Справа № 802/1644/14-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 травня 2014 р.
Справа № 802/1644/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Дончика Віталія Володимировича,

суддів:
Томчука Андрія Валерійовича,

Жернакова Михайла Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медвідь І.О.,

позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої
служби України, треті особи на стороні
відповідача - Міністерство фінансів
України, Державна казначейська служба
України про визнання протиправною та
скасування постанови

в с т а н о в и в:

16.05.2014 року до Вінницького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Державної виконавчої служби України
про визнання протиправною та
скасування постанови старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кушнір Людмили Володимирівни від 28.04.2014
року про повернення виконавчого листа
№2-а-1/07 від 28.01.2008 року, виданого
Староміським районним судом м Вінниці
про стягнення з Міністерства фінансів
України недоплаченої заробітної плати
судді та втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати на користь ОСОБА_2.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.04.2014
року старшим виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кушнір Л.В. винесено постанову про
повернення виконавчого листа №2-а-1/07
стягувачу - ОСОБА_2, на підставі пункту 9
частини 1 статті 47 Закону України «Про
виконавче провадження» - встановленої
законом заборони щодо стягнення коштів
з рахунків боржника - Міністерства
фінансів України як органу державної
влади через органи Державної
казначейської служби. На думку
позивача зазначена постанова про
повернення виконавчого листа є
незаконною та такою, що підлягає
скасуванню.

При цьому просить врахувати, що судові
рішення на користь суддів виконуються
згідно з реєстром виконавчих
документів, складеного в порядку їх
надходження на виконання до ДВС
України. Так, позивачка ОСОБА_2 станом
на 2011 рік в реєстрі знаходилася під №
397, тоді як станом на лютий 2013 року вже
під № 86. Водночас на виконання рішень
судів даної категорії встановлені
бюджетні призначення за програмою 0501150
"Виконання рішень судів на користь
суддів", на яку щорічно у Державному
бюджеті України закладають певні
кошти, зокрема Законами України про
Державний бюджет Україна на 2008, 2009, 2010
рр. було виділено загалом 9 500 000 грн.,
на 2011 рік - 8 573 000 грн., а на 2013 рік вже 10
000 000 грн. Стверджують, що саме
відповідач наділений повноваженнями
на примусове виконання виконавчих
листів Староміського районного суду м.
Вінниці № 2-а-1/07 від 28.01.2008 року, а зміни
до законів України, на які посилається
державний виконавець в оскаржуваній
постанові, не можуть мати зворотної дії
в часі щодо позивача і на неї не
поширюються.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2
повністю підтримала заявлені позовні
вимоги та надала пояснення згідно з
наведеними у позовній заяві
обґрунтуваннями. Просила суд
адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача та
представники третіх осіб в судове
засідання не з'явились, з невідомих
суду причин. Про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином. Клопотань‚ заяв про
неможливість прибуття у судове
засідання не надходило, письмових
заперечень на позов суду не надано,
належного представника не направлено.

Відповідно до вимог частини 5 статті 181
КАС України, адміністративна справа з
приводу рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби вирішується судом протягом
десяти днів після відкриття
провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що вжив всі залежні від нього заходи
для повідомлення відповідача належним
чином про дату, час і місце розгляду
судової справи, а тому дійшов висновку
за можливе розглянути справу без
участі представника відповідача та
третіх осіб, відповідно до положень ст.
128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи,
докази в їх сукупності, приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню в повному обсязі, виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що рішенням
Староміського районного суду м.
Вінниці від 31.01.2007 року задоволено
позовні вимоги суддів Ленінського
районного суду м. Вінниці Токар Л.В.,
Федчишена С.А., Михайленка А.В., Короля
О.П., Овсюка Є.М. та інших про стягнення з
Міністерства фінансів України
недоплаченої заробітної плати та
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати. Дане рішення набуло законної
сили відповідно до ухвали апеляційного
суду Вінницької області від 03.04.2007 року.
У зв'язку з цим 28.01.2008 року було видано
виконавчі листи № 2-а-1/07 стосовно
кожного із позивачів, які починаючи з
лютого 2008 року перебували на
примусовому виконанні у ДВС України.
Разом із тим, 01.03.2013 року винесено
постанови про повернення зазначених
виконавчих листів стягувачам з підстав
зміни законодавства, яким регулюється
порядок виконання судових рішень про
стягнення коштів з державного бюджету
або бюджетних установ. Вказані
постанови старшого державного
виконавця Кушнір Л.В. позивачами
оскаржені до суду.

