Справа № 2а-0370/492/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року
Справа №
20822/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 10
березня 2011 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Горохівському районі Волинської
області про визнання незаконною вимоги
про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2011 року позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в
Горохівському районі Волинської
області, в якому просить визнати
незаконною вимогу №-Ф від 04.02.2011 року
про сплату боргу.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 10 березня
2011 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції,
мотивована тим, що страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування не входять до системи
оподаткування, на них не поширюється
податкове законодавство, іншим
законодавством не можуть
встановлюватись пільги із нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати, а обов'язок
сплачувати страхові внески на
загальнообов'язкова державне пенсійне
страхування не зумовлюється статусом
платника податку як суб'єкта
підприємницької діяльності.

Крім того, суд першої інстанції
зазначає, що стаття 6 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»
встановлює пільги, зокрема, звільнення
від сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування суб'єкта
малого підприємництва тільки в сфері
його підприємницької діяльності.

Отже, суд прийшов до висновку, що
вказаний спір по даній справі не
підпадає під правовідносини, що
регулюються Указом Президента України
№727 від 03.07.1998 року «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва», а є об'єктом
регулювання Закону України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування». Вказаний Закон не
встановлює такої пільги, як звільнення
від сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування для
суб'єктів підприємницької діяльності,
що перейшли на спрощену систему
оподаткування.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що вимога про
сплату боргу № - Ф від 04.02.2011 року
відповідачем винесена відповідно до
вимог Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з врахуванням змін,
внесених Законом України від 08.07.2010
року №2461 «Про внесення змін зо законів
України «Про державний бюджет України
на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», в
частині розміру мінімального
страхового внеску, у порядку, розмірах
та у спосіб визначений чинним
законодавством.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 10 березня
2011 року та прийняте нове рішення, яким
повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначає, що
оскаржувана вимога надіслана з
порушенням порядку, форми і строків
визначених правлінням Пенсійного
фонду. При надсиланні оскаржуваної
вимоги про сплату боргу відповідачем
було надіслано 04.02.2011 року одну вимогу
за період з 17.06.2010 року по 31.12.2010 року,
чим порушено вимоги ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.106 закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», п.8.2. постанови Правління
Пенсійного фонду України від 19.12.2003
року №21-1, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 16.01.2004
року за № 64/8663 «Про затвердження
Інструкції про порядок обчислення і
сплати страхувальниками та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України»

Апелянт вказує на те, що сума боргу
ніякими розрахунками не підтверджена.
При заповненні самої вимоги
відповідачем порушено п. 8.3. цієї ж
постанови, оскільки у вимозі не вказано
номер.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
помилково дійшов висновку, про
застосування ст.5 та п. 16. Перехідних
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» при визначенні
законності п.2. Закону України «Про
внесення змін до законів України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 8 липня 2010 року №2461-VI,
хоча до сфери регулювання Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» не
відноситься визначення принципів та
порядку встановлення і скасування
обов'язкових платежів до державних
цільових фондів (тобто хронологічний
порядок внесення змін та доповнень до
цього Закону для дотримання принципу
стабільності).

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому суд
апеляційноїінстанції, у відповідності
до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами. Справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_1 07 липня
2007 року зареєстрований як фізична
особа-підприємець Горохівською
районною державною адміністрацією
Волинської області. Разом з тим,
позивач обрав особливий спосіб
оподаткування - це єдиний податок.
Відповідно до свідоцтва про сплату
єдиного податку серії НОМЕР_1 від 20.12.2010
року видом діяльності позивача є
роздрібна торгівля з лотків і на ринках
та щороку сплачує єдиний податок.

04 лютого 2011 року управлінням
Пенсійного фонду України в
Горохівському районі фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 винесено
вимогу № - Ф про сплату боргу,
відповідно до якої станом на 01 лютого
2011 року борг по страхових внесках на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування становить 1483,00 грн.

