Справа № 826/17811/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Печерському районі міста
Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі міста Києва про визнання
протиправним та скасування рішення
№1141 від 29.10.2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Печерському районі міста Києва, в якому
просила визнати протиправним та
скасувати Рішення управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі м. Києва № 1141 від 29.10.2013р. про
застосування фінансових санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою
звітності до органів ПФУ.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2013 року позов задоволено -
визнано протиправним та скасувано
рішення управління Пенсійного фонду
України в Печерському районі м. Києва №
1141 від 29.10.2013 року.

При цьому, суд виходив з того, що
штрафні санкції були визначені лише у
2013 році, тобто не були нараховані та/або
не сплачені до 1 січня 2011 року (а отже не
існували до 1 січня 2011 року), суд вважає
недоречним посилання відповідача на
Прикінцеві та перехідні положення
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», які
надають право стягувати
заборгованість зі сплати страхових
внесків та суми штрафних санкцій,
нарахованих та/або не сплачених у
період до 1 січня 2011 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив його скасувати та ухвалити нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач зазначив, що Управління
діяло у межах своїх повноважень, а
прийняття рішення № 1141 від 29.10.2013 року
про застосування фінансових санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою
звітності до органів Пенсійного фонду
України було цілком законними,
оскільки за порушення, вчинені до 01.01.2011
року, органи Пенсійного фонду
застосовують фінансові санкції,
передбачені законами, що діяли на
момент вчинення порушення, в т.ч.
фінансові санкції, встановлені п. 5 ч. 9
ст. 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою звітності до органів Пенсійного
фонду України.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 перебуває на обліку в органах
Пенсійного фонду України та є
платником внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, а з 01.01.2011 єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

За результатами проведеної
відповідачем позапланової перевірки
позивача було складено акт №1141 від
29.10.2013 року, згідно з яким головним
спеціалістом Управління встановлено
несвоєчасне подання (неподання) до
органу Пенсійного фонду встановленої
звітності за 2004 р., 2005 р., 2006р., 2007р., 2008р.,
2009р.

Так, при встановленому терміні подачі
звіту до 01.04.2005 р., 01.04.2006 р.. 01.04.2007 р.,
01.04.2008 р., 01.04.2009 р.. 01.04.2010 р., звіт про суми
нарахованої заробітної плати
(грошового забезпечення, доходу)
застрахованих осіб та суми нарахованих
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування подано 29
жовтня 2013 року.

У зв'язку з наведеним, в Акті
зафіксовано, що ФОП ОСОБА_2 скоєно
правопорушення відповідно до п. 4 ч. 2 ст.
17 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" № 1058-ІУ від 09.07.2003 р. та
розділу 1 п. 1.5 "Порядку формування та
подання органам Пенсійного фонду
України відомостей про застраховану
особу, що використовується в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування " від 10.06.2004 р. №
7-6, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 10.08.2004 р. №1000/9599.

На підставі вказаного акту,
начальником управління Пенсійного
фонду України в Печерському районі
міста Києва прийнято рішення №1141 від
29.10.2013 року про застосування до ФОП
ОСОБА_2 фінансових санкцій за
несвоєчасне подання звітів за 2004 р., 2005
р., 2006 р., 2007 р., 2008 р., 2009 р. у розмірі 1020,00
грн.

Не погоджуючись з таким рішенням,
позивач звернулася до суду з позовом
про його скасування.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погоджується апеляційний суд, про
задоволення позовних вимог, при цьому
виходив з наступного.

За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058).

Відповідно до змісту оскаржуваного
рішення відповідача №1141 від 29.10.2013
року, воно було прийняте на підставі
положень п.5 ч.9. ст.106 Закону № 1058, згідно
з якими за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою або подання недостовірних
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку та
іншої звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ накладається штраф у
розмірі 10 відсотків суми страхових
внесків, які були сплачені або
підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Із набранням чинності з 1 січня 2011 року
Законом України № 2464 від 08.07.2010 «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», наведена вище
норма матеріального права із Закону №
1058-ІV була виключена.

У той же час згідно з абзацом п'ятим
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону № 2464-VI стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту
встановлено, що на період до повного
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
1 січня 2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання,
зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців
п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI.

Отже, враховуючи, що штрафні санкції
були визначені лише у 2013 році, тобто не
були нараховані та/або не сплачені до 1
січня 2011 року (а отже не існували до 1
січня 2011 року), суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
помилковість посилання відповідача на
Прикінцеві та перехідні положення
Закону № 2464-VI, які надають право
стягувати заборгованість зі сплати
страхових внесків та суми штрафних
санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року.

Доводи апелянта відносно того,
порушення були вчинені позивачем до
01.01.2011 року, а органи Пенсійного фонду
застосовують фінансові санкції,
передбачені законами, що діяли на
момент вчинення порушення, в т.ч.
фінансові санкції, встановлені п. 5 ч. 9
ст. 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою звітності до органів Пенсійного
фонду України, судовою колегією
відхиляються, оскільки зазначена норма
Закону втратила чинність з 1 січня 2011
року згідно із Законом № 2464-VI і не діяла
на дату прийняття відповідачем
оскаржуваних рішень.

Аналогічний висновок щодо
застосування вищезазначених норм
матеріального права міститься у
постановах Верховного Суду України від
20 листопада 2012 року (справа № 21-367а12), та
від 4 червня 2013 року (справа 21-170а13).

В силу положень частини 1 статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Так, як доказів існування
заборгованості зі сплати страхових
внесків чи нарахованих сум штрафних
санкцій до 01.01.2011 та непогашення такої
заборгованості на момент прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем не
надано і з матеріалів справи не
вбачається, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
застосування до позивача фінансових
санкцій, передбачених п. 5 ч. 9 ст. 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка втратила чинність з
01.01.2011, тому оскаржуване рішення
прийнято протиправно і підлягає
скасуванню.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі міста Києва на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 16 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Печерському районі міста Києва про
визнання протиправним та скасування
рішення №1141 від 29.10.2013 року - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.