Так, ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 10.04.2013 року
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
на підставі п. 6 ч. 1 ст. 22 КАС України
передано на розгляд Вінницького
районного суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького районного суду
Вінницької області від 01.07.2013 року
вказану справу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22
КАС України передано на розгляд
Вінницького окружного
адміністративного суду.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 09.08.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08.10.2013 року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
12.12.2013 року, визнано протиправними та
скасовані постанови старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кушнір Людмили Володимирівни від 01.03.2013
року про повернення виконавчих листів
№2-а-1/07, виданих 28.01.2008 року
Староміським районним судом м. Вінниці
про стягнення з Міністерства фінансів
України недоплаченої заробітної плати
судді та втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати на користь ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Так, виконавчим листом №2-а-1/07 виданим
28.01.2008 року встановлено: Староміський
райсуд м. Вінниці 31.01.2007 року,
розглянувши справу за позовом ОСОБА_2
до Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України, ДСА
України, ТУ ДСА Вінницької області про
стягнення заборгованості по
заробітній платі та компенсації втрати
частини заробітної плати, вирішив
стягнути з Міністерства фінансів
України недоплачену заробітну плату та
втрату частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати на користь ОСОБА_2 78327 (сімдесят
вісім тисяч триста двадцять сім) грн. 72
коп. Вказані кошти списати з
розрахункового рахунку Державного
казначейства України №01, МФО 300001,
код 20055032, ОПЕРУ управління НБУ в м.
Києві.

Оспорюваною постановою від 28.04.2014 року
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кушнір Л.В., повернуто виконавчий лист
№2-а-1/07 виданий 28.01.2008 року стягувачу,
керуючись п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження», яким
передбачено повернення виконавчого
документа стягувачу у разі наявної
встановленої законом заборони щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Згідно із ч.1 ст. 181 КАС України учасники
виконавчого провадження та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби є відповідний орган державної
виконавчої служби (ч. 3 ст. 181 КАС
України).

Таким чином, адміністративний позов
про скасування постанови державного
виконавця про повернення виконавчого
листа позивачем заявлено до належного
відповідача. Крім того, оскільки в
рамках спірного виконавчого
провадження здійснювалося примусове
виконання виконавчого листа, виданого
адміністративним судом, а позов подано
стягувачем у такому виконавчому
провадженні, дану справу належить
розглядати за правилами
адміністративного судочинства з
урахуванням особливостей,
встановлених ст. 181 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав та інтересів
фізичних та юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових осіб
при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень, та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії; 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення; 9) з урахуванням права на
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку (ч. 3 ст. 2 КАС України).

Системний аналіз положень ст.ст. 1, 3, 4
Закону України "Про державну виконавчу
службу" від 24.03.1998 року № 202/98-ВР, ст. 2
Закону України "Про виконавче
провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі
- Закон № 606), а також п. 7 ч. 1 ст. 2 КАС
України свідчить про те, що Державна
виконавча служба України (далі - ДВС
України) та її державні виконавці є
суб'єктами владних повноважень. Як
наслідок, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності цих
суб'єктів суд має керуватися
критеріями, наведеним у ч. 3 ст. 2 КАС
України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їхні посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

У випадках, передбачених законом,
рішення судів щодо стягнення коштів
виконуються податковими органами,
банками та іншими фінансовими
установами. Рішення про стягнення
коштів з державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами Державного
казначейства України в установленому
Кабінетом Міністрів України порядку,
що передбачено ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 606-XIV.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV
виконавчі листи, що видаються судами,
підлягають виконанню державною
виконавчою службою відповідно до цього
Закону.

Виконання рішень, за якими боржником є
центральні органи виконавчої влади
покладається на відділ примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства України, що визначено п. 1
ч. 1 ст. 21 Закону № 606-XIV.

Таким чином, виконання виконавчого
листа № 2-а-1/07 від 28.01.2008 року, боржником
за якими є Міністерство фінансів
України, Законом № 606-XIV віднесено саме
до компетенції відділу примусового
виконання рішень ДВС України.

В силу вимог ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 606-XIV
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Наведені норми свідчать, що державний
виконавець зобов'язаний забезпечити
реальне виконання виконавчого
документа шляхом своєчасного і в
повному обсязі виконання виконавчих
дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для
самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Отже, не отримавши документального
підтвердження добровільного виконання
боржником виконавчого листа № 2-а-1/07
від 28.01.2008 року, державний виконавець
був зобов'язаний розпочати його
примусове виконання шляхом вчинення
виконавчих дій та використання
повноважень, передбачених Законом №
606-XIV.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV
державний виконавець провадить
виконавчі дії з виконання рішення до
завершення виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку.

Державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження (ч. 2 ст. 30
Закону № 606-XIV).

При цьому строк здійснення виконавчого
провадження не включає час відкладення
провадження виконавчих дій або
зупинення виконавчого провадження на
період проведення експертизи чи оцінки
майна, виготовлення технічної
документації на майно, реалізації
майна боржника, час перебування
виконавчого документа на виконанні в
адміністрації підприємства, установи
чи організації, фізичної особи,
фізичної особи-підприємця, які
здійснюють відрахування із заробітної
плати (заробітку), пенсії та інших
доходів боржника.

