Справа № 824/1952/14-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року м. Чернівці
Справа № 824/1952/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Маренича І.В.

секретаря судового засідання -
Харабари А.В.

за участю:

представника позивача - Чебана В.І.;

представника відповідача - Паскаря А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Тарасівці» до
управління Пенсійного фонду України у
Новоселицькому районі Чернівецької
області про визнання протиправними та
скасування розрахунків, -

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тарасівці» (позивач) звернулося з
позовом до управління Пенсійного фонду
України у Новоселицькому районі
Чернівецької області (відповідач) про
визнання протиправними та скасування
розрахунків №166/03 від 09.01.2014року, №654/03
від 06.02.2014 року та №1166/03 від 06.03.2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що відповідач
надіслав позивачу розрахунки, в яких
зазначає, що той розрахований
відповідно до частини 2 «Прикінцевих
положень» Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003 року
(далі - Закон №1058).

При цьому, на думку позивача,
відповідач ігнорує ту обставину, що
згідно зазначених ним «Прикінцевих
положень» виплата пенсій особам, які
були безпосередньо зайняті повний
робочий день на підземних роботах
(включаючи особовий склад
гірничорятувальних частин) з видобутку
вугілля, сланцю, руди та інших корисних
копалин, на будівництві шахт та
рудників, за списком робіт і професій,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України та особам, пенсії яким
призначені відповідно до пунктів "в"-"е"
та "ж" статті 13 Закону України "Про
пенсійне забезпечення", здійснюється
до 1 січня 2005 року за рахунок коштів
Пенсійного фонду, а з січня 2005 року - за
рахунок коштів Державного бюджету
України до досягнення пенсійного віку,
передбаченого статтею 26 Закону №1058.

Зазначена норма на даний момент є
чинною, а тому позивач не розуміє, чому
відповідач пред'являє вимоги до нього
коли законом прямо визначено джерела
та порядок виплати.

Також для позивача є не зрозумілим які
саме нормативні документи слід
застосовувати під час визначення стажу
роботи зі шкідливими та важкими
умовами праці до 01.01.1992 року - списки №1
та №2 від 1956 року чи від 1991 року. На
думку позивача, в таких випадках слід
застосовувати ті Списки які були
чинними на період роботи конкретної
особи, а за період роботи до 1 січня 1992
року - пільговий стаж визначається за
списками №1 і №2 затверджених
Постановою Ради Міністрів СРСР «Про
затвердження списків виробництв,
цехів, професій та посад, робота на яких
дає право державну пенсію на пільгових
умовах та пільгових розмірах» від
22.08.1956 р. №1173.

Крім того, позивач вважає, що виходячи з
вимог Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, яка була затверджена
постановою правлінням Пенсійного
фонду України від 19.12.2003 року №21-1 (далі -
Інструкція №21-1) єдиним виконавчим
документом, який може направляти
відповідач є вимога, яка в свою чергу
формується на підставі актів
документальних перевірок.

В той же час відповідач надав позивачу
тільки розрахунок (форма якого
передбачена Інструкцією №21-1), але
жодного акту перевірки, а тим більше
вимоги позивачу не надсилались і суду
не надано.

Виходячи з наведеного, позивач вважає,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню, а розрахунки №166/03 від
09.01.2014року, №654/03 від 06.02.2014 року та №1166/03
від 06.03.2014 року визнанню протиправним
та скасуванню.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та наполягав на їх
задоволенні.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позову, та
просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини в
справі, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, дослідивши та
оцінивши надані докази в сукупності,
проаналізувавши законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
приходить до висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тарасівці» зареєстроване
Новоселицькою районною державною
адміністрацією, як юридична особа з
16.03.2000 року за №03801924, згідно довідки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Судом також встановлено, що відповідач
є суб'єктом господарювання з 16 березня
2000 року, а з 06 червня 2000 року взятий на
облік як платник страхових внесків.

Відповідач є платником збору на
обов'язкове державне пенсійне
забезпечення відповідно до ч.1 ст.14
Закону №1058-VI та п. 1 ст. 1 Закону України
«Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування» від 26.06.97р № 400/97
(далі - Закон №400/97), Закон чинний в
частині, що не суперечить Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Як вбачається з матеріалів справи у
відповідача працювали працівники, які
мають право на пільгову пенсію за
Списком №2:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10,. ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, що підтверджується копіями
довідок, з яких вбачається наявність
необхідних підстав та стажу роботи у
працівників для призначення пільгових
пенсій відповідно до п.п. «б»-«з» ч.1 ст.13
Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Дослідженні судом копії - довідок із
зазначенням професій та посад
зазначених вище працівників, які дають
право на пільгову пенсію відповідно до
п.п. «б»-«з» ч. 1 ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», протоколів
про призначення пільгової пенсії та
розрахунком стажу та трудових книжок
що підтверджують право на отримання
пільгових пенсій.

