства «Березаньтепломережа» за
період з 01.03.2011 по 31.08.2013, а за її
результатами 26 листопада 2013 р. складено
Акт № 10-25/76. Підприємством 22.12.2013 на акт
ревізії надано письмові заперечення.

Листом від 23.12.2013 №10-16/2243 позивачем
направлено вимогу про усунення
порушень із зазначенням кінцевого
терміну її виконання - до 10.01.2014. В
оскаржуваних пунктах вимоги зазначено
наступне:

Забезпечити відшкодування (п.2):

- зайво отриманих з державного бюджету
коштів з різниці в тарифах на послуги
теплопостачання, наданих населенню на
суму 455189,16 грн, внаслідок завищення
фактичної собівартості теплової
енергії та обсягу заборгованості
минулих років, та різниці в тарифах на
послуги постачання населенню на суму
4283,26 грн в результаті віднесення до
фактичної собівартості теплової
енергії для населення інших
операційних витрат, які не входять до
собівартості реалізованої продукції,
чим порушено вимоги п.7 Порядку
перерахування у 2011-2012 роках субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, що
вироблялася, транспортувалася та
постачалася населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджувалися або погоджувалися
відповідними органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11.05.2011 №503, від
11.06.2012 №517 та ст.34 Закону України від
23.12.2010 №2857-VІ «Про Державний бюджет
України на 2011 рік», п. 18 Порядку
формування тарифів на теплову енергію,
її виробництво, транспортування та
постачання, послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 01.06.2011 №869 «Про
забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги», п.7 ст.8, п.8
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік і фінансову звітність в Україні»
від 16.07.1999 № 996-XIV та п.2.14 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88, Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 30.11.1999 №291 (п.2.1);

- недотриманої пені та штрафних
санкцій за несвоєчасно сплачену
орендну плату на загальну суму 34433,62
грн, що виникли у зв'язку з
недотриманням умов договорів оренди,
та порушення вимог п.3 ст.18 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» від 10.04.92 №2269-ХІІ
(п.2.2);

- переплати заробітної плати внаслідок
завищення посадових окладів на
загальну суму 25809,61 грн та зайвої сплати
внесків до фондів на суму 9565,04 грн у
зв'язку з безпідставним введенням
штатним розписом посади головного
економіста, чим порушено вимоги п.5
«Типових норм чисельності працюючих на
підприємствах комунальної
теплоенергетики», затверджених
Державним комітетом будівництва,
архітектури та житлової політики
України 02.07. 2001, вимоги ст. 15 Закону
України «Про оплату праці» від 24
березня 1995 р. №108/95-ВР. Вивести зі
штатного розпису посаду головного
економіста та ввести до штатного
розпису посаду економіста (п.2.3);

- переплати заробітної плати внаслідок
завищення посадового окладу на
загальну суму 2164 грн та зайвої сплати
внаслідок внеску до фондів на суму 801,97
грн у зв'язку з порушенням вимог
контракту, ст.65 Господарського кодексу
України, п.1,3,5 постанови Кабінету
Міністрів України від 19.05.99 №859 «Про
умови і розміри оплати праці
керівників підприємств, заснованих на
державній, комунальній власності, та
об'єднань державних підприємств», ст.8
Закону України «Про оплату праці» від
24 березня 1995 р. №108/95-В (п.2.4);

- зайвої виплати доплати
електрогазозварникам за молоко на суму
3479,5 грн у зв'язку з тим, що атестація
робочих місць із шкідливими умовами
праці на підприємстві не проводилась,
чим порушено вимоги п.6 та п.7 «Порядку
проведення атестації робочих місць за
умовами праці», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.08.1992 №442 та п.1.4, 1.6 «Методичних
рекомендацій для проведення атестації
робочих місць за умовами праці»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 01.09.1992 №41, п.4
розділу 6 Колективного договору, п.1,3
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (п.2.5);

- переплати відпускних на суму 1165,26 грн,
та як наслідок зайво перераховано
внесків до фондів на суму 431,84 грн, яка
виникла в результаті виплат, чим
порушено п.4 Постанови Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про
порядок визначення середньої
заробітної плати» (п.2.6);