Виконавче провадження з виконання
виконавчого листа Староміського
районного суду м. Вінниці № 2-а-1/07 від
28.01.2008 року відкрито ще у лютому 2008 року,
тобто їх примусове виконання тривало
понад 5 років. Водночас судове рішення
про стягнення на користь позивача
грошових коштів виконане не було.

Таким чином, державним виконавцем
порушені вимоги ч. 2 ст. 30 Закону № 606-XIV
стосовно проведення виконавчих дій у
шестимісячний строк з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

З урахуванням наведеного суд приходить
до висновку, що бездіяльність
відповідача, яка виявилася у невжитті
державним виконавцем виконавчих дій,
спрямованих на забезпечення
своєчасного і повного виконання
виконавчих листів Староміського
районного суду м. Вінниці № 2-а-1/08 від
28.01.2008 року протягом більше ніж п'яти
років, є такою, що порушує законні права
та інтереси позивача як стягувача у
виконавчому провадженні.

Предметом публічно-правового спору у
даній справі є постанова від 28.04.2014 року
про повернення зазначеного
виконавчого листа, яку стягувач вважає
протиправною.

У зв'язку з цим суд зазначає, що
повернення виконавчого документа
стягувачу здійснюється за наявності
підстав та в порядку, визначеному у ст.
47 Закону № 606-XIV.

Спірні постанови прийняті згідно з п. 9
ч. 1 ст. 47 вказаного Закону, відповідно
до якого виконавчий документ, на
підставі якого відкрито виконавче
провадження, за яким виконання не
здійснювалося або здійснено частково,
повертається стягувачу у разі, якщо
наявна встановлена законом заборона
щодо звернення стягнення на майно чи
кошти боржника, якщо у нього відсутнє
інше майно чи кошти, на які можливо
звернути стягнення, а також щодо
проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

В силу вимог п. 3.15 Інструкції з
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 02 квітня 2012 року №
512/5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 02 квітня 2012 року №
489/20802 (далі - Інструкція), при поверненні
виконавчого документа стягувачу
необхідно враховувати, що підставою
для повернення виконавчого документа
згідно з п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV є
встановлення безпосередньо у Законі
заборони звертати стягнення на окреме
майно чи кошти боржника. Якщо заборона
випливає із норми закону, наприклад
така заборона встановлена судом, який
відповідно до закону має право
заборонити звернення стягнення на
майно боржника, необхідно керуватися п.
2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV (яка передбачає
таку підставу як "відсутність у
боржника майна, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними").

Таким чином, для повернення
стягувачеві виконавчого листа № 2-а-1/08
згідно з вимогами п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону №
606-XIV та п. 3.15 Інструкції державний
виконавець мав встановити, що
безпосередньо у законі встановлена
заборона щодо звернення стягнення на
майно чи кошти Міністерства фінансів
України (боржника у виконавчому
провадженні) і у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також що в законі наявна
заборона щодо проведення інших
виконавчих дій стосовно цього
боржника, що виключає можливість
виконання виконавчого листа № 2-а-1/08.

Про наявність обставин, зазначених у ч.
1 ст. 47 Закону № 606-XIV, державний
виконавець складає акт, що передбачено
ч. 2 ст. 47 Закону.

Однак, як встановлено судом, в
порушення наведеної вимоги Закону акт
про наявність обставин, вказаних у п. 9
ч. 1 ст. 47 цього Закону, державним
виконавцем складений не був.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 47 Закону №
606-XIV про повернення стягувачу
виконавчого документа державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстав її
винесення, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до 3.17 Інструкції у
постанові про повернення виконавчого
документа стягувачу державний
виконавець зазначає підставу для цього
з посиланням на відповідну норму
Закону, результати виконання, а також
наслідки завершення відповідного
виконавчого провадження (зняття арешту
тощо).

Разом із тим, в порушення вимог п. 3.17
Інструкції результати виконання
виконавчого листа № 2-а-1/08 в
оскаржуваній постанові не зазначені.

Гарантії держави щодо виконання
судових рішень та виконавчих
документів, визначених Законом України
"Про виконавче провадження", а також
особливості їх виконання на даний час
встановлює Закон України "Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень"
від 05 червня 2012 року № 4901-VI, який набрав
чинності з 01.01.2013 року.

Згідно із ст. 2 цього Закону держава
гарантує виконання рішення суду про
стягнення коштів та зобов'язання
вчинити певні дії щодо майна, боржником
за яким є: державний орган; державні
підприємство, установа, організація
(далі - державне підприємство); юридична
особа, примусова реалізація майна якої
забороняється відповідно до
законодавства (далі - юридична особа).

