Справа № 811/2561/13-а
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2014 рокусправа № 811/2561/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 24
вересня 2013 року по справі за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення-,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому
просить скасувати податкові
повідомлення-рішення Кіровоградської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській
області від 12 липня 2013 року № та
№ .

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення є
незаконними, необґрунтованими та
безпідставними, не відповідають
фактичним обставинам справи, а також
такими, що винесені з порушенням норм
чинного законодавства України.
Зокрема, посилався на протиправність
висновків відповідача в акті перевірки
щодо безпідставного включення
позивачем до витрат та податкового
кредиту суми ПДВ по операціям з ПП
"Союзмолторг-2005" та ТОВ
"Владен-В.Р.", в рамках укладених угод,
які є нікчемними. Оскільки правочини,
за наслідками укладення яких,
позивачем було сформовано витрати та
податковий кредит з податку на додану
вартість, спрямовані на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ними. Крім того, зазначав
про те що, на момент перевірки та
винесення оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, на думку позивача,
відсутні законодавчо-визначені
підстави вважати наявні у фізичної
особи-підприємця та надані для
перевірки первинні бухгалтерські
документи придбання у контрагентів
товарів та послуг такими, що не
відповідають ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та вимогам
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88 від 24.05.1995 р.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 24.09.2013 р.
адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволено
повністю.

Скасовано податкові повідомлення -
рішення Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області від 12
липня 2013 року № та № .

Вирішено питання про судові витрати по
справі

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що кошти, які було
сплачено позивачем ПП "Союзмолторг-2005"
та ТОВ "Владен-В.Р." є компенсацією за
отриманий товар та послуги, а також про
наявність документального
підтвердження виконання операцій

між даними сторонами договору,
наданими суду первинними документами,
позивачем правомірно віднесено
витрати на придбання товарів, послуг
від даних контрагентів до складу
витрат за 3 квартал 2010р. та за 2011 рік. Що
означає відсутність у відповідача
правових підстав для збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб розмірі 32111,23 грн.,
у т.ч. за основним платежем - 21407,49 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями -
10703,74 грн.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданій
апеляційній скарзі відповідач, вказує
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
податковим органом прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення у відповідності
до норм чинного законодавства України.
Оскільки, договори, укладено позивачем
з ПП "Союзмолторг-2005" та ТОВ
"Владен-В.Р." без наміру створення
правових наслідків. Також зазначали, що
позивачем порушено вимоги ст. 13 Декрету
Кабінету міністрів України "Про
прибутковий податок з громадян", п. 177.2,
п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України, в результаті чого позивачу
донараховано податок з доходів
фізичних осіб, та пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", п.п. 198.2, 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України,
донараховано податок на додану
вартість.

Представник позивача в судовому
засіданні вважав, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим, а тому підлягає
залишенню без змін.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справиповідомлений
належним чином, що у відповідності до ч.
4 ст. 196 КАС України не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши представника позивача,
перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
Кіровоградською ОДПІ на підставі
наказу № 112 від 13.06.2013р. "Про
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки" (т.1
а.с.50), проведено перевірку позивача, за
результатами якої складено акт
№515/171/НОМЕР_3 від 21.06.2013р. (т.1 а.с.11-46)

Відповідно до даного акту про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 за період з
01.08.2010р. по 31.08.2010р. по взаємовідносинам
з ПП "Союзмолторг-2005", з 01.02.2011р. по
31.03.2011р. та з 01.09.2011р. по 31.12.2011р. з ТОВ
"Владен-В.Р.", перевіркою встановлено
порушення позивачем:

ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян " від 26.12.1992р. №13 (далі за
текстом - Декрет №13) та п.177.2, п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачу донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
в сумі 25213,68 грн., в тому числі за 3
квартал 2010р. - 181,23 грн., за 2011 рік - 21226,26
грн.;

пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України "Про
податок на додану вартість" від 03.04.97р.
№168/97-ВР (далі за текстом -Закон
№168/97-ВР), п.п.198.2, 198.6 ст.198, п.201.6
ст.201 Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачу донараховано
податок на додану вартість в сумі 25213,68
грн., в тому числі за серпень 2010р. - 241,64
грн., лютий 2011р. - 7094,37 грн., березень 2011р.
- 6094,37 грн., вересень 2011р. - 2927,70 грн.,
жовтень 2011р. - 2927,70 грн., листопад 2011р. -
2927,70 грн., грудень 2011р. - 3000,20 грн..

