Справа № 820/7872/14
Суддя: Піскун В.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 червня 2014 р.
№ 820/7872/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Піскун В.О.,

суддів - Заічко О.В., Мар'єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання -
Мараєвій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
громадянина Киргизстану ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянин Киргизстану
ОСОБА_2, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просить суд скасувати рішення
Державної міграційної служби України
№11-14 від 02.04.2014р.; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути скаргу позивача на наказ №26
від 06.02.2014р. Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області .

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що не погоджується з рішенням
Державної міграційної служби України
№11-14 від 02.04.2014р. про відхилення скарги
на рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, вважає його протиправним,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню. При цьому, позивач вважає,
що оскаржуване рішення прийняте з
порушенням вимог чинного
законодавства та без дійсного вивчення
обставин його справи та ситуації, що
склалась у країні його походження.
Позивач вважає, що є всі підстави для
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додатковий або тимчасовий
захист, внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань,
яких зазнають узбеки у Киргизстані, що
підтверджується інформацією про
країну походження. Також позивач
зазначив, що він залишається в Україні
внаслідок загрози його життю, безпеці
та свободі в Киргизстані, оскільки до
нього можуть застосовувати смертну
кару, тортури, нелюдське або таке, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав до суду клопотання про розгляд
даної справи без його участі.

Представник відповідача - Державної
міграційної служби України, у судове
засідання не з'явився, надав до суду
клопотання про розгляд даної справи
без його участі.

Представник третьої особи - Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області, у
судове засідання не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, про що
свідчать матеріали справи.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 128 КАС України
неприбуття в судове засідання без
поважних причин представника сторони
або третьої особи, які прибули в судове
засідання, або неповідомлення ним про
причини неприбуття не є перешкодою для
розгляду справи. Проте за клопотанням
сторони та з урахуванням обставин у
справі суд може відкласти її розгляд. У
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час та
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу без участі
сторін за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється. Таким чином,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, проаналізувавши докази у їх
сукупності, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів особової
справи позивача, ОСОБА_2 - узбек,
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Киргизстані в
м. Джалал - Абад (Киргизька Республіка),
сповідує іслам, неодружений, освіта
середня, має національний паспорт.
Прибув в Україну (останній перетин
кордону) 17.11.2011 року повітряним
сполученням.

Колегією суддів встановлено, що 20.01.2014
року ОСОБА_2 звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області
із заявою про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту з відповідним додатком (а.с.
34-35). Вказану заяву було прийнято до
попереднього розгляду (наказ №13 від
20.01.2014 року (а.с. 83).

31.01.2014 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківський області з
позивачем була проведена співбесіда,
що підтверджується протоколом
співбесіди (а.с. 92-96) та 05.02.2014 року
складено висновок про прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту (а.с.
97-106).

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області № 26 від 06.02.2014 року
позивачу було відмовлено у оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
підстав необґрунтованості заяви та
відсутності підстав, передбачених п.п. 1
та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(а.с. 107), про що позивач був сповіщений
повідомленням №3 від 06.02.2014 року (а.с. 108).

Вказаний наказ було оскаржено
позивачем в позасудовому
(адміністративному) порядку до
Державної міграційної служби України.
За наслідками розгляду скарги
позивача, враховуючи висновок від
27.03.2014 року ОС №2014КН0005 (а.с. 112-114),
відповідачем було прийнято рішення
№11-14 від 02.04.2014 року, яким подана скарга
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту була відхилена
(а.с. 115), про що позивач був сповіщений
повідомленням №12 від 14.04.2014 року (а.с. 19).

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", в
редакції, що була чинною на момент
виникнення спірних відносин, особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з п.7 ст.7 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких підстав
відносяться: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до підпунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Колегія суддів зазначає, що
встановлення статусу біженця потребує,
перш за все, оцінки тверджень заявника,
проте ця оцінка не може вважатись
повною та правильною, якщо вона
проведена без врахування загальної
соціальної, політичної та правової
ситуації в країні походження. Належний
розгляд потребує, щоб зібрана та
проаналізована інформація відносно
біженця містила актуальні та повні
матеріали про ситуацію у країні
походження заявника, необхідні як
невід'ємний елемент для аналізу
істотних підстав для надання (відмови)
статусу біженця.

При розгляді заяви позивача, вказану
вище оцінку органу міграційної служби
здійснено з урахуванням тверджень
позивача щодо побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
національності (переслідування
узбеків у Киргизстані). Зокрема,
посадовою особою управління проведено
співбесіду з опитуванням детальніше
стосовно роду його занять, конкретної
діяльності, проаналізована його
діяльність та міграція у сукупності з
політичною та правовою ситуацією в
країні походження, надана оцінка
послідовності, правдоподібності
детальних пояснень заявника.

Надані до органу міграційної служби
копії документів не містять
інформацію, що стосується
безпосередньо особи позивача, та не
доводять існування переслідування та
загрози його життю на батьківщині.