Також судом встановлено, що відповідач
направив позивачу розрахунки
фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій за віком, призначених
відповідно до ч.2 Прикінцевих положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» в частині пенсій.
Призначених відповідно до п.п. «б»-«з»
ст. 13 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» за січень, лютий та
березень 2014 року .

Позивачем також подавались довідки,
які підтвердили право громадян ОСОБА_4,
ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_8 на отримання пенсій на
пільгових умовах.

До вказаних правовідносин суд
застосовує такі положення закону та
робить висновки по суті спору.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058)
пенсійне забезпечення застрахованих
осіб, які працювали або працюють на
підземних роботах, роботах з особливо
шкідливими й важкими умовами праці за
списком № 1 та на інших роботах із
шкідливими і важкими умовами праці за
списком № 2 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затверджених
Кабінетом Міністрів України, та за
результатами атестації робочих місць,
на посадах, що дають право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах або за вислугу років,
які відповідно до законодавства, що
діяло раніше, мали право на пенсію на
пільгових умовах або за вислугу років,
здійснюється згідно з окремим
законодавчим актом через професійні та
корпоративні фонди. До запровадження
пенсійного забезпечення через
професійні та корпоративні фонди
особам, зазначеним в абзаці першому
цього пункту, пенсії призначаються за
нормами Закону № 1058 в разі досягнення
пенсійного віку та наявності трудового
стажу, передбаченого Законом України
«Про пенсійне забезпечення» (далі -
Закон № 1788). У цьому випадку розміри
пенсій визначаються відповідно до
статті 27 та з урахуванням норм статті 28
Закону № 1058. При цьому зберігається
порядок покриття витрат на виплату і
доставку цих пенсій, що діяв до
набрання чинності Законом № 1058.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України
«Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі - Закон №
400/97-ВР) платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування є
суб'єкти підприємницької діяльності
незалежно від форм власності, їх
об'єднання, бюджетні, громадські та
інші установи та організації,
об'єднання громадян та інші юридичні
особи, а також фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які
використовують працю найманих
працівників.

В абзаці 4 ч.1 ст. 2 Закону № 400/97-ВР
зазначено, що для платників збору,
визначених п.п. 1 та 2 ст.1 цього Закону,
крім тих, які є платниками фіксованого
сільськогосподарського податку,
об'єктом оподаткування є також
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій, призначених відповідно до п.п.
«б» - «з» ст.13 Закону № 1788 до досягнення
працівниками пенсійного віку,
передбаченого ст. 12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Порядок відшкодування фактичних
витрат по виплаті та доставці пенсій
передбачений Інструкцією про порядок
обчислення та сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України", затвердженої Постановою
правління Пенсійного фонду України від
19.12.2003 р. № 21-1, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 16 січня
2004р. за № 64/8663 (далі - Інструкція №21-1).

Відповідно до п.6.1 Інструкції №21-1
відшкодуванню підлягають витрати
Пенсійного фонду на виплату та
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах відповідно до ч.2
"Прикінцевих положень" Закону №1058 в
таких розмірах: - для платників,
зазначених у підпункті 2.1.1 пункту 2.1
цієї Інструкції (крім тих, які є
платниками фіксованого
сільськогосподарського податку), -
також 100 відсотків фактичних витрат на
виплату і доставку пенсій, призначених
відповідно до абзацу першого частини 2
Прикінцевих положень Закону
застрахованим особам, які працювали
або працюють на роботах із шкідливими і
важкими умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах.

Відповідно до п.6.4 Інструкції №21-1
розмір сум до відшкодування на
поточний рік визначається відділами
доходів органів Пенсійного фонду
України щорічно в повідомленнях про
розрахунок сум фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій,
призначених відповідно до частини 2
«Прикінцевих положень» Закону №1058, які
надсилаються підприємствам до 20-го
січня поточного року та протягом 10 днів
з новопризначених пенсій.

Пунктами 6.8, 6.9 Інструкції №21-1
передбачено, що підприємства щомісяця
до 25-го числа вносять до Пенсійного
фонду зазначену в повідомленні місячну
суму фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах.