У відповідності до Преамбули Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» №1058-IV
від 09.07.2003 р. (далі - Закону) (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що цей
Закон, розроблений відповідно до
Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» страхувальники - це
роботодавці та інші особи, які
відповідно до цього Закону сплачують
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

Роботодавцями, згідно п. 1 ст. 14 цього
Закону є підприємства, установи і
організації, створені відповідно до
законодавства України, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання, об'єднання громадян,
профспілки, політичні партії (у тому
числі філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи зазначених підприємств,
установ, організацій, об'єднань,
громадян, профспілок, політичних
партій, які мають окремий баланс і
самостійно ведуть розрахунки із
застрахованими особами), фізичні особи
- суб'єкти підприємницької діяльності
та інші особи (включаючи юридичних та
фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), які використовують працю
фізичних осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством,
або за договорами цивільно-правового
характеру, - для осіб, зазначених у
пунктах 1,10, 15 статті 11 цього Закону.

Статтею 15 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що
платниками страхових внесків до
солідарної системи є страхувальники,
зазначені в статті 14 цього Закону.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону
страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки в повному обсязі
страхові внески.

Таким чином, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 є страхувальником, а тому
зобов'язана нараховувати, обчислювати
і сплачувати в установлені строки та в
повному обсязі страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» страхові внески є
цільовим загальнообов'язковим
платежем, який справляється на всій
території України в порядку,
встановленому цим Законом. Страхові
внески не включаються до складу
податків, інших обов'язкових платежів,
що складають систему оподаткування. На
ці внески не поширюється податкове
законодавство. Страхові внески не
можуть зараховуватися до Державного
бюджету України, бюджетів інших рівнів,
не підлягають вилученню з Пенсійного
фонду або з Накопичувального фонду і не
можуть використовуватися на цілі, не
передбачені цим Законом.
Законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати.

Частина 6 ст. 20 цього Закону передбачає,
що страхувальники зобов'язані
сплачувати страхові внески, нараховані
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів
із дня закінчення цього періоду.
Базовим звітним періодом для
страхувальників (фізичних осіб -
підприємців) які обрали особливий
спосіб оподаткування є квартал.

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до законів України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» та
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 8 липня 2010
року №2461-VI внесені зміни до підпункту 4
пункту 8 розділу XV «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яким визначено, що
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Таким чином, правовідносини, що
виникають між суб'єктами системи
державного пенсійного страхування,
регулюються виключно Законом України
від 09.07.2003 р. № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до статті 5 цього Закону дія
інших нормативно-правових актів на ці
правовідносини може поширюватися лише
у випадках, передбачених зазначеним
Законом, або в частині, що йому не
суперечить. Виключно цим Законом
визначаються: принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, які йому підлягають; перелік
платників страхових внесків, їх права
та обов'язки; порядок нарахування,
обчислення, сплати цих внесків і
стягнення заборгованості за ними.

Виходячи з положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» іншим
законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування або звільнення від їх
сплати.

Вказаний Закон передбачає обов'язок
підприємця, що обрав особливий спосіб
оподаткування, сплатити нараховані у
порядку, визначеному пп. 4 п. 8 розділу XV
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», страхові
внески.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що
вимога управління Пенсійного фонду
України в Горохівському районі
Волинської області №-Ф від 04.02.2011 року
про сплату боргу відповідає
законодавству, прийнята на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України

Крім того суд апеляційної інстанції
зазначає, що саме по собі незазначення
у оспорюваній вимомозі про сплату
боргу номера вимоги за умови наявності
у позивача заборгованості перед УПФ не
порушує жодних прав позивача, а відтак,
на думку апеляційного суду, не створює
правових підстав для скасування такої
вимоги в цілому.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197, ст.ст. 198,
200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 10
березня 2011 року у справі №2а/0370/492/11 за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Горохівському районі
Волинської області про визнання
незаконною вимоги про сплату боргу -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник