Справа № 804/587/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2014 р. м. Київ
К/800/15328/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів Дніпропетровської області
на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
лютого 2013 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року

у справі № 804/587/13-а

за позовом Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції

Дніпропетровської
області Держаної податкової служби

до Приватного
підприємства «ЛВС-ОІЛ-Трейд»

про накладення арешту,-

В С Т А
Н О В И В

Західно-Донбаська об`єднана державна
податкова інспекція Дніпропетровської
області Державної податкової служби
(надалі - позивач) звернулася до суду з
позовом до ПП «ЛВС-ОІЛ-ТРАНС»
(надалі-відповідач), в якому просила
накласти арешт на кошти та інші
цінності відповідача, що знаходяться
на рахунках № 2 в банку АТ
«Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО
380805; № 9810 в банку ПАТ «Терра Банк»,
МФО 380601.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
лютого 2013 року у задоволені позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 вересня 2013 року
апеляційну скаргу Західно-Донбаської
об`єднаної держаної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби залишено
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 15 лютого 2013
року - без змін.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 15 лютого 2013
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 вересня 2013 року і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, станом на 13 грудня 2012 року
за обліковими даними
Західно-Донбаської об`єднаної
державної податкової інспекції ПП
«ЛВС-ОІЛ-ТРАНС» має податковий борг в
розмірі 453000,1 грн., який виник з 6 серпня
2011 року внаслідок несплати податкових
зобов`язань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили із того,
що позивач, звертаючись до суду з
адміністративним позовом про
накладання арешту не надав жодних
доказів наявності перелічених пунктом
94.2 статті 94 Податкового кодексу
України (надалі також - ПК України) умов,
за настанням яких суд може прийняти
рішення про застосування арешту коштів
відповідача.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України вважає зазначені висновки
судів попередніх інстанцій такими, що
зроблені без повного з'ясування
обставин, що мають значення для
вирішення спору та оцінка наявних у
матеріалах справи доказів здійснена
без дотримання положень статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, а відтак, судові рішення не є
такими, що відповідають вимогам
законності та обґрунтованості, що
встановлені статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Загальна процедура і підстави
застосування адміністративного арешту
органами державної податкової служби
визначені статтею 94 Податкового
кодексу України.

Визначення адміністративного арешту
як виняткового способу забезпечення
виконання обов'язків платника
податків, наведене в пункті 94.1 статті 94
Податкового кодексу України, за своїм
змістом однаково охоплює як арешт
коштів, так і арешт іншого майна.

Отже, норми статті 94 Податкового
кодексу України регулюють
застосування будь-якого
адміністративного арешту незалежно
від предмета такого арешту.

Водночас Податковим кодексом України
передбачені також інші, додаткові
випадки накладення арешту на кошти
платника податків, крім тих, що
визначені статтею 94 цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 20.1.17
пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу
України органи державної податкової
служби мають право звертатися до суду
щодо накладення арешту на кошти та інші
цінності такого платника податків, що
знаходяться в банку, у разі, якщо у
платника податків, який має податковий
борг, відсутнє майно та/або його
балансова вартість менша суми
податкового боргу, та/або таке майно не
може бути джерелом погашення
податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює
одночасно як право податкового органу
на звернення до суду з вимогою про
накладення арешту на кошти платника
податків, так і підстави для реалізації
цього повноваження. Такими підставами
є: 1) відсутність майна, за рахунок якого
може бути погашений податковий борг; 2)
недостатність такого майна для
погашення суми податкового боргу через
те, що балансова вартість цього майна
менша за відповідну суму податкового
боргу; 3) майно не може бути джерелом
погашення податкового боргу у
відповідній сумі.

Відсутність підстав для застосування
арешту коштів платника податків,
передбачених підпунктом 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України,
серед підстав для застосування
адміністративного арешту, що входять
до переліку, встановленого пунктом 94.2
статті 94 Податкового кодексу України
(сформульованого як вичерпний), не
повинна розглядатися судами як
перешкода для застосування арешту
коштів на рахунках платника податків у
відповідних випадках.

Наведене пояснюється тим, що норма
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України є
імперативною і обов'язковою до
виконання, зміст її є самостійним,
чітким і зрозумілим. Норми підпункту
20.1.17 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2
статті 94 Податкового кодексу України
не заперечують за змістом одна одну,
оскільки регулюють різні

правовідносини. Так, норми пункту 94.2
Податкового кодексу України
визначають загальні підстави для
застосування арешту як майна, так і
коштів платника податків. Натомість
підпункт 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України регулює
інше коло суспільних відносин, а саме
питання накладення арешту виключно на
кошти платника податків та інші
цінності, що знаходяться у банках,
причому в специфічній ситуації за
відсутності достатнього для погашення
податкового боргу майна.

При цьому, відмовляючи у задоволенні
позову суди попередніх інстанцій не
звернули уваги на те, що позивач,
звертаючись до суду, надав докази
наявності підстав для реалізації
повноважень звернення до суду з
вимогою про накладення арешту
передбачених підпунктом 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України.

Так, згідно з наявними у матріалах
справи доказами (довідка
Павлограського МБТІ від 18 жовтня 2012
року №12668, довідка Павлоградського
МРЕВ від 30 жовтня 2012 року №1505, довідка
Держкомзему у м. Павлоград від 19 жовтня
2012 року №6573/0116, довідка Державної
інспекції сільського господарства в
Дніпропетровській області від 23
листопада 2012 року №2875/05/1, службова
записка В.О. начальника ВПМ
Західно-Донбаської ОДПІ
Дніпропетроської області ДПС від 4
серпня 2012 року №2396/7/07-0907), у відповідача
відсутнє майно, за рахунок якого може
бути погашений податковий борг.

Наведеним доказам суди попередніх
інстанцій оцінки не надали.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів Дніпропетровської області
задвольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
лютого 2013 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року скасувати.

Справу № 804/587/13-а направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко