Справа № 802/1067/14-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 р.
м. Вінниця

Справа № 802/1067/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді
Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Чабан Вікторії Вікторівни,

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Бойка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) з
адміністративним позовом до Головного
управління Держземагентсва у
Вінницькій області (далі - ГУ
Держземагентсва у Вінницькій області,
відповідача) про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач звернулася до ГУ
Держземагенства у Вінницькій області з
заявою про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в користування на
умовах оренди для сінокосіння та
випасання худоби орієнтовною площею 16
гектарів, що знаходиться на території
Щасливської сільської ради
Липовецького району Вінницької
області (за межами населеного пункту).
Однак, відповідач листом №31-2-0.3-2626/2-14
від 27.03.2014 року відмовив позивачу у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою. Свою відмову відповідач
мотивував тим, що факт надання ріллі з
земель резервного фонду для
сінокосіння та випасання худоби є
обтяжливим і за результатами
еколого-економічного використання
найменш сприятливим та не виправданим.

Позивач просить суд визнати таку
відмову протиправною, а також
зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву позивача про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в користування на умовах
оренди для сінокосіння та випасання
худоби орієнтовною площею 16 гектарів
на території Щасливської сільської
ради Липовецького району Вінницької
області (за межами населеного пункту).

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити та надав
пояснення, аналогічні викладеним у
позовній заяві.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, просив в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі.
Додатково зазначив, що відповідач,
приймаючи оскаржуване рішення щодо
відмови в наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані сторонами докази, суд
встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.03.2014 року позивач звернувся до
Головного управління Держземагентства
у Вінницькій області з письмовою
заявою про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в користування на
умовах оренди для сінокосіння та
випасання худоби орієнтовною площею 16
гектарів на території Щасливської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області (за межами
населеного пункту) (а.с. 8 - 10).

Однак, Головне управління
Держземагентства у Вінницькій області
листом №31-2-0.3-2626/2-14 від 27.03.2014 року
відмовило позивачу у наданні дозволу
на розробку проекту землеустрою,
зазначивши, що факт надання ріллі з
земель резервного фонду для
сінокосіння та випасання худоби є
обтяжливим і за результатами
еколого-економічного використання
найменш сприятливим та не виправданим (
а.с. 11 ).

Позивач не погоджуючись із відмовою
відповідача у наданні вищезазначеного
дозволу на розробку проекту
землеустрою звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог,
виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 22 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) визначено, що
до земель сільськогосподарського
призначення належать:
сільськогосподарські угіддя (рілля,
багаторічні насадження, сіножаті,
пасовища та перелоги ).

При цьому пунктом «а» частини 3 ст. 22 ЗК
України визначено, що землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування громадянам - для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Частиною 1 ст. 34 ЗК України передбачено,
що громадяни можуть орендувати
земельні ділянки для сінокосіння і
випасання худоби.

Граничних розмірів отримання
громадянами в оренду земельних ділянок
для сінокосіння та випасання худоби
законодавством не встановлено.

Крім того, частиною 4 статті 122
Земельного кодексу України визначено,
що центральний орган виконавчої влади
з питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Так, наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
25.01.2013 року №40, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 14.02.2013
року за №260/22792, внесено зміни до
Положення про Головне управління
Держземагентства в області, яким
передбачено, що Головне управління
відповідно до покладених на нього
завдань: передає відповідно до закону
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування визначений ст. 123 ЗК
України.

Зокрема, частиною 2 ст. 123 ЗК України
визначено, що особа, зацікавлена в
одержанні у користування земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Абзацом першим частини 3 ст. 123 ЗК
України визначено, що відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень у місячний строк розглядає
клопотання і дає дозвіл на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки або надає мотивовану
відмову у його наданні. Підставою
відмови у наданні такого дозволу може
бути лише невідповідність місця
розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Отже, як вбачається з вище викладеного,
чинне законодавство встановлює
вичерпний перелік підстав для відмови
у наданні дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Судом встановлено та не заперечувалось
представником відповідача, що позивач,
звернувшись до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області з
відповідним клопотання на надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення у користування, надав всі
необхідні документи, передбачені
вказаною нормою Земельного кодексу
України.

