Справа № 25/130 А
Суддя: Богаченко С.І.
Дата ухвалення: 2010-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2010 р. Справа № 74993/09

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

судді-доповідача -Богаченка С.І.,

суддів -Багрія В.М., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання -
Балич-Шапальчук М.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Самбірському районі Львівської
області на постанову господарського
суду Львівської області від 18 серпня 2009
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Самбірському районі
Львівської області про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомленнь-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_2 11.06.2008 року звернувся до суду
з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Самбірському районі про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомленнь-рішень № 0 від 22.04.2008
р., та №0 від 22.04.2008 р.

Постановою господарського суду
Львівської області від 18 серпня 2009 року
адміністративний позов задоволено
частково. Постановлено податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Самбірському
районі Львівської області №0 від
22.04.2008 року про визнання суми основного
платежу з податку з доходів найманих
працівників в сумі 11 247,00 грн. - визнати
нечинним та скасувати.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила ДПІ у Самбірському районі
Львівської області, подавши на неї
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що суд першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказує на те, що згідно Рішення
Самбірської районної ради від 24.06.2005р.
№191 встановлено розмір ставок єдиного
податку для фізичних осіб. Приватним
підприємцем ОСОБА_2 виконувались
роботи по консультуванню з питань
інформатизації та бухгалтерського
обліку та консультації по
інформатизації з питань комп'ютерної
техніки та локальної мережі за, що було
отримано дохід у розмірі 74980,00грн.
згідно Акту №3 наданих послуг за
договором про надання послуг №02/08 від
20.08.2007р. на суму 6800,00 грн., Акт виконаних
робіт №1 за договором про надання
послуг №01/12 від 27.12.2007р. на суму 18000,00грн,
Акт №1 приймання-передачі наданих
послуг від 02.03.2007р. на суму 6180,00 грн., Акт
виконанних робіт №5 від 27.12.2007р. на суму
12000,00грн., Акт виконанних робіт №2 від
12.06.2007р. на суму 16000,00 грн., Акт
виконанних робіт №4 від 04.10.2007р. на суму
16000,00 грн. Зазначає, що дані види
діяльності згідно Рішення Самбірської
районної ради від 24.06.2005р. №191 належать
до категорії «інші види діяльності»за
які передбачена ставка єдиного податку
200,00 грн. В свою чергу ПП ОСОБА_2
сплачувалось лише 150,00грн., що
підтверджується обліковою карткою
платника податку. Так, судом першої
інстанції, виносячи рішення небуло
враховано, що згідно до п. 7.1, ст.7 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб»від 22.05.2003 N 889-1V ставка
податку становить 15 відсотків від
об'єкта оподаткування (дохід)
відповідно до чого було визначено суму
податкового зобов'язання та винесено
податкове повідомлення-рішення
№0 від 22.04.2008р. на суму 11247,00 грн.

Апелянт по справі просив постанову
суду першої інстанції скасувати в
частині задоволення позову та прийняти
нову, якою у задоволенні позову
відмовити.

Колегія суддів заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Виносячи дане рішення суд першої
інстанції виходив з того, що державною
податковою Інспекцією у Самбірському
районі Львівської області, на підставі
Акту перевірки від 16.04.2008 р. №
247/17-0/НОМЕР_1 «Про результати планової
документальної перевірки дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з
31.01.2007р. по 08.04.2008р.», було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
22.04.2008р. №0 про визначення суми
податкового зобов'язання у розмірі
11247,00 грн. 00 коп. та податкове
повідомлення-рішення від 22.04.2008 р.
№0 про визначення суми
податкового зобов'язання та
застосування штрафних санкцій на
загальну суму 6570,00 грн. 00 коп.

З 23.01.2007 року позивач по справі, на
підставі Свідоцтва про державну
реєстрацію Фізичної особи-підприємця
за НОМЕР_2, отримав право займатися
підприємницькою діяльністю, згідно з
Указом Президента України від 03.08.1998р.
№ 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності
суб'єктом малого підприємництва», і з
31.01.2007 року був зареєстрований
платником єдиного податку в ДПІ у
Самбірському районі. Отже, підприємець
з моменту реєстрації в органах
місцевої влади звільняється від сплати
інших обов'язкових платежів та
податків, передбачених чинним
законодавством України для інших
суб'єктів підприємництва.

