Справа № К-39859/10-С
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К-39859/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Міністерства фінансів України на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 25 листопада 2010 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області про визнання
незаконною бездіяльності, стягнення
недосплаченої заробітної плати,

встановила:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області, в якому, з
урахуванням доповнення до повної
заяви, просив визнати неправомірними
дії Міністерства фінансів України,
Державної судової адміністрації
України щодо недостатнього
фінансування витрат на виплату їй
заробітної плати за період з 01 червня
2005 року по 01 серпня 2009 року у
визначеному діючим законодавством
розмірі; визнати неправомірними дії
апеляційного суду Луганської області
щодо неправильного та несвоєчасного
перерахунку заробітної плати за період
з 01 червня 2005 року по 01 серпня 2009 року у
визначеному діючим законодавством
розмірі; стягнути з Державної судової
адміністрації України з єдиного
рахунку Державного бюджету України
№4024, відкритого у Державному
казначействі України МФО 820172,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів,
заборгованість з виплати заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 01
серпня 2009 року на її користь у розмірі
219852,51 грн; зобов'язати апеляційний суд
Луганської області провести з 01 серпня
2009 року перерахунок розміру її
заробітної плати у відповідності зі
статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» та виплачувати її у
визначеному законом розмірі;
зобов'язати Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
витрати на виплату їй заборгованості
із виплати заробітної плати з 01 червня
2005 року по 01 серпня 2009 року та на
виплату самої заробітної плати з 01
серпня 2009 року у встановленому статтею
44 Закону України «Про статус суддів»
розмірі.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів з
повного фінансування заробітної плати
позивача з 19 серпня 2009 року з
розрахунку посадового окладу в розмірі
9,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
по 30 червня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас та з липня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 30
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.
Визнано неправомірними дії
Міністерства фінансів України щодо
неприйняття заходів з повного
фінансування заробітної плати ОСОБА_1 з
19 серпня 2009 року з розрахунку
посадового окладу в розмірі 9,5
мінімальних заробітних плат станом на
момент проведення виплат, а з 22 травня
2008 року по 30 червня 2008 року надбавки за
вислугу років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас та з липня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 30
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.
Визнано неправомірними дії
апеляційного суду Луганської області
щодо непроведення перерахунку
заробітної плати позивача з 19 серпня 2009
року з розрахунку посадового окладу в
розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат, а з 22 травня 2008 року
по 30 червня 2008 року надбавки за вислугу
років у розмірі 25 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас та з липня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 30
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас.
Зобов'язано апеляційний суд Луганської
області провести перерахунок ОСОБА_1 з
22 травня 2008 року по 30 червня 2008 року
надбавки за вислугу років у розмірі 25
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас та з
липня 2008 року надбавки за вислугу років
у розмірі 30 відсотків від загальної
суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009
року перерахунок заробітної плати,
визначивши її розмір з урахуванням
посадового окладу у розмірі 9,5
мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
зобов'язано здійснити виплату
недосплачених сум з утриманням
обов'язкових податків та зборів з
одночасним поданням до Державної
судової адміністрації України змін до
посадового окладу. Зобов'язано
Міністерство фінансів України
профінансувати вказані виплати.
Зобов'язано Державну судову
адміністрацію України виділити
апеляційному суду Луганської області з
єдиного рахунку Державного бюджету
України №4024, відкритого у
Державному казначействі України МФО
820172, передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів, кошти для
проведення виплати недосплаченої
ОСОБА_1 з 22 травня 2008 року по 30 червня
2008 року надбавки за вислугу років у
розмірі 25 відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас та з
липня 2008 року надбавки за вислугу років
у розмірі 30 відсотків від загальної
суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009
року заробітної плати, обчисленої з
урахуванням посадового окладу,
виходячи з 9,5 мінімальних заробітних
плат, встановлених законом на момент
проведених виплат з 19 серпня 2009 року з
урахуванням раніше проведених виплат.
В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 листопада
2010 року рішення суду першої інстанції
змінено та в абзацах п'ятому, сьомому
резолютивної частини постанови після
слів «з 19 серпня 2009 року» доповнено
словами «по 26 серпня 2010 року». В решті
постанову суду залишено без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, представник
Міністерства фінансів України просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, а за справою
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі та рішення судів
щодо правильності застосування ними
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
було встановлено, що ОСОБА_1 працює на
посаді судді апеляційного суду
Луганської області з 12 травня 1999 року.
Рішенням Вищої кваліфікаційної
комісії суддів України від 09 червня 2006
року йому було достроково присвоєно
перший кваліфікаційний клас судді.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позову, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що постановою Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року, визнано протиправним та
скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року №865. За
висновками суду при нарахуванні та
виплаті позивачу заробітної плати
відповідачами було порушено право
останнього на отримання заробітної
плати у розмірі, встановленому чинним
законодавством, допущено
бездіяльність щодо виконання вимог
постанови Кабінету міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865, у зв'язку із чим така бездіяльність
відповідачів підлягає визнанню
незаконною.