- переплати заробітної плати за
невідпрацьований час спеціалістами
підприємства без табелів обліку
робочого часу на суму 10845,04 грн та
відповідно зайво перераховано внесків
до фондів на суму 4019,15 грн, а також
переплата референту без акта виконаних
робіт на суму 8177,54 грн та відповідно
внесків до фондів на суму 2837,60 грн, які
нараховані та виплачені з порушенням
вимог ст.1 Закону України «Про оплату
праці», п. 1 ст.3, п.1,3 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» № 996-ХІV від 16.07.99,
п. 2. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 №88 (п.2.7);

- переплати заробітної плати за
збільшений обсяг робіт працівникам
бухгалтерії та водіям на суму 25082,91 грн
та відповідно зайво перераховано
внесків до фондів на суму 9294,45 грн, які
нараховані та виплачені з порушенням
вимог Додатку №4 Галузевої угоди, та
Колективного договору, вимог п.2
Постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.81
№1145 «Про порядок і мови суміщення
професій (посад)", п.1 Інструкції щодо
застосування постанови №1145 від 14.05.82
№53-ВЛ, які на разі є чинними на підставі
постанови Верховної Ради України від
12.09.91 №1545-12 «Про порядок тимчасової дії
на території України окремих актів
законодавства Союзу PCP», листа
Міністерства праці та соціальної
політики України від 27.07.2009 №424/13/84-09
«Щодо доплати за розширення або
збільшення обсягу виконуваних робіт
водію», ст. 15 Закону України «Про оплату
праці», п. 1 ст. З, п.1,3 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» №996-ХІУ від 16.07.99
(п.2.8);

- переплати матеріальних допомог,
доплат начальнику підприємства ОСОБА_2
на суму 12308,96 грн та відповідно зайво
перераховано внесків до фондів на суму
4561,43 грн у зв'язку з тим, що матеріальна
допомога до ювілейної дати не
визначена колективним договором, а
матеріальна допомога на оздоровлення
та доплата до заробітної плати
нарахована без погодження власника
підприємства, а також матеріальна
допомога на оздоровлення видана при не
наданні основної відпустки, всі
зазначені заохочувальні виплати
виплачені за рахунок фонду оплати
праці, а не за рахунок прибутку, як
визначено контрактом, чим порушено
вимоги п.2 ст.3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV,
ст.15 Закону України «Про оплату праці»,
колективного договору, контракту (п.2.9);

- переплати премій на суму 3180,50 грн та як
наслідок зайво перераховано внесків до
фондів на суму 1178,69 грн, яка виникла в
результаті виплати премій в порушення
Положення про преміювання, а також
виплата премій, не передбачених
Колективним договором, чим порушено
вимоги п.2 ст.3, п.8 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІУ,
ст.15 Закону України «Про оплату праці»,
Колективний договір, Положення про
преміювання (п.2.10);

- коштів за безпідставне списання
паливно-мастильних матеріалів на суму
26771,47 грн, яке виникло внаслідок
списання пального без шляхових листів
та актів на списання, безпідставне
списання пального в період перебування
водія у відпустці, понаднормове
списання пального, чим порушено вимоги
п.2 ст.3, п.1,3 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV,
п. 2.1 наказу Міністерства фінансів
України від 24.05.95 №88 «Про затвердження
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (п.2.11);

- коштів, перерахованих ПП «Велідіт»
без отримання товарів, робіт та послуг
на суму 132310,62 грн, а саме списання
коштів підприємства на витрати без
отримання товарів та послуг, чим
порушено вимоги п.2.ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV,
п.5 ст.75 Господарського кодексу України
(п.2.12);

У пункті 3 вимоги зазначалося таке:

- забезпечити повернення основних
засобів, переданих іншим юридичним
особам без отримання прибутку на суму
87894,56 грн, а саме: передача трактора та
причіпа юридичній особі комунальному
підприємству «Березанський комбінат
комунальних підприємств» в постійне
користування, без отримання прибутку,
чим порушено вимоги п.2.ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 №996-ХІV, п.5 ст.75 Господарського
кодексу України (п.3).