З особової справи позивача №2014КН0005
вбачається, що ОСОБА_2 вперше прибув на
територію України у 2011 році з метою
отримати статус біженця та
працевлаштування. В Україну позивач
прибув з паспортом громадянина
Киргизстану. Позивач не тікав від
небезпеки, територію Киргизстану
залишив добровільно, маючи дозвіл
влади країни на виїзд.

В ході співбесіди заявник повідомив, що
в жодних політичних, релігійних,
військових або громадських
організацій не значиться. Допомагав
лише у передвиборній агітації своєму
дядьку ОСОБА_3 - члену партії «Акджол». В
будь-яких інцидентах з використанням
фізичного насилля, пов'язаного з
національністю, політичною діяльністю
або релігійною належністю не приймав
участі.

Свої побоювання пов'язує з тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 люди киргизької
національності вбили його батько -
ОСОБА_4 через те, що вони дізнались про
звернення позивача за статусом біженця
в Україні. Проте, з копії свідоцтва про
смерть на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що він
помер власною смертю через хронічну
печінкову недостатність, а не через
переслідування його представниками
киргизької нації за дії його сина -
ОСОБА_2.

Крім того, з заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з зазначених вище
підстав позивач звернувся майже через 1
рік після смерті його батько, що
свідчить про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, з
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач звертається втретє.

Вперше він звернувся 06.03.2012 року до
органу міграційної служби в
Харківській області, де йому наказом
від 28.03.2012 року № 47-о було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Зазначене рішення позивач
оскаржив до Харківського окружного
адміністративного суду, постановою від
12.06.2012 року якого в скасуванні наказу
позивачу було відмовлено. Вказане
судове рішення залишено без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.09.2012 року.

Вдруге позивач звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
із зазначеною заявою 04.10.2013 року,
розгляд якої було припинено у зв'язку з
неявкою позивача на співбесіди.

На момент подання заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втретє до органу
міграційної служби в Харківській
області позивач на території України
перебував нелегально.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що звернення заявника до органу
міграційної служби пов'язане виключно
з пошуками шляхів легалізації його
перебування на території України.
Згідно з п. F Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця,
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місті, а його дії мотивуються особистим
бажанням, отже позивач є мігрантом, а не
біженцем.

Колегія суддів зазначає, що інформація,
викладена позивачем під час співбесіди
в Головному управлінні Державної
міграційної служби України в
Харківській області, щодо побоювання
позивача стати жертвою переслідування
у разі повернення до Киргизстану не є
обґрунтованою. На теперішній час
політична ситуація в країні змінилась.
В ході співбесіди позивач обмежувався
переважно загальновідомою
інформацією, наявність будь-яких
підстав щодо побоювань за життя
позивача на батьківщині не
встановлено.

За час перебування позивача в Україні
подій для обґрунтованого побоювання
щодо умов, передбачених абзацом 2
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", в країні його
громадянської належності не виникло.
Крім того, ознак того, що позивач міг
бути причетним до подій, які могли
підвести його під дію положень про
виключення, що містяться в підпункті а)
b) з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року
виявлено не було.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що
відповідачем було в достатньому обсязі
зібрано інформацію про країну
походження позивача, досліджено
обставини, повідомлені ним при
зверненні за отриманням статусу
біженця. Отже, відсутні підстави
вважати, що позивач не може повернутися
до Киргизстану через загрозу життю,
фізичній недоторканості чи свободі
внаслідок загального насилля чи подій,
що порушують громадський порядок.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення за скаргою приймає центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як на
три місяці.

Відповідно до ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Під час судового розгляду позивач не
надав доказів, які б спростовували
рішення Державної міграційної служби
України щодо відхилення скарги
позивача, та підтвердили зазначені в
позові обставини, а також не довів
наявності обставин, які не були
враховані під час розгляду
відповідачем його скарги.

Разом з тим, доводи, викладені в
позовній заяві, не спростовують
висновки, зазначені в спірному рішенні.
Доводів, які б підтвердили наявність у
позивача побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
наявність загрози його життю, безпеці
чи свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, які б
відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", позивачем не
надано.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що відхиляючи скаргу
позивача на вказане рішення, Державна
міграційна служба України діяла в
межах своєї компетенції та у спосіб,
передбачений діючим законодавством, з
урахуванням всіх обставин справи,
рішення за скаргою прийнято в межах
строків, передбачених ч. 5 ст. 12 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", а тому підстав
для скасування рішення Державної
міграційної служби України №11-14 від
02.04.2014р. та зобов'язання Державної
міграційної служби України повторно
розглянути скаргу позивача на наказ №26
від 06.02.2014р. Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, не вбачається.

На підставі вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що
адміністративний позов громадянина
Киргизстану ОСОБА_2, задоволенню не
підлягає.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94, 160, 161, 162, 163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Харківський окружний
адміністративний суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову громадянина Киргизстану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Головуючий суддя
Піскун В.О.

Судді
Заічко О.В.

Мар’єнко Л.М.