Справа № 815/7792/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

03 червня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/7792/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Федусика А.Г.,судді -Градовського
Ю.М.при секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_5 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2013 року ОСОБА_5 (надалі -
Позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
(надалі - Відповідач, ДМС), в якому
просив:

- визнати протиправним та скасувати
наказ ДМС №221 від 13.08.2013 року про
відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Туреччини ОСОБА_5.

- зобов'язати ДМС прийняти рішення про
прийняття заяви ОСОБА_5 для вирішення
питання щодо визнання особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було
зазначено, що позивач звернувся до ДМС
із заявою про надання додаткового
захисту, але ДМС було відмовлено у
прийнятті такої заяви, у зв'язку з тим,
що позивач вже мав статус біженця, але
рішенням суду був позбавлений його.
Позивач вважає, що рішення ДМС про
відмову у прийнятті заяви позивача є
неправомірним, необґрунтованим,
прийнятим з численними порушеннями
міжнародного та національного
законодавства, оскільки ДМС взагалі не
взято до уваги, що позивач звернувся з
заявою не про надання статусу біженця,
а про надання додаткового захисту
відповідно до Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
який раніше діючим Законом України
«Про біженців» не передбачався.
Позивачу раніше був наданий статус
біженця та він був його позбавлений,
тобто він був позбавлений притулку
саме як біженець, питання щодо надання
йому додаткового захисту не
вирішувалось, процедура щодо вирішення
вказаного питання не проводилась у
зв'язку з відсутністю на той момент
такого статусу для шукачів притулку в
Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 27.02.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, ДМС подало апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою відмовити в задоволені
позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач є громадянином Туреччини,
народився в м. Казлук провінції Батман
(Туреччина), за національністю курд, з
2007 року віросповідання - православний.

Позивач одружений, шлюб зареєстрований
18.10.2012 року, дружина ОСОБА_6, громадянка
України. Мають двох неповнолітніх
синів, 2008 та 2010 року народження. В
Україні проживає з 2004 року.

Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій
№263-11 від 23.03.2011 року позивачу був
наданий статус біженця.

Рішенням Державної міграційної служби
України №503-12 від 18.10.2012 року скасовано
рішення №263-11 від 23.03.2011 року про
надання статусу біженця позивачу у
зв'язку з повідомленням ним
недостовірних відомостей.

Позивач оскаржив дане рішення до суду.
Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 07.12.2012 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 02.02.2013 року, адміністративний позов
позивача про визнання незаконним
рішення ДМС України №503-12 від 18.10.2012
року залишений без задоволення.

02.08.2013 року позивач заповнив заяву -
анкету про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

13.08.2013 року ДМС прийнятий наказ №221
«Про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Туреччини ОСОБА_5» з
посиланням на те, що позивача раніше
вже позбавлено статусу біженця, і
наведені позивачем обставини для
обґрунтування заяви від 02.08.2013 року не
змінились.

В адрес позивача ДМС направило
Повідомлення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
13.08.2013 року, з посиланням на ч.6 ст.5
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач безпідставно відмовив
позивачу у прийнятті заяви про надання
додаткового захисту, оскільки наведені
ним причини для прийняття такого
рішення не узгоджуються з Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

В частині 6 ст.5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
наведені виключні підстави, за
наявності яких центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може прийняти
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Такими підставами є:

- заявник видає себе за іншу особу;

- заявнику раніше було відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
відсутності умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Позиція ДМС полягає у тому, що
обставини, які стали підставою для
скасування рішення №263-11 від 23.03.2011 року
про надання позивачу статусу біженця,
на даний час не змінились і є
достатніми для відмови у прийнятті
заяви-анкети позивача від 02.08.2013 року
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З такою позицією ДМС колегія суддів
погодитися не може з огляду на
наступне.

Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», якій набрав
чинності 04.08.2011 року, та замінив собою
Закон України «Про біженців» визначено
поняття не тільки біженця, але і
додаткового захисту.

Так, статтею 1 цього закону визначено,
що:

- біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1
ст.1 Закону);

- додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі (п.4 ч.1 ст.1
Закону);

- особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1
Закону);

- заява про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, - заява-анкета встановленого
зразка, в якій іноземець або особа без
громадянства просить визнати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, із зазначенням та
обґрунтуванням однієї з підстав для
такого визнання, зазначених у пунктах 1
і 13 частини першої цієї статті (п.8 ч.1
ст.1 Закону).

Згідно ч.5 ст.5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Отже, статус біженця і статус особи, яка
потребує додаткового захисту, за своєю
суттю є різними статусами, і підстави
для набуття цих статусів не є
тотожними.

Тому факт втрати особою статусу
біженця, позбавлення її такого статусу
чи скасування рішення про визнання
особи біженцем не є безумовною
підставою для прийняття щодо цієї
особи рішення в порядку ч.6 ст.5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» про відмову у
прийнятті заяви про визнання особою,
яка потребує додаткового захисту.

В заяві - анкеті від 02.08.2013 року позивач
просив визнати його особою, яка
потребує додаткового захисту. При
цьому, до подання цієї заяви позивач не
звертався до уповноважених органів з
заявами про визнання його особою, яка
потребує додаткового захисту, і
відносно позивача раніше не приймалось
відповідних рішень про відмову у
наданні такого статусу.

За таких обставин колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що оформлене наказом
№221 від 13.08.2013 року рішення ДМС про
відмову у прийнятті зави позивача про
визнання його особою, яка потребує
додаткового захисту, не відповідає
приписам ч.6 ст.5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

На підставі вищевикладеного колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області -
залишити без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 27 лютого 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлений 10 червня 2014 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: А.Г. Федусик Ю.М. Градовський