- головному бухгалтеру забезпечити:
приведення бухгалтерського обліку у
відповідність до вимог п.2 ст.3, п.6,7 ст.8,
п.1,5,8 ст.9, п.1 ст.10 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІУ,
п.16 П(С)БО №7, в частині несвоєчасного
оприбуткованих матеріальних активів
та ТМЦ, збільшення вартості активів
внаслідок їх дооцінки на суму 66965,14 грн,
а саме не оприбуткування вартості
робочих проектів, вартості списаних
труб, вартості ТМЦ, придбаних в ТОВ
«Тарекс»; дотримання законодавства в
частині укладання договорів оренди
майна та проведення розрахунків
розміру орендної плати лише за умови
проведення незалежної оцінки майна
відповідно до вимог п.п.7,8 «Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна»,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.95 №786; при
нарахуванні заохочувальних виплат за
рахунок коштів профспілки своєчасно та
в повному обсязі проводити утримання
та перерахування єдиного внеску з
нарахованих заохочувальних виплат за
рахунок коштів підприємства при
відсутності утриманих профспілкових
внесків (п.3).

Позивач зазначив, що винесену ним
вимогу добровільно не виконано, у
зв'язку з чим позивач з посиланням на
пункт 10 статті 10 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні"
звернувся до суду в інтересах держави
для зобов'язання відповідача виконати
цю вимогу.

Під час судового розгляду судом
досліджено акт ревізії, додані до нього
документи, заперечення відповідача на
акт ревізії, а також вимогу позивача, з
приводу невиконання якої заявлено
позов.

Надаючи правову оцінку
правовідносинам, що виникли між
сторонами, суд бере до уваги таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Правові та організаційні засади
здійснення фінансового контролю в
України визначається Законом України
від 26.01.1993 №2939-ХІІ «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні».

Відповідно до статті 2 цього Закону
головним завданням органу державного
фінансового контролю є: здійснення
державного фінансового контролю за
використанням і збереженням державних
фінансових ресурсів, необоротних та
інших активів, правильністю визначення
потреби в бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи. Державний
фінансовий контроль забезпечується
органом державного фінансового
контролю через проведення державного
фінансового аудиту, перевірки
державних закупівель та інспектування.

Статтею 8 цього Закону визначено
основні функції органу державного
фінансового контролю. Так орган
державного фінансового контролю: 1)
здійснює державний фінансовий
контроль та контроль за: виконанням
функцій з управління об'єктами
державної власності; цільовим
використанням коштів державного і
місцевих бюджетів; цільовим
використанням і своєчасним
поверненням кредитів (позик), одержаних
під державні (місцеві) гарантії;
складанням бюджетної звітності,
паспортів бюджетних програм та звітів
про їх виконання (у разі застосування
програмно-цільового методу у
бюджетному процесі), кошторисів та
інших документів, що застосовуються в
процесі виконання бюджету; станом
внутрішнього контролю та внутрішнього
аудиту у розпорядників бюджетних
коштів; усуненням виявлених недоліків
і порушень; 2) розробляє пропозиції щодо
усунення виявлених недоліків і
порушень та запобігання їм у
подальшому; 3) вживає в установленому
порядку заходів до усунення виявлених
під час здійснення державного
фінансового контролю порушень
законодавства та притягнення до
відповідальності винних осіб; 4)
здійснює інші повноваження, визначені
законами України та покладені на нього
Президентом України.

