Справа № К/9991/52099/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року м. Київ
К/9991/52099/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Бердичівської міської ради
Житомирської області про визнання дій
неправомірними, стягнення
недоплаченої суми допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду
Житомирської області від 23 червня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що є матір'ю малолітньої
дитини та має право на допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі прожиткового
мінімуму, встановленого для дітей
віком до 6 років. Проте управління праці
та соціального захисту населення
Бердичівської міської ради
Житомирської області проводило
нарахування та виплату вказаної
допомоги в меншому розмірі. Просила
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість по виплатах,
що виникла внаслідок різниці
недоплаченої їй суми допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі 7311 грн (за
період з липня 2007 року по грудень 2008
року); зобов'язати відповідача в
подальшому виплачувати щомісячну
допомогу в розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Постановою Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 6 травня 2009 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано
неправомірними дії управління праці та
соціального захисту населення
Бердичівської міської ради
Житомирської області щодо виплати
ОСОБА_1 щомісячної допомоги по догляду
за дитиною у 2007 році в неповному
розмірі. Стягнуто з управління праці та
соціального захисту населення
Бердичівської міської ради
Житомирської області на користь
ОСОБА_1 2077,50 грн заборгованості по
недоплаченій щомісячній допомозі по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 9 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Судові витрати у розмірі 51 грн звернуто
на користь держави.

Постановою апеляційного суду
Житомирської області від 23 червня 2011
року апеляційну скаргу управління
праці та соціального захисту населення
Бердичівської міської ради
Житомирської області задоволено.
Постанову Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 6 травня 2009 року в частині
задоволення позовних вимог скасовано.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Бердичівської
міської ради Житомирської області про
визнання дій неправомірними, стягнення
недоплаченої суми допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 9 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року відмовлено. В
решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судом апеляційної інстанції неповне
з'ясування обставин, які мають значення
у справі, та порушення норм чинного
матеріального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове судове
рішення, яким задовольнити позов
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю
малолітньої дитини та відповідно до
статті 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» має право на
виплату допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини першої статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року
№ 2811-ХII в редакції, чинній на час
виникнення правовідносин, допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Згідно з пунктом 3 розділу VIII
«Прикінцеві положення» Закону № 2811-ХII
розмір державної допомоги сім'ям з
дітьми, передбаченої статтею 15 цього
Закону, визначається Верховною Радою
України в законі про Державний бюджет
України на відповідний рік у
відсотковому відношенні до
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку з поступовим
наближенням до прожиткового мінімуму,
але при цьому не може бути нижчим за
величину, що дорівнює 25 відсоткам
зазначеного прожиткового мінімуму, а з
1 січня 2006 року - 50 відсоткам цього
прожиткового мінімуму.

Пунктом 14 статті 71 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007 рік» від
19 грудня 2006 року № 489-V дію частини
першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII
«Прикінцеві положення» Закону № 2811-ХII
було зупинено на 2007 рік.

При нарахуванні та виплаті позивачу
цього виду державної допомоги у 2007 році
відповідач керувався абзацом третім
частини другої статті 56 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік», яким передбачено, що у 2007 році
допомога при народженні дитини та по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» здійснюється за рахунок
коштів відповідної субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам у
розмірі, що дорівнює різниці між 50
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 90
гривень для незастрахованих осіб та не
менше 23 відсотків прожиткового
мінімуму, встановленого для
працездатних осіб, для застрахованих
осіб, у порядку встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнано
такими, що не відповідають Конституції
України, зокрема, абзац третій частини
другої статті 56, пункт 14 статті 71 «Про
Державний бюджет України на 2007 рік».

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, в період з 9 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року відповідач був
зобов'язаний нараховувати та
сплачувати позивачу допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі,
встановленому статтею 15 та пунктом 3
розділу VIII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми».

Підпунктами 7, 8 пункту 23 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI
частину першу статті 15 та пункт 3
розділу VIII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» було змінено.

Відповідно до нової редакції частини
першої статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень.