Не сплачені та/або несвоєчасно
сплачені суми фактичних витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій,
зазначених в абзаці другому пункту 6.1
цієї Інструкції, стягуються з
нарахуванням пені та штрафних санкцій
відповідно до норм Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».

Згідно п.6.10 Інструкції №21-1
відшкодування сум і фактичних витрат
на виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах,
здійснюється підприємством на рахунки
органу Пенсійного фонду за місцем його
реєстрації.

Діюче законодавство, що регулює спірні
правовідносини, не містить виключень
щодо наявності умов за яких у
підприємств та організацій не виникає
обов'язку відшкодовувати понесені
пенсійним фондом витрати щодо доставки
та виплати пенсій особам, пенсії яким
призначені за Списками № 1 та № 2,
законом не визначена залежність
моменту виникнення права пенсійного
фонду на відшкодування витрат від часу
здійснення таких витрат, не
встановлено обмежень щодо строку
протягом якого УПФУ має право
призначати зазначені пенсії. Тому суд
приходить до висновку, що припущення
позивача щодо того, що відповідач
порушив строк 1095 днів є не
обґрунтованим, так як в даному випадку
не застосовуються положення ст.257
Цивільного кодексу України.

Позивач є, відповідно до п.2.1.1
Інструкції №21-1, платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

У зв'язку із наведеним, суд приходить до
висновку про обов'язок позивача
відшкодувати управлінню ПФУ витрати на
виплату і доставку пенсій, призначених
відповідно до ч.1 ст. 13 Закону №1788
працівникам позивача за списком №2, що
також відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, неодноразово
висловленій у справах цієї категорії,
зокрема у постановах від 31 січня 2011
року № 21-69а10 та від 13 лютого 2012 року №
21-11а12.

Що стосується посилань позивача на те,
що вимоги щодо відшкодування витрат
Фонду до позивача не повинні
пред'являтися до нього, оскільки
законом прямо визначено джерела та
порядок відповідно до Прикінцевих
положень Закону №1058-IV виплати пенсій
особам, яким призначені відповідно
пунктів, в, е, ж, ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» здійснюється
до 01.01.2005 року за рахунок коштів
пенсійного Фонду, а з 01.01.2005 року - за
рахунок Державного бюджету України,
суд вважає безпідставним, з наступних
підстав.

Відповідно до абзацу 4 пп.1 п.2
Прикінцевих положень Закону
№1058підприємства та організації з
коштів, призначених на оплату праці,
вносять до Пенсійного фонду плату, що
покриває фактичні витрати на виплату і
доставку пенсій особам, які були
зайняті повний робочий день на
підземних роботах, на роботах з
особливо шкідливими і особливо важкими
умовами праці за списком №1
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України, крім тих, що були
безпосередньо зайняті повний робочий
день на підземних роботах (включаючи
особовий склад гірничорятувальних
частин) з видобутку вугілля, сланцю,
руди та інших корисних копалин, на
будівництві шахт та рудників за
списком робіт і професій, затвердженим
Кабінетом Міністрів України, починаючи
з дня набрання чинності цим Законом, у
розмірі 20 відсотків з наступним
збільшенням її щороку на 10 відсотків до
100-відсоткового розміру відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
цих пенсій до набуття права на пенсію
за віком відповідно до цього Закону.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку про те, що витрати на
виплату та доставку пенсій,
призначених особам, відповідно до
пунктів ч.1 ст.13 Закону №1788 за списком
№1 та списком №2, покриваються
підприємствами та організаціями. При
цьому обов'язок підприємств та
організацій з відшкодування цих
витрат, понесених ПФУ після 1 січня 2004
року, не пов'язаний із датою
призначення такої пенсії чи часом
набуття необхідного для цього
пільгового стажу (до чи після набрання
чинності Законом № 1058).

Винятком із цього правила є лише
відшкодування витрат на виплату та
доставку пенсій особам, що були
безпосередньо зайняті повний робочий
день на підземних роботах (включаючи
особовий склад гірничорятувальних
частин) з видобутку вугілля, сланцю,
руди та інших корисних копалин, на
будівництві шахт та рудників за
списком робіт і професій, затвердженим
Кабінетом Міністрів України,
призначених з урахуванням вимог ст.14
Закону №1788.

Такий висновок узгоджується з
практикою Верховного Суду України в
справі №21-251а12 від 25.09.2012 року.