Згідно з ст.10 цього Закону органу
державного фінансового контролю
надається право: 1) перевіряти в ході
державного фінансового контролю
грошові та бухгалтерські документи,
звіти, кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, документи щодо проведення
процедур державних закупівель,
проводити перевірки фактичної
наявності цінностей (коштів, цінних
паперів, сировини, матеріалів, готової
продукції, устаткування тощо); 2)
безперешкодного доступу в ході
державного фінансового контролю на
склади, у сховища, виробничі та інші
приміщення, що належать підприємствам,
установам та організаціям, що
контролюються; зупиняти в межах своїх
повноважень бюджетні асигнування,
зупиняти операції з бюджетними коштами
в установленому законодавством
порядку, а також застосовувати та
ініціювати застосування відповідно до
закону інших заходів впливу у разі
виявлення порушень законодавства; 3)
залучати на договірних засадах
кваліфікованих фахівців відповідних
органів виконавчої влади, державних
фондів, підприємств, установ і
організацій для проведення
контрольних обмірів будівельних,
монтажних, ремонтних та інших робіт,
контрольних запусків сировини і
матеріалів у виробництво, контрольних
аналізів сировини, матеріалів і
готової продукції, інших перевірок; 4)
вимагати від керівників
підконтрольних установ проведення
інвентаризацій основних фондів,
товарно-матеріальних цінностей, коштів
і розрахунків, у разі відмови у
проведенні таких інвентаризацій -
звернутися до суду щодо спонукання до
проведення таких інвентаризацій, а до
ухвалення відповідного рішення судом -
у присутності понятих та представників
зазначених підприємств, установ і
організацій, щодо яких проводиться
ревізія, опечатувати каси, касові
приміщення, склади та архіви на термін
не більше 24 годин з моменту такого
опечатування, зазначеного в протоколі.
7) пред'являти керівникам та іншим
особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства, вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства; 9) накладати у випадках,
передбачених законодавчими актами, на
керівників та інших службових осіб
підконтрольних установ,
адміністративні стягнення; 10)
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів; 13)
при виявленні збитків, завданих
державі чи підприємству, установі,
організації, що контролюється,
визначати їх розмір у встановленому
законодавством порядку; 15) порушувати
перед керівниками відповідних органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ
та організацій питання про притягнення
до відповідальності осіб, винних у
допущених порушеннях.

Відповідно до ч.2 і ч.3 ст. 12 цього Закону
працівники органу державного
фінансового контролю зобов'язані у
випадках виявлення зловживань і
порушень чинного законодавства
передавати правоохоронним органам
матеріали ревізій, а також повідомляти
про виявлені зловживання і порушення
державним органам і органам,
уповноваженим управляти державним
майном. При вилученні документів у
зв'язку з їх підробкою або виявленими
зловживаннями працівник органу
державного фінансового контролю
зобов'язаний негайно повідомити про це
в правоохоронні органи. Вилучені
документи зберігаються до закінчення
ревізії. Після цього вони повертаються
відповідному підприємству, установі
або організації, якщо відповідно до
кримінального процесуального закону
не прийнято рішення про виїмку цих
документів.

Відповідно до ст. 15 Закону України від
26.01.1993 № 2939-XII "Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні", законні вимоги
службових осіб органу державного
фінансового контролю є обов'язковими
для виконання службовими особами
об'єктів, що контролюються.

Крім того, підпунктами 18, 21 пункту 6
Положення про Державну фінансову
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 23.04.2011
№499/2011, передбачено, що
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку:
порушувати перед відповідними
державними органами питання про
визнання недійсними договорів,
укладених із порушенням законодавства,
у судовому порядку стягувати у дохід
держави кошти, отримані
підконтрольними установами за
незаконними договорами, без
установлених законом підстав та з
порушенням законодавства; порушувати
перед керівниками відповідних органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ
та організацій питання про притягнення
до відповідальності осіб, винних у
допущених порушеннях; при виявленні
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України.

Суд не погоджується з твердженнями
відповідача про те, що підприємство не
належить до державної власності, не є
комунальним унітарним підприємством,
не використовує коштів державного і
місцевого бюджетів, а тому у позивача
відсутні підстави для втручання у
господарську діяльність підприємства.
При цьому суд бере до уваги положення
статті 2 Закону України "Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні", згідно
з якою головним завданням органу
державного фінансового контролю,
зокрема, є здійснення державного
фінансового контролю за використанням
і збереженням державних фінансових
ресурсів, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності, зокрема, на підприємствах,
які отримують (отримували у періоді,
який перевіряється) кошти з бюджетів
усіх рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно. Оскільки за
статутом відповідач є комунальним
підприємством, то позивачем правомірно
проведено ревізію окремих питань його
фінансово-господарської діяльності.