Згідно з новою редакцією пункту 3
розділу VIII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку надається у розмірі, що дорівнює
різниці між: з 1 січня 2008 року - 50
відсотками, з 1 січня 2009 року - 75
відсотками, з 1 січня 2010 року - 100
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців.

На виконання Закону № 2811-XII Кабінет
Міністрів України постановою від
27 грудня 2001 року № 1751 затвердив
Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми.

Відповідно до пункту 22 Порядку з
урахуванням змін, внесених постановою
Кабінету Міністрів України від 22
лютого 2008 року № 57, допомога по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку виплачується у
розмірі, що дорівнює різниці між: з 1
січня 2008 р. - 50 відсотками, з 1 січня 2009 р.
- 75 відсотками, з 1 січня 2010 р. - 100
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менш як
130 гривень.

Зазначена норма Закону № 107-VI
неконституційною не визнавалась.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
щодо правомірності дій відповідача в
2008 році, оскільки виплата передбаченої
статтею 15 Закону № 2811-XII допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в зазначеному році
здійснювалася у розмірах і порядку,
визначених Порядком призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 27
грудня 2001 року № 1751 (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог за період з
9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та
відмовляючи у задоволенні позову,
зазначив, що позивач пропустила річний
строк для звернення до
адміністративного суду, встановлений
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України (у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин). При цьому апеляційний
суд при прийнятті постанови в її
мотивувальній та резолютивній
частинах не вирішив питання щодо
позовної вимоги за період з 9 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року з урахуванням
вимог статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
в чинній редакції.

Верховний Суд України, рішення якого
відповідно до положень статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України є обов'язковим для всіх судів
України, у постанові від 2 липня 2013 року
(справа № 21-208а13) висловив наступну
правову позицію.

«Частиною другою статті 99 КАС (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлювався річний строк.

Пропущення цього строку відповідно до
статті 100 КАС (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин) було
самостійною підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягала одна
зі сторін.

Аналіз частини першої статті 100 КАС дає
підстави вважати, що суд не мав
можливості самостійно, на свій розсуд,
застосувати наслідки пропуску строку
звернення до суду. Право ініціювати
застосування наслідків пропуску
строку звернення до суду належало
одній зі сторін (відповідачу), і якщо
така заява не надходила до суду, то і
наслідки пропущення строку звернення
до адміністративного суду не могли
бути ним застосовані.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків його
пропущення не можуть бути безумовною
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки суд міг визнати
причину пропуску строку поважною і в
такому випадку справа мала
розглядатися і вирішуватися в порядку,
встановленому КАС.

Обставини, з якими сторона пов'язувала
поважність причин пропуску строку
звернення до суду, мали доводитися
стороною і встановлюватися судом
тільки у випадку, якщо заявлена вимога
про застосування наслідків пропуску
цього строку.

Відповідач у суді першої інстанції не
заявляв вимогу щодо застосування
наслідків пропущення строку звернення
до адміністративного суду, обставини
його пропущення не встановлювалися.
Отже, суд апеляційної інстанції не мав
правових підстав застосувати наслідки
пропущення строку звернення до
адміністративного суду за власною
ініціативою».

Відповідно до положень частини першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Позивач державне мито не сплачувала,
просила звільнити її від сплати
судових витрат, оскільки на утриманні
має п'ятьох неповнолітніх дітей та не
має коштів для сплати державного мита.

Згідно з положеннями статті 3 декрету
Кабінету Міністрів України «Про
державне мито» (в редакції, чинній на
час пред'явлення позову) розмір
державного мита за подання зазначеної
позовної заяви становив 3,40 грн.

Суд першої інстанції помилково звернув
на користь держави судові витрати у
розмірі 51 грн.

Відповідно до положень статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 225, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову апеляційного суду
Житомирської області від 23 червня 2011
року скасувати.

Постанову Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 6 травня 2009 року змінити.

Виключити абзац четвертий
резолютивної частини постанови.

Абзаци п'ятий резолютивної частини
постанови вважати абзацом четвертим.

В решті постанову Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 6 травня 2009 року
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.