Щодо тверджень в судовому засіданні
представника позивача, що оскаржуваний
розрахунок не містить детального
розрахунку призначених розмірів
пенсій, суд вважає безпідставними,
оскільки з досліджених в судовому
засіданні розрахунків видно, що вони
складені у відповідності до вимог
додатку 6 до п.6.5. Інструкції 21-1.

Окрім цього, суд вважає також
необґрунтованими твердження позивача,
що відповідач зобов'язаний надіслати
позивачу вимогу про сплату боргу,
оскільки п.8.2 Інструкції 21-1 чітко
передбачені випадки коли органи
Пенсійного фонду надсилають
страхувальникам вимогу про сплату
недоїмки, зокрема в таких випадках: а)
якщо дані документальних перевірок
результатів діяльності страхувальника
свідчать про донарахування сум
страхових внесків; б) якщо
страхувальник має на кінець звітного
базового періоду недоїмку зі сплати
страхових внесків; в) якщо
страхувальник має на кінець звітного
періоду борги зі сплати фінансових
санкцій (штрафів) та пені.

Суд звертає увагу, як зазначає сам
позивач, оскільки документальна
перевірка не проводилась, то і вимога
не повинна надсилатись.

Так, оскільки позивач не є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку на нього поширюється дія
Закону України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування».

Об'єктом оподаткування для платників
збору, визначених п.п.1 та 2 ст.1 Закону
України «про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування», крім
тих, які є платниками фіксованого
сільськогосподарського податку, є такі
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій, призначених відповідно до
п.п.«б»-«з» ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» до досягнення
працівниками пенсійного віку,
передбаченого ст.12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Оскільки громадяни, які представлені
позивачем на пільгову пенсію набули
необхідного пільгового стажу в
колгоспі «Ленінський шлях», який
згідно протоколу №1 від 20.03.04р.
перейменовано в сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю «Тарасівці», то і
відшкодовувати витрати в повному
обсязі повинен тільки позивач.

Для визначення права на пенсію на
пільгових умовах органи Пенсійного
фонду України приймають уточнюючі
довідки підприємства або організацій
згідно з постановою КМ України від
12.08.93р. №637 «Про затвердження наявного
трудового стажу для призначення пенсій
за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній». У цих
довідках повинно бути вказано: період
роботи, що зараховується до
спеціального стажу; професія або
посада; професія або посада; характер
виконуваної роботи; первинні документи
за час виконання роботи, на підставі
яких видано зазначену довідку. При
дотриманні зазначених норм чинного
законодавства органами Пенсійного
фонду вирішується питання призначення
пенсій за віком на пільгових умовах.

Такі довідки позивач подав на пільгову
пенсію громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_14,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12ОСОБА_8,
по п.п. «б»-«з» ст. 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Отже, враховуючи те, що позивач не є
платником фіксованого
сільськогосподарського податку,
розрахунки фактичних витрат на виплату
та доставку пільгових пенсій,
призначених відповідно ч. 2 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та відповідно до п.п.
«б»-«з» ст. 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», підлягають
відшкодуванню управлінню Пенсійного
фонду України в Новоселицькому районі
в повному обсязі.

Факт надання таких довідок позивачем
та наявність стажу для отримання
пенсій на пільгових умовах
представником позивача в судовому
засіданні не заперечувався.

При цьому особливий характер та умови
праці, необхідні для призначення
пенсії на пільгових умовах зазначених
вище пенсіонерів підтверджується
відповідними довідками,
розпорядженнями та протоколами
призначення пенсій.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України, ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідач довів суду правомірність
своїх дій, натомість доводи позивача в
обґрунтування своїх позовних вимог є
безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи встановлені обставин
справи суд дійшов висновку, що
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень довів належним чином суду
правомірність своїх дій та рішень, в
той час як позивач не надав достатніх
та належних доказів зворотного, а тому
вважає, що дії та рішення відповідача
не суперечать вимогам ст. 19 Конституції
України та ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У процесі розгляду справи не
встановлено інших фактичних обставин,
що мають суттєве значення для
правильного вирішення спору, і доказів
на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. У зв'язку з відсутністю
таких витрат, суд не вирішує питання
про стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 8, 11, 71-86, 94, 99, 158-163, 167 КАС України,
суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

У судовому засіданні 3 червня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Постанову
виготовлено в повному обсязі 10 червня
2014 року (8 червня 2014 року - вихідний день
неділя 9 червня 2014 року святковий день).

Суддя

І.В.Маренич