Крім того, суд зазначає, що згідно з
приписами ч.1 ст. 113 Бюджетного кодексу
України до повноважень органів
державного фінансового контролю з
контролю за дотриманням бюджетного
законодавства належить здійснення
контролю за: 1) цільовим та ефективним
використанням коштів державного
бюджету та місцевих бюджетів
(включаючи проведення державного
фінансового аудита); 2) цільовим
використанням і своєчасним
поверненням кредитів (позик), одержаних
під державні (місцеві) гарантії; 3)
достовірністю визначення потреби в
бюджетних коштах при складанні
планових бюджетних показників; 4)
відповідністю взятих бюджетних
зобов'язань розпорядниками бюджетних
коштів відповідним бюджетним
асигнуванням, паспорту бюджетної
програми (у разі застосування
програмно-цільового методу у
бюджетному процесі); 5) веденням
бухгалтерського обліку, а також
складанням фінансової і бюджетної
звітності, паспортів бюджетних програм
та звітів про їх виконання (у разі
застосування програмно-цільового
методу у бюджетному процесі),
кошторисів та інших документів, що
застосовуються в процесі виконання
бюджету; 6) станом внутрішнього
контролю та внутрішнього аудита у
розпорядників бюджетних коштів.

Процедуру притягнення до
відповідальності та вжиття заходів
впливу за порушення бюджетного
законодавства врегульовано у главі 18
Бюджетного кодексу України. Так,
статтею 116 Бюджетного кодексу України
надано визначення порушень бюджетного
законодавства та їх види.

Статтею 117 Бюджетного кодексу України
передбачено, що за порушення
бюджетного законодавства до учасників
бюджетного процесу можуть
застосовуватися такі заходи впливу: 1)
попередження про неналежне виконання
бюджетного законодавства з вимогою
щодо усунення порушення бюджетного
законодавства - застосовується в усіх
випадках виявлення порушень
бюджетного законодавства. Виявлені
порушення бюджетного законодавства
мають бути усунені в строк до 30
календарних днів; 2) зупинення операцій
з бюджетними коштами - застосовується
за порушення бюджетного законодавства,
визначені пунктами 1 - 3, 10, 11, 14 - 29, 32 - 36, 38
і 40 частини першої статті 116 цього
Кодексу, у порядку, встановленому
статтею 120 цього Кодексу; 3)
призупинення бюджетних асигнувань -
застосовується за порушення
бюджетного законодавства, визначені
пунктами 20, 22 - 29, 38 і 40 частини першої
статті 116 цього Кодексу. Призупинення
бюджетних асигнувань передбачає
припинення повноважень на взяття
бюджетного зобов'язання на відповідну
суму на строк від одного до трьох
місяців у межах поточного бюджетного
періоду шляхом внесення змін до
розпису бюджету (кошторису) у порядку,
встановленому центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної бюджетної
політики; 4) зменшення бюджетних
асигнувань - застосовується за
порушення бюджетного законодавства,
визначені пунктом 24 (стосовно
розпорядників бюджетних коштів),
пунктом 29 та пунктом 38 частини першої
статті 116 цього Кодексу. Зменшення
бюджетних асигнувань передбачає
позбавлення повноважень на взяття
бюджетного зобов'язання на відповідну
суму на строк до завершення поточного
бюджетного періоду шляхом внесення
змін до розпису бюджету (кошторису) та у
разі необхідності з подальшим
внесенням змін до закону про Державний
бюджет України (рішення про місцевий
бюджет) у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України; 5)
повернення бюджетних коштів до
відповідного бюджету - застосовується
за порушення бюджетного законодавства,
визначене пунктом 24 (щодо субвенцій та
коштів, наданих одержувачам бюджетних
коштів) частини першої статті 116 цього
Кодексу, у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України; 6)
зупинення дії рішення про місцевий
бюджет - застосовується за порушення
бюджетного законодавства, визначене
пунктом 7 частини першої статті 116 цього
Кодексу, у порядку, встановленому
статтею 122 цього Кодексу; 7) безспірне
вилучення коштів з місцевих бюджетів -
застосовується за порушення
бюджетного законодавства, визначене
пунктом 28 частини першої статті 116
цього Кодексу. Безспірне вилучення
коштів з місцевих бюджетів передбачає
стягнення органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, коштів з місцевих бюджетів до
державного бюджету, в тому числі і за
рахунок зменшення обсягу трансфертів
(дотації вирівнювання) місцевим
бюджетам на відповідну суму, у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України; 8) інші заходи впливу, які
можуть бути визначені законом про
Державний бюджет України, -
застосовуються за порушення
бюджетного законодавства згідно із
таким законом.

