Справа № 826/6473/14
Суддя: Соколова О.А.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1 УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження в
адміністративній справі
19 травня 2014 року м.
Київ № 826/6473/14
Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Соколова О.А.,
розглянувши позовну заяву і додані до
за позовом ОСОБА_1 до Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ про визнання нечинним рішення,
зобов'язання вчинити діївстановив:
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернувся ОСОБА_1 з
адміністративним позовом до Голови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ про:
- визнання нечинним рішення
відповідача повністю в позбавленні
його Конституційних прав та основних
прав та свобод людини та громадянина;
- зобов'язання відповідача прийняти
рішення негайно поновити
Конституційні права та осносвні права
та свободи людини та громадянина
України;

- стягнення в з відповідача коштів на
відшкодування шкоди, завданої йому
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю в розмірі 31 000 000 грн.

Ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1
суддя прийшов до висновку про відмову у
відкритті провадження в
адміністративній справі з наступних
підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 109 КАС України суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

За змістом пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
публічно-правовим спором за Кодексом
адміністративного судочинства України
є не будь-який публічно-правовий спір, а
лише той, який випливає із здійснення
суб'єктом владних повноважень своїх
владних управлінських функцій.

Здійснення правосуддя в Україні
регулюється конституційними нормами
окремо від діяльності інших органів
влади та управління. Статтею 129
Конституції України передбачено, що
судді при здійсненні правосуддя
незалежні та підкоряються тільки
закону. Відповідно до ст. 126 Конституції
України вплив на суддів у будь-який
спосіб забороняється.

Відповідно до вказаних положень
Конституції України, рішення суду та
згідно з цим дії або бездіяльність
суддів з питань здійснення правосуддя
(пов'язані з підготовкою, розглядом
справ, виконанням рішень тощо) не
можуть бути оскаржені шляхом звернення
з адміністративним позовом, тому що
таке оскарження порушує принцип
незалежності суддів та заборону впливу
на діяльність суду.

У відповідності до п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
13.06.2007 року №8 "Про незалежність судової
влади" оскарження у будь-який спосіб
судових рішень, діяльності судів і
суддів, щодо розгляду та вирішення
справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком, у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
з таким предметом.

Згідно із Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
№ 6 "Про деякі питання, що виникають у
судовій практиці при прийнятті до
провадження адміністративних судів та
розгляді ними адміністративних
позовів до судів і суддів" у розумінні
положень частини першої статті 2,
пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини
третьої статті 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених, у зв'язку з розглядом судових
справ.

Зі змісту наведених положень
вбачається, що рішення суду і
відповідно дії або бездіяльність
суддів у питаннях здійснення
правосуддя (пов'язані з визначенням
підвідомчості спорів, підготовкою,
розглядом справ у судових інстанціях,
зверненням рішення до виконання)
можуть оскаржуватись у встановленому
законом апеляційному та касаційному
порядку, а не шляхом їх оскарження до
суду першої інстанції, оскільки це
порушувало б конституційний принцип
незалежності суддів і заборону
втручання у вирішення справи
незалежним судом.

Виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається (п. 10 Постанови
Пленуму ВСУ "Про незалежність судової
влади" від 13 червня 2007 року8).

Таким чином, суддя (суд) як особа (орган),
що здійснює правосуддя, не може бути
відповідачем або іншою особою, яка бере
участь у справі. Заяви та скарги,
спрямовані на притягнення судді (суду)
як відповідача, не підлягають розгляду
в суді, оскільки в законі передбачено
інший механізм усунення помилок і
недоліків, допущених при здійсненні
правосуддя.

Отже, у розумінні положень частини 1
статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті
17, частини 3 статті 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
суди та судді, у т.ч. голова суду, при
розгляді ними (суддями відповідного
суду, яким є голова) цивільних,
господарських, кримінальних,
адміністративних справ та справ про
адміністративні правопорушення не є
суб'єктами владних повноважень, які
здійснюють владні управлінські
функції, і не можуть бути відповідачами
у справах про оскарження їх рішень, дій
чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з
розглядом судових справ.

Відтак, враховуючи наведене у
сукупності, суд приходить до висновку,
що заявлені позивачем вимоги до голови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не підлягають розгляду у судах у
зв'язку з відсутністю
публічно-правових відносин, на які
поширюється юрисдикція
адміністративного суду.

Крім того, суд вважає за необхідне
звернути увагу позивача на положення ч.
2 ст. 21 Кодексу адміністративного
судочинства.

Так, ч. 2 ст. 21 КАС України встановлено,
що вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Отже, в даному випадку, також не
вбачається за можливе розгляд позовної
вимоги стосовно відшкодування шкоди у
формі стягнення з відповідача грошових
коштів, адже єдиною та безумовною
підставою для розгляду вимоги про
відшкодування шкоди є заявлення її до
суб'єкта владних повноважень в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно правовий спір.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя
відмовляє у відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Виходячи з наведеного у сукупності,
суддя приходить до висновку, що в
даному випадку позов не підлягає
розгляду у судах у зв'язку з
відсутністю правовідносин, на які
поширюється юрисдикція судів України,
а отже у відкритті провадження в
адміністративній справі слід
відмовити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 109, ст. 160, ст. 165
Кодексу адміністративного судочинства
України, суддя -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті
провадження в адміністративній справі.

Роз'яснити позивачу, що повторне
звернення тієї ж особи до
адміністративного суду з таким самим
адміністративним позовом, щодо якого
постановлено ухвалу про відмову у
відкритті провадження, не
допускається.

Ухвала набирає законної сили у порядку,
встановленому в ст. 254 та може бути
оскаржена до Київського апеляційного
адміністративного суду у порядок та
строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
О.А. Соколова