Також, задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до положень ст.1 та
ст.2 Указу Президента Україна «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998 року №727/98,
суб'єкти малого підприємництва -
фізичні особи, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень, мають право самостійно обрати
спосіб оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку.

Ставка єдиного податку для суб'єктів
малого підприємництва-фізичних осіб
встановлюється місцевими радами за
місцем їх державної реєстрації залежно
від виду діяльності і не може становити
менше 20 гривень та більше 200 гривень на
місяць (ч.2 ст. вищезазначеного Указу
Президента України).

Частиною 2 ст.2 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 року №727/98
передбачено, що у разі коли фізична
особа -суб'єкт малого підприємництва
здійснює декілька видів
підприємницької діяльності, для яких
установлено різні ставки єдиного
податку, нею придбавається одне
свідоцтво і сплачується єдиний
податок, що не перевищує встановленої
максимальної ставки.

У відповідності до ст.2 Указу
Президента «Про спрощену систему
оподаткування , обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва »N 727/98
від 3 липня 1998 року , суб'єкти малого
підприємництва -фізичні особи мають
право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку.

Крім того, згідно з «Порядком видачі
свідоцтва про сплату єдиного податку»,
затвердженого Наказом Державної
податкової Адміністрації України від
29.10.1999 р. № 599, якщо платник єдиного
податку здійснює декілька видів
підприємницької діяльності, для яких
встановленні різні ставки єдиного
податку, то він отримує одне свідоцтво
і сплачує єдиний податок за більшою
ставкою з цього виду діяльності, а в
абзаці 4 п. 1 Наказу також сказано, що
доходи платника єдиного податку,
отримані ним від провадження
підприємницької діяльності, не
включаються до складу його сукупного
оподатковуваного доходу у разі, якщо
вони обкладаються єдиним податком, а
сплачена сума єдиного податку є
остаточною і не включається до
перерахунку його загальних податкових
зобов'язань.

В Указі Президента в п. 6 закріплено, що
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником,
зокрема, податку на доходи фізичних
осіб. Це ж саме зазначено і в п.п. 9.12.1 п.
9.12. ст. 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», а саме, що
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою від продажу нею
товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахування норм цього пункту. Тобто,
Підприємець, отримував доходи в межах
своєї підприємницької діяльності, як
суб'єкта малого підприємництва -
фізичної особи в рамках Указу
Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності
суб'єктом малого підприємництва».

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач перебував на
спрощеній системі оподаткування
згідно свідоцтва про сплату єдиного
податку та сплачував максимальну
ставку єдиного податку на місяць за
одним видом підприємницької
діяльності.,

Позивачем по справі сплачувався
податок до грудня 2007 року по 150 гривень.
В подальшому проводилась доплата в
сумі 50 гривень, а з січня 2008 року - по 200
гривень.

Згідно п. 5 Постанови Кабінету
Міністрів України № 507 від 16.03.2000 р., на
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб, які відповідно до абзацу
4 частини 1 статті 6 не є платниками на
доходи фізичних осіб, не поширюються
вимоги розділу 4 Декрету Кабінету
Міністрів України № 13 «Про прибутковий
податок з громадян», у частині доходів
від провадження підприємницької
діяльності, що здійснюються відповідно
до Указу № 727/98. Отже, обравши спрощену
систему оподаткування, Підприємець -
платник єдиного податку не може
використовувати для оподаткування
доходів від своєї підприємницької
діяльності загальну систему
оподаткування, незважаючи на те, що
якийсь із видів підприємницької
діяльності не вказано у Свідоцтві про
сплату єдиного податку.

Доходи платника єдиного податку,
отримані ним від провадження
підприємницької діяльності, не
включаються до складу його сукупного
оподатковуваного доходу у разі, якщо
вони обкладаються єдиним податком, а
сплачена сума єдиного податку є
остаточною і не включається до
перерахунку його загальних податкових
зобов'язань.

На підставі вищенаведеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що податкове
повідомлення-рішення від 22.04.2008р.
№0 про визначення суми
податкового зобов'язання у розмірі
11247,00 грн. 00 коп. є таким, що не
відповідає чинному законодавству
України.