При цьому статтею ст.118 Бюджетного
кодексу України визначено суб'єктів та
порядок застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.
Так, попередження про неналежне
виконання бюджетного законодавства з
вимогою щодо усунення порушення
бюджетного законодавства може
застосовуватися учасниками бюджетного
процесу, уповноваженими цим Кодексом
на здійснення контролю за дотриманням
бюджетного законодавства. Рішення про
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства,
визначених пунктами 2 - 5 та 7 частини
першої статті 117 цього Кодексу,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної бюджетної
політики, органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, органами державного
фінансового контролю, місцевими
фінансовими органами, головними
розпорядниками бюджетних коштів у
межах встановлених їм повноважень на
підставі протоколу про порушення
бюджетного законодавства або акта
ревізії та доданих до них матеріалів.
Рішення набирає чинності з дня його
підписання. Форма та порядок складання
протоколу про порушення бюджетного
законодавства встановлюються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
бюджетної політики. Не допускається
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства,
визначених статтею 117 цього Кодексу, за
раніше виявлені і усунені порушення
бюджетного законодавства. Інформація
про результати здійснення контролю за
дотриманням бюджетного законодавства
оприлюднюється органами,
уповноваженими на здійснення контролю
за дотриманням бюджетного
законодавства, якщо інше не
передбачено законом.

Приписами ст. 120 Бюджетного кодексу
України врегульовано питання
зупинення операцій з бюджетними
коштами, яке полягає у зупиненні
будь-яких операцій із здійснення
платежів з рахунку порушника
бюджетного законодавства. Механізм
зупинення операцій з бюджетними
коштами визначається Кабінетом
Міністрів України. Зупинення операцій
з бюджетними коштами можливе на строк
до 30 днів у межах поточного бюджетного
періоду, якщо інше не передбачено
законом.

Статтею 121 Бюджетного кодексу України
передбачено, що посадові особи, з вини
яких допущено порушення бюджетного
законодавства, несуть цивільну,
дисциплінарну, адміністративну або
кримінальну відповідальність згідно з
законом. Порушення бюджетного
законодавства, вчинене розпорядником
чи одержувачем бюджетних коштів, може
бути підставою для притягнення до
відповідальності згідно з законами
України його керівника чи інших
відповідальних посадових осіб, залежно
від характеру вчинених ними діянь.

Надаючи оцінку підставам звернення
позивача до суду із вказаною позовною
вимогою суд бере до уваги наступне.
Суб'єкт владних повноважень має право
звернутися до суду лише у випадках
встановлених законом, що передбачено
ст. 17 КАС України. Переважно таке право
пов'язується з необхідністю в
обмеженні прав, свобод чи законних
інтересів фізичних або юридичних осіб
за вимогою суб'єкта владних
повноважень, коли суб'єкт владних
повноважень без рішення суду не може
реалізувати надані законом
повноваження, або ж у справах про
притягнення фізичних осіб чи юридичних
осіб до передбаченої законом
відповідальності.

У цій справі предметом позову є
зобов'язання відповідача до вчинення
певних дій - виконання пунктів вимоги,
які адресовані керівнику та головному
бухгалтеру підприємства з приводу
усунення виявлених ревізією порушень і
недоліків, які викладено наступним
чином: «забезпечити відшкодування
коштів», «забезпечити повернення
основних засобів», «забезпечити
приведення бухгалтерського обліку у
відповідність до вимог закону»,
«забезпечити дотримання законодавства
при укладанні договорів», «своєчасно
та в повному обсязі проводити
утримання та перерахування єдиного
внеску».

Аналізуючи зміст вказаних пунктів
вимоги, суд дійшов висновку, що їх
текстуальне викладення є сполученнями
слів, які не розкривають точного
юридичного змісту дій, які зобов'язана
вчинити підконтрольна установа, отже є
неконкретними і не можуть вважатися
такими, що містять чіткий імперативний
припис.