Правові норми, які містяться у ст. 3
Закону № 4901, передбачають особливості
виконання рішень суду про стягнення
коштів з державного органу, а саме що
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється Державною
казначейською службою України в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про
стягнення коштів з державного органу
звертається до Державної
казначейської служби України у строки,
встановлені Законом України "Про
виконавче провадження", із заявою про
виконання рішення суду. Разом із заявою
стягувач подає до Державної
казначейської служби України
документи та відомості, необхідні для
перерахування коштів, згідно з
переліком, затвердженим Кабінетом
Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу
здійснюється у 3-місячний строк з дня
надходження до Державної
казначейської служби України
необхідних документів та відомостей.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у ч. 1 ст. 58
Конституції України, відповідно до
якої дію нормативно-правового акта в
часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце
(рішення Конституційного Суду України
від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Оскільки виконавчий лист № 2-а-1/08
пред'явлений до виконання у лютому 2008
року, а Закон № 4901 набрав чинності з 01
січня 2013 року, положення цього Закону,
зокрема щодо пред'явлення стягувачем
виконавчого документа про стягнення
коштів з державного органу до
Державної казначейської служби
України, застосуванню до спірних
правовідносин не підлягають.

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників,
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення,
визначається Порядком виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевого бюджетів або боржників,
затверджений постановою КМ України від
03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
виконуються на підставі виконавчих
документів виключно органами
Казначейства у порядку черговості
надходження таких документів (про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів - з попереднім
інформуванням Мінфіну, про стягнення
коштів боржників - у межах відповідних
бюджетних призначень, наданих
бюджетних асигнувань (залишків коштів
на рахунках підприємств, установ,
організацій).

Водночас п. 3 Порядку, в редакції, яка
була чинною на час пред'явлення до
виконання виконавчого листа № 2-а-1/08,
передбачав, що виключно органами
Казначейства виконуються рішення про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів, тобто виняткова
компетенція органів Казначейства не
була поширена на виконання рішень про
стягнення коштів з державних органів,
яким є Міністерство фінансів України.

Крім того, в силу вимог п. 7 Порядку у
разі наявності підстав для повернення
виконавчого документа стягувачу
керівник органу державної виконавчої
служби подає відповідно до Закону
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень" Казначейству
протягом 10 днів з дня складення
державним виконавцем відповідного
акта оригінал виконавчого документа
разом із супровідним листом та
завірені належним чином державним
виконавцем копії інших матеріалів
виконавчого провадження. Правова
норма, що міститься в п. 7 Порядку, є
бланкетною та відсилає до положень
Закону № 4901 - «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень».

Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 протягом
десяти днів з дня встановлення
державним виконавцем факту наявності
підстав для повернення виконавчого
документа стягувачу відповідно до п. 2-4
ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче
провадження", крім випадків, коли
стягувач перешкоджає провадженню
виконавчих дій, але не пізніше строку,
встановленого частиною другою цієї
статті, керівник відповідного органу
державної виконавчої служби подає до
Державної казначейської служби
України документи та відомості,
необхідні для перерахування стягувачу
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, про що повідомляє в
установленому порядку стягувача.

При цьому ст. 4 Закону № 4901 визначає
особливості виконання рішень суду про
стягнення коштів з державного
підприємства або юридичної особи.

Боржником у спірних виконавчих
провадженнях виступає Міністерство
фінансів України, яке в розумінні
Закону № 4901 є державним органом (а не
державним підприємством чи юридичною
особою), що виключає можливість
застосування ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 та п. 7
Порядку виконання рішень до спірних
правовідносин.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В порушення вимог ч. 2 ст. 72 КАС України
відповідачем не доведено існування
обставин, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону № 606-XIV у якості підстави для
повернення виконавчого листа № 2-а-1/07
стягувачеві.

Крім того, оскаржувана постанова
винесена з порушенням порядку,
визначеного ст. 47 Закону № 606-XIV, про що
вказано вище. Положення Закону № 4901 та
Порядку цього висновку суду не
спростовує.

Таким чином, постанова старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Кушнір Л.В. від 28.04.2014 року про
повернення виконавчого листа № 2-а-1/07
від 28.01.2008 року порушує законні права
позивача як стягувача у виконавчому
провадженні, тобто є протиправною.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім того, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, а суд згідно
ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві доводи
позивача є обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати
постанову старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Людмили
Володимирівни від 28.04.2014 року про
повернення виконавчого листа №2-а-1/07
від 28.01.2008 року, виданого Староміським
районним судом м. Вінниці про стягнення
з Міністерства фінансів України
недоплаченої заробітної плати судді та
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати на користь ОСОБА_2.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий суддя: Дончик Віталій
Володимирович

Судді: Томчук Андрій Валерійович

Жернаков Михайло Володимирович