Судом першої інстанції також було
встановлено і те, що в ході проведеної
перевірки було виявлено факт
перерахування коштів приватним
підприємцем ОСОБА_2 з його банківського
розрахункового рахунку з зазначенням в
графі платіжного доручення
«Призначення платежу»- «Для поповнення
поточного рахунку фізичній особі
ОСОБА_4», в сумі 14600,00 грн. Тобто,
приватний підприємець ОСОБА_2, згідно
ст.8 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб»від 22.05.2003р. №
889-ІУ, виступає по відношенню до ОСОБА_4
податковим агентом, оскільки,
податковим агентом, зокрема, є фізична
особа, що є суб'єктом підприємницької
діяльності чи здійснює незалежну
професійну діяльність, яка
використовує найману працю інших
фізичних осіб, щодо виплати заробітної
плати (інших виплат та винагород) таким
іншим фізичним особам.

Закон України «Про платіжні системи та
переказ грошей в Україні»від 05.04.2001 р.
№2346 визначає загальні засади
функціонування платіжних систем в
Україні, поняття та загальний порядок
проведення переказу грошей в межах
України, а також встановлює
відповідальність суб'єктів переказу.

Згідно п.1.24 ст.1 цього Закону, переказ
грошей (далі - переказ) - рух певної суми
грошей з метою її зарахування на
рахунок отримувача або видачі йому у
готівковій формі. Згідно п.1.30 ст.1 цього
Закону, платіжне доручення -
розрахунковий документ, який містить
доручення платника банку або іншій
установі -члену платіжної системи, що
його обслуговує, здійснити переказ
визначеної в ньому суми грошей зі свого
рахунка на рахунок отримувача. Згідно
п.7.1.4 ст.7 цього Закону, зарахування
грошей на рахунок клієнта здійснюється
як шляхом внесення їх у готівковій
формі, так і шляхом переказу грошей у
безготівковій формі з інших рахунків.
Згідно п.17.1 ст.17 цього Закону, форми
розрахункових документів, документів
на переказ готівки для банків, а також
міжбанківських розрахункових
документів встановлюються
Національним банком України. Форми
документів на переказ, що
використовуються в небанківських
платіжних системах для ініціювання
переказу, встановлюються правилами
платіжних систем. Реквізити
електронних та паперових документів на
переказ, особливості їх оформлення,
обробки та захисту встановлюються
Національним банком України.

Відповідно до Закону України «Про
Національний банк України» та з метою
приведення нормативно-правових актів
Національного банку України щодо
порядку здійснення безготівкових
розрахунків в установах банків у
відповідність до законів України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та «Про
банки і банківську діяльність»,
Постановою Правління Національного
банку України від 21.01.2004 р. № 22
затверджено Інструкцію про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, яка встановлює
загальні правила, форми і стандарти
розрахунків банків та інших юридичних
і фізичних осіб у грошовій одиниці
України (далі - національна валюта) на
території України, що здійснюються за
участю банків. Вимоги цієї Інструкції
поширюються на всіх учасників
безготівкових розрахунків, а також на
стягувачів, які здійснюють примусове
списання коштів з рахунків цих
учасників, та обов'язкові для виконання
ними.

Згідно п.1.5 гл.1 цієї Інструкції,
учасники безготівкових розрахунків
відкривають рахунки в порядку, що
встановлюється нормативно-правовими
актами Національного банку з питань
відкриття та використання рахунків, а
також рахунки для обліку коштів у
розрахунках за конкретними операціями
(акредитиви, розрахункові чеки тощо).

Згідно п.п.1.7, 1.8 гл.1 цієї Інструкції,
кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. Платники та стягувані
оформляють доручення/розпорядження
про списання коштів з рахунків на
відповідних бланках розрахункових
документів, форма та порядок
оформлення яких визначаються цією
Інструкцією.

Згідно п.3.1 гл.3 цієї Інструкції,
платіжне доручення оформляється
платником за формою, наведеною в
додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з
вимогами щодо заповнення реквізитів
розрахункових документів, що викладені
в додатку 8 до цієї Інструкції, та
подається до банку, що обслуговує його,
у кількості примірників, потрібних для
всіх учасників безготівкових
розрахунків.

Операцію з перерахування коштів з
відповідного рахунку на рахунок
отримувача банк отримувача оформляє
меморіальним ордером, у реквізиті
«Призначення платежу» якого зазначає
номер і дату електронного
розрахункового документа, а також
повторює текст реквізиту «Призначення
платежу» цього електронного
розрахункового документа.