Однак, відповідачем, до компетенції
якого належить розгляд питання та
прийняття рішення щодо надання дозволу
чи відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки,
відмовлено ОСОБА_3 у наданні такого
дозволу посилаючись на те, що надання
ріллі із земель резервного фонду для
сінокосіння та випасання худоби є
обтяжливим і за результатами
еколого-економічного використання
найменш сприятливим та не виправданим.

В судовому засіданні суд зобов'язав
представника відповідача надати
відповідну документацію ( схеми
землеустрою, техніко-економічні
обґрунтування використання та охорони
земель адміністративно-територіальної
одиниці ), яка б підтверджувала, що в
даному випадку факт надання ріллі з
земель резервного фонду для
сінокосіння та випасання худоби буде
обтяжливим і за результатами
еколого-економічного використання
найменш сприятливим та не виправданим.

Однак в наступному судовому засіданні
представником відповідача
повідомлено, що документація з
землеустрою в галузі охорони земель, а
саме: схеми землеустрою і
техніко-економічні обґрунтування
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
утворень, землеволодінь і
землекористувань, що включають заходи
еколого-економічної оптимізації
використання та охорони земель,
удосконалення співвідношення і
розміщення земель та
сільськогосподарських угідь, систем
сівозміни, сінокосо- і пасовищезміни,
або ж проект землеохоронних заходів
для конкретної земельної ділянки, як це
передбачено ст. 25 Закону України «Про
охорону земель», в даному випадку не
розроблялась.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що підстави відмови у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою, викладені у листі
Головного управління Держземагентства
у Вінницькій області №31-2-0.3-2626/2-14 від
27.03.2014 року, не грунтуються на нормах
закону та суперечать обставинам
справи.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Виходячи з вищезазначених норм
законодавства та встановлених
обставин справи, суд дійшов висновку,
що відповідач, приймаючи оскаржуване
рішення, діяв не на підставі та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а відтак відмова
відповідача, викладена в листі
№31-2-0.3-2626/2-14 від 27.03.2014 року, є
протиправною.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання відповідача повторно
розглянути заяву позивача від 04.03.2014
року про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в користування на
умовах оренди для сінокосіння та
випасання худоби орієнтовною площею 16
гектара на території Щасливської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області (за межами
населеного пункту), то вона підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України,
у разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії.

Тому, з огляду на право суду при
задоволенні вимог адміністративного
позову прийняти рішення про
зобов'язання відповідача вчити певні
дії, а також враховуючи встановлені
ознаки протиправності відмови
відповідача, яка мала місце за
результатом розгляду заяви позивача
від 04.03.2014 року про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою, суд
вважає, що позивачем обрано вірний
спосіб захисту порушеного права, який і
підлягає застосуванню при прийнятті
рішення в даній справі.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім того, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, а суд, згідно
ст. 86 зазначеного Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Суд вважає, що заявлені позовні вимоги
є обґрунтованими, відповідають дійсним
обставинам, встановленим у справі,
підтверджуються належними,
достовірними та допустимими доказами,
дослідженими у судовому засіданні за
участю присутніх учасників процесу, а
тому підлягають задоволенню у повному
обсязі з розподілом судових витрат
відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України,
згідно якої, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагентства
у Вінницькій області стосовно надання
ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в користування на умовах
оренди для сінокосіння та випасання
худоби орієнтовно площею 16 гектара, що
знаходиться на території Щасливської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області (за межами
населеного пункту), викладену у листі
Головного управління Держземагентства
у Вінницькій області від 27.03.2014р. за №
31-2-0.3-2626/2-14.

Зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Вінницькій області
повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 4
березня 2014 року про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в
користування на умовах оренди для
сінокосіння та випасання худоби
орієнтовно площею 16 гектара, що
знаходиться на території Щасливської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області (за межами
населеного пункту).

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові
витрати ( судовий збір ) в сумі 73,08 грн. (
сімдесят три гривні 08 коп. ).

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Заброцька Людмила
Олександрівна