Вимога про забезпечення відшкодування
матеріальної шкоди (збитків) з
працівників підприємства позивача є
спонуканням підконтрольної установи
вчинити певні дії у власному
юридичному інтересі.

Вимога, яка стосується контролю за
належним утриманням і перерахуванням
єдиного внеску, про зайво проведені
нарахування єдиного соціального
внеску стосується виконання
підприємством обов'язків
страхувальника в системі обов'язкового
державного соціального страхування та
в залежності від періоду вчинення тих
чи інших порушень відноситься до
повноважень органу Пенсійного фонду
України чи податкового органу щодо
здійснення контролю за сплатою єдиного
внеску.

Суд також бере до уваги, що у часовому
вимірі вимоги органу державного
фінансового контролю випливають з
оцінок подій (фактів), які відбулись у
минулому, а за змістом спрямовані на
спонукання позивача як юридичної особи
до вчинення певних юридично значимих
дій у власних інтересах та в інтересах
соціальних фондів, державного чи
місцевого бюджету.

Оцінюючи вказані обставини у контексті
вимог статті 19 Конституції України, суд
зазначає, що дійсно, нормами Закону
України від 26.01.1993 № 2939-XII "Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні",
підпункту 15 пункту 6 Положення про
Державну фінансову інспекцію України
органи державного фінансового
контролю наділено повноваженнями
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства.

Із аналізу Закону України "Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" та
підпункту 15 пункту 6 Положення про
Державну фінансову інспекцію України,
убачається, що вимога керівникам
підконтрольних установ щодо усунення
виявлених порушень законодавства може
стосуватися припинення дійсного
триваючого порушення і має на меті його
припинення та запобігання у
подальшому.

Ці положення кореспондуються з
приписами пунктів 45, 46 Порядку
проведення інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.04.2006 №550, якими
передбачено, що в міру виявлення
ревізією порушень законодавства
посадові особи служби, не чекаючи
закінчення ревізії, мають право усно
рекомендувати керівникам об'єкта
контролю невідкладно вжити заходів для
їх усунення та запобігання у
подальшому. Якщо вжитими в період
ревізії заходами не забезпечено повне
усунення виявлених порушень, органом
служби у строк не пізніше ніж 10 робочих
днів після реєстрації акта ревізії, а у
разі надходження заперечень
(зауважень) до нього - не пізніше ніж 3
робочих дні після надіслання висновків
на такі заперечення (зауваження)
надсилається об'єкту контролю письмова
вимога щодо усунення виявлених
ревізією порушень законодавства із
зазначенням строку зворотного
інформування.

Із аналізу пункту 7 статті 10 Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" та підпункту 15 пункту 6
Положення про Державну фінансову
інспекцію України, пунктів 45, 56 Порядку
проведення інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
вбачається, що вимога керівникам
підконтрольних установ щодо усунення
виявлених порушень законодавства може
стосуватися припинення дійсного
триваючого порушення і має на меті його
припинення та запобігання у
подальшому. Отже, вимога не може
стосуватися подій чи фактів, які
відбулись у минулому, адже не можна
усунути те, що вже відбулось.

Позивач в обґрунтування своїх
повноважень на зазначення саме
вказаних у позові вимог посилається на
пункт 10 статті 10 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні", який
передбачає його право звертатися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Однак, досліджуючи зміст вказаної
норми слід визнати, що нею не
передбачено право органу державного
фінансового контролю звертатися до
суду з позовними вимогами саме про
зобов'язання підконтрольної установи
вчинити певні дії - виконати пункти
наданої ним вимоги. Суд вважає, що
позивач помилково тлумачить зміст цієї
норми, оскільки у ній передбачено лише
право на звернення до суду у певному
випадку, та не визначено предмет позову
і зміст позовних вимог при реалізації
цього права. Тому суд дійшов висновку,
що ця норма може застосовуватися лише у
поєднанні з іншими нормами Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" та з нормами, що містяться у
главі 18 Бюджетного кодексу України, а
звернення органу державного
фінансового контролю до суду у такому
випадку повинно бути з іншим предметом
позову.