Згідно п.3.8 гл.3 цієї Інструкції,
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України.

Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу».

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
підставою для правильного
відображення операції у
бухгалтерському та податковому обліку
є дані первинного бухгалтерського
документу, що свідчить про проведення
операції, яка вказана у реквізиті
платіжного доручення «Призначення
платежу».

Суд першої інстанції вірно врахував, що
в ході перевірки встановлено, що
всупереч вимогам чинного
законодавства України з питань
організації бухгалтерського та
податкового обліку, Підприємцем не
надано доказів наявності в обліку
первинних документів, які би свідчили
про наявність передбачених чинним
законодавством України правових
підстав звільнення від належного
оподаткування щодо зобов'язання
поповнення Приватним підприємцем
ОСОБА_2 поточного рахунку фізичній
особі ОСОБА_4

При винесенні рішення судом першої
інстанції вірно не було взято до уваги
посилання позивачем по справі на
боргову розписку, оскільки, як випливає
із змісту Боргової розписки, що вона
була надана фізичною особою ОСОБА_2, а
не Приватним підприємцем ОСОБА_2

Згідно п.п.20.3.2 п.20.3 ст.20 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб »
від 22.05.2003 р. N 889-ІУ, у разі коли
податковий агент до або під час виплати
доходу на користь платника податку не
здійснює нарахування, утримання або
сплату (перерахування) цього податку,
відповідальність за погашення суми
податкового зобов'язання або
податкового боргу, що виникає
внаслідок таких дій, покладається на
такого податкового агента. При цьому
платник податку - отримувач таких
доходів звільняється від обов'язків
погашення такої суми податкових
зобов'язань або податкового боргу

Також судом першої інстанції було
враховано і те, що відповідно до п.п.8.1.1,
п.8, ст.8 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб »від 22.05.2003 N 889-ІУ
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах ст.7 цього Закону. Згідно до
п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»від
22.05.2003 р. N 889-ІУ, податок підлягає сплаті
(перерахуванню) під час виплати
оподатковуваного доходу єдиним
платіжним документом, що не було
зроблено ПП ОСОБА_2

Також, згідно преамбули Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» № 2181 -III
від 21.12.2000 року, цей Закон є спеціальним
законом з питань оподаткування, який
установлює порядок погашення
зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними
цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), включаючи збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування та внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків
контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, та
визначає процедуру оскарження дій
органів стягнення. Цей Закон не регулює
також питання погашення податкових
зобов'язань або стягнення податкового
боргу з осіб, на яких поширюються
судові процедури, визначені Законом
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» та погашення
зобов'язань зі сплати страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

В п.п.17.1.9, п.17.1, ст.17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»від
21.12.2000р. №2181 зазначено, що у разі коли
платник податків здійснює продаж
(відчуження) товарів (продукції) або
здійснює грошові виплати без
попереднього нарахування та сплати
податку, збору (обов'язкового платежу),
якщо відповідно до законодавства таке
нарахування та сплата є обов'язковою
передумовою такого продажу
(відчуження) або виплати, такий платник
податків сплачує штраф у подвійному
розмірі від суми зобов'язання з такого
податку, збору (обов'язкового платежу),
у відповідності до чого застосовано
штрафну санкцію та винесено податкове
повідомлення -рішення №0 від
22.04.2008р. на суму 6570,00грн.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до переконання, що суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку, що
податкове повідомлення-рішення від
22.04.2008 р. №0 про визначення суми
податкового зобов'язання та
застосування штрафних санкцій на
загальну суму 6570,00 грн. 00 коп. ДПІ у
Самбірському районі Львівської
області є таким, що відповідає чинному
законодавству України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

На підставі наведеного, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги в
цілому суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, а
також відсутня невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196 ч.4, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Самбірському
районі Львівської області залишити без
задоволення, а постанову
господарського суду Львівської
області від 18 серпня 2009 року по справі
№25/130А, без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили з дня
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України,
до касаційної інстанції протягом 20
днів після набрання нею законної сили.

Головуючий
С.І. Богаченко

Суддя
В.М. Багрій

Суддя
Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 08.10.2010 року.