Проте, колегія суддів касаційної
інстанції з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
може з наступних підстав.

Відповідно до статті 44 Закону України
«Про статус суддів» №2862-ХІІ (в
редакції, що діяла станом на час
виникнення спірних правовідносин)
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя та складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років, інших надбавок.

На рівні Закону посадові оклади
професійних суддів не встановлювались,
а тому на реалізацію цього Закону,
постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи, яка
набрала законної сили з 01 січня 2006 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року №865»
зазначену постанову доповнено,
зокрема, пунктом 4-1, яким установлено,
що розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року в
адміністративній справі за позовом
Особи до держави Україна, Кабінету
Міністрів України, треті особи:
Державне казначейство України,
Державна судова адміністрація, визнано
протиправним і скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865.

Зазначену постанову в цій частині
залишено без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року.

В той же час, постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 встановлено, що розміри
посадових окладів суддів, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року №865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
провадиться.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України «Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів»
від 21 грудня 2005 року №1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№865» від 31 грудня 2005 року №1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року №865.

Проте, постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року у справі №К-37929/09 за
касаційною скаргою Кабінету Міністрів
України було визнано такими, що не
відповідають нормам матеріального
права, та скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду України від 19
серпня 2009 року і відмовлено Особі в
задоволенні позову до Кабінету
Міністрів України, треті особи -
Конституційний Суд України, Верховний
Суд України, Вищий адміністративний
суд України, Вищий господарський суд
України, про визнання незаконними
постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року
№1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865» від 31 грудня 2005
року №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року №865.

Водночас, визнання нечинним пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№865 при наявності постанов Кабінету
Міністрів України №1243 від 21 грудня 2005
року «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» та №1310 від
31 грудня 2005 року «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року
№865», які також стосуються питання
обчислення заробітної плати суддів, не
давало підстав відповідачу
здійснювати виплату заробітної плати у
заявлених розмірах.

Крім того, пунктом 2 Указу Президента
України «Про заходи щодо забезпечення
наповнення державного бюджету та
посилення фінансово-бюджетної
дисципліни» від 28 лютого
1997 року №187 встановлено, що витрачання
коштів органами виконавчої влади, їх
структурними підрозділами, іншими
організаціями, які фінансуються за
рахунок Державного бюджету України,
здійснюється на підставі їх кошторисів
доходів і видатків, які затверджуються
у встановленому порядку не пізніше, ніж
в місячний строк після затвердження
відповідних бюджетів.

Відповідно до частини другої статті 51
Бюджетного кодексу України
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів, відповідно до
затвердженого бюджетного розпису.

Кошторис є основним плановим
документом бюджетної установи, який
надає повноваження щодо отримання
доходів і здійснення видатків,
визначає обсяг і спрямування коштів
для виконання бюджетною установою
своїх функцій та досягнення цілей,
визначених на бюджетний період
відповідно до бюджетних призначень.

Розпорядники бюджетних коштів, до яких
відноситься Державна судова
адміністрація України, беруть бюджетні
зобов'язання та провадять видатки
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами. Будь-які
зобов'язання, взяті фізичними та
юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Держаний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Згідно пункту 7 статті 23 Бюджетного
кодексу України, усі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, за
винятком тих випадків, коли окремим
законом передбачені багаторічні
бюджетні призначення.

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 01 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період.