Тому статті 10, 12 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" та
глава 18 Бюджетного кодексу України
наділяють органи
контрольно-ревізійної служби й іншими
повноваженнями, які мають
застосовуватись цим суб'єктом владних
повноважень у порядку та спосіб, що
передбачений законами та Конституцією
України, дискреційно, виходячи з мети,
відповідно до якої ці повноваження
надано. Зокрема, звертатися до суду та у
судовому порядку стягувати у дохід
держави кошти, одержані
підконтрольними установами без
встановлених законом підстав та з
порушенням чинного законодавства,
накладати у випадках, передбачених
законодавчими актами, на керівників та
інших службових осіб підконтрольних
установ адміністративні стягнення;
порушувати перед керівниками
відповідних органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ та організацій
питання про притягнення до
відповідальності осіб, винних у
допущених порушеннях; при виявленні
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, а також направляти
матеріали ревізій до правоохоронних
органів; застосовувати передбачені
Бюджетним кодексом України заходи
впливу за порушення бюджетного
законодавства, тощо.

Суд визнає, що обраний позивачем у
справі, що розглядається, спосіб
захисту (відновлення) порушеного права
шляхом зобов'язання підконтрольного
підприємства вчинити певні дії є таким,
що не відповідає встановленому порядку
та наданим повноваженням. Захист
органом державного фінансового
контролю інтересів держави у разі
доведення факту їх порушення може бути
здійснений у такому випадку виключно
шляхом пред'явлення позову з іншим
предметом оскарження.

Дотримуючись принципів законності та
юрисдикції, визначеної Конституцією та
законами України, суд не має права
перебирати на себе повноваження інших
органів державної влади, зокрема у
питанні реалізації органом державного
фінансового контролю встановленої
Законом України «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» компетенції
вимагати від підконтрольних установ
усунення порушень, виявлених ревізією.

Відтак, це означає, що вимога органу
державного фінансового контролю про
усунення виявлених ревізією недоліків
(порушень) відносно подій (фактів), що
відбулись у минулому, вчинена
відповідачем не у спосіб, передбачений
Законом України "Про основні засади
здійснення державного контролю в
Україні" та Бюджетним кодексом України,
а також не відповідає меті наданого
повноваження.

Стосовно вимог органу державного
фінансового контролю щодо вчинення
певних дій в інтересах державного
бюджету та в інтересах самого позивача
(відшкодувати збитки, пред'явити позови
до інших осіб, забезпечити
відшкодування коштів з працівників)
суд зазначає, що відповідно до статті 12
Цивільного кодексу України особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

Матеріально-правовому принципу
автономії волі кореспондує
процесуальний принцип
диспозитивності, відповідно до якого
ніхто не може бути примушений до
пред'явлення позову проти своєї волі
(nemo invitus agree cogitur).

Обмеження автономії волі особи або
втручання органів державної влади у
вільне здійснення особою належних їй
цивільних прав є неприпустимим і
протиправним.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування". Відповідно до
вказаного Закону відповідальність за
правильність нарахування, обчислення і
строків сплати єдиного внеску несуть
платники єдиного внеску, а
забезпечення збору єдиного внеску,
ведення обліку надходжень від його
сплати та здійснення контролю за
сплатою єдиного внеску в періоді, який
перевірявся у ході ревізії
відповідача, відносився до компетенції
Пенсійного фонду України. Закон
України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначає певний
порядок дій страхувальника та/або
Пенсійного фонду України у випадку
виявлення фактів неповної чи
несвоєчасної або надмірної сплати
єдиного внеску.

Вимога фінансової інспекції здійснити
коригування зайво проведених
нарахувань єдиного соціального внеску
свідчить як про перевищення позивачем
меж визначеної законом компетенції та
взяття на себе повноважень Пенсійного
фонду України з приводу здійснення
контролю за сплатою єдиного внеску, так
і про протиправне спонукання
страхувальника вчинити певні дії у
зв'язку зі сплатою єдиного страхового
внеску.

За наведених обставин суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Відповідач не надав суду
доказів понесення ним судових витрат,
тому підстави для присудження на його
користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.

Дата виготовлення і підписання
повного тексту постанови - 31 травня 2014
р.