Конституцією України визначено кінець
бюджетного періоду - 31 грудня поточного
року, тобто саме у цей час закінчуються
всі бюджетні призначення. Винятком є
лише випадок, коли окремим законом
передбачається багаторічне
призначення.

Виплати, якими є позовні вимоги
позивача, не відносяться до
багаторічних виплат.

З огляду на викладене, у відповідачів
відсутнє право здійснювати платежі з
бюджету без наявності відповідного
бюджетного призначення.

Таким чином, колегія суддів
касаційного суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
дійшли помилкового висновку про
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1
щодо перерахунку заробітної плати на
підставі постанови Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року та постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року.

В свою чергу, відповідно до частини
четвертої статті 44 Закону України «Про
статус суддів», чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року №107-VІ змінено порядок
нарахування надбавки за вислугу років
та встановлено, що вказана надбавка
розраховується у тих же відсотках,
проте не від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи, а від
посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Відповідно до пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2008 року №19, якою затверджено зміни, що
вносяться до постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005
року №865, зазначену постанову було
доповнено пунктом 2-2 такого змісту:
«Суддям щомісяця виплачується
надбавка за вислугу років у відсотках
від посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас в
таких розмірах: при стажі роботи понад
три роки - 10 відсотків, понад п'ять років
- 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25,
понад 20 років - 30, понад 25 років - 40
відсотків».

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

За правилами частини четвертої статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли до обґрунтованого
висновку про перевагу положень частини
четвертої статті 44 Закону України «Про
статус суддів», чинного на час
виникнення спірних правовідносин, над
нормами постанови Кабінету Міністрів
України в частині визначення бази
обчислення надбавки за вислугу років.

Проте, відповідно до підпункту 1 пункту
2 розділу XII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №
2453-VI (в редакції Закону України від 23
грудня 2010 року № 2856-VI) визнано таким, що
втратив чинність Закон України «Про
статус суддів», крім статті 43, частин
п'ятої - тринадцятої статті 44, які
втрачають чинність з 01 січня 2011 року, та
частин першої - четвертої статті 44, які
втрачають чинність з 01 січня 2012 року.

Враховуючи викладене, перерахунок
надбавки за вислугу років позивачу має
бути здійснений по 31 грудня 2011 року.

Водночас, за правилами статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Кожна особа, яка звернулася за
судовим захистом, розпоряджається
своїми вимогами на свій розсуд, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В адміністративному позові ОСОБА_1
ставив питання, зокрема, про виплату
заборгованості із заробітної плати з 01
червня 2005 року. Свої вимоги мотивував
тим, що частина друга статті 44 Закону
України «Про статус суддів» передбачає
встановлення посадових окладів суддів
у відсотковому відношенні до
посадового окладу Голови Верховного
Суду України у розмірі, який не може
бути меншими від 50% його окладу.
Посадовий оклад судді не може бути
меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці Голови та
заступників Голови Верховного Суду
України» від 30 червня 2005 року №514
зазначеним особам було підвищено
посадові оклади з 01 червня 2005 року.
Проте, перерахунок окладів іншим
суддям з 01 червня 2005 року на підставі
цієї постанови не проводився і лише 03
вересня 2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову №865 «Про
оплату праці суддів», якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.
Зазначена постанова набрала чинності з
01 січня 2006 року. Таким чином, в період з
01 червня 2005 року по 31 грудня 2005
року оклади суддів не відповідали
вимогам частини другої статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

Проте, ні суд першої інстанції, ні
апеляційний суд, ухвалюючи рішення у
справі, на ці обставини увагу не
звернули, докази щодо цих обставин не
дослідили та відповідного рішення у
цій частині позовних вимог не ухвалили.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Вказані порушення норм матеріального
та процесуального права не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції з
урахуванням положень статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства щодо
відсутності можливості досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, що відповідно до
вимог статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування судових
рішень і направлення справи на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства
фінансів України задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 25 листопада 2010 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Луганської області про визнання
незаконною бездіяльності, стягнення
недосплаченої заробітної плати -
скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної
судової адміністрації України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
апеляційного суду Луганської області
про визнання незаконною бездіяльності,
стягнення недосплаченої заробітної
плати направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя
М.М. Заїка

судді:
О.П. Стародуб

І.В. Штульман