На підставі даного акту перевірки
Кіровоградською об'єднаною державною
податковою інспекцією прийнято
податкові повідомлення-рішення від 12
липня 2013 року:

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 32111,23
грн., у т.ч. за основним платежем - 21407,49
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 10703,74 грн. (т. 1 а.с. 47);

№ , яким фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
31167,74 грн., в т.ч. за основним платежем -
25213,68 грн. та 5954,06 грн. - штрафні
(фінансові) санкції (а.с. 48).

Посилання позивача на порушення
допущені під час призначення, порядку
проведення перевірки та винесення
рішень, колегією суддів не приймаються
до уваги, порушення вчинені під час
перевірки, за результатами якої
складено акт, не є безумовною підставою
для скасування рішень, винесених на
підставі даного акту.

Так само, окремі недоліки акту
перевірки, який є службовим документом,
що стверджує факт проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового
законодавства, не можуть бути
безспірною підставою для скасування
винесених на підставі цього акту
податкових повідомлень -рішень.

Отже, факти порушення процедури
проведення перевірки (у разі їх
наявності) не зумовлюють недійсність
податкових повідомлень - рішень,
прийнятих за результатами цієї
перевірки, за доведеності порушень
податкового законодавства з боку
платника податку.

За таких обставин, судом першої
інстанції не взято до уваги посилання
позивача на порушення, допущені під час
здійснення перевірки та прийняття
рішень.

До того ж, наказ № 112 від 13.06.2013р. про
проведення перевірки та повідомлення
направлено на адресу позивача 13.06.2013р.
та отримано останнім 20.06.2013р., податкове
повідомлення-рішення направлено
21.06.2013р. та отримано 29.06.2013р. (т.1 а.с.130)

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач протягом
перевіряємого періоду перебував у
фінансово-господарських відносинах з
ПП "Союзмолторг-2005" та ТОВ
"Владен-В.Р.".

Так, позивачем укладено з ПП
"Союзмолторг-2005" договір поставки №
18/03-2010/01 від 18.03.2010р., згідно якого ПП
"Союзмолторг-2005" (Постачальник)
зобов'язується постачати фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 (Покупцю)
олійно-жирову продукцію, а Покупець -
зобов'язується приймати даний товар та
своєчасно його оплачувати. (т.1 а.с.55)

Факти отримання позивачем від ПП
"Союзмолторг-2005" вищезазначеного
товару, згідно договору,
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
податковою накладною № 174 від 27.08.2010р.
(т.1 а.с.53), шляховим листом (т.1 а.с.57).
Доставка даного товару здійснена
власним транспортом позивача, про що
свідчить копія свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу (т.1
а.с.59), водієм ОСОБА_2, який
працевлаштований у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 з 01.04.12008 року
(т.1 а.с.56, 58)

Вищезазначену податкову накладну
позивачем включено до складу
податкового кредиту за серпень 2010 року,
що встановлено податковим органом під
час перевірки фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та про що
свідчать податкова декларація з ПДВ за
серпень 2010р. з додатком 5 та реєстром
отриманих та виданих податкових
накладних. (т.1 а.с.222-233)

Позивачем за отриманий товар
перераховано на розрахунковий рахунок
ПП "Союзмолторг-2005" вартість отриманого
товару, що підтверджується випискою по
рахунку з банку. (т.1 а.с.54)

Витрати, понесені позивачем на
придбання товару у ПП "Союзмолторг-2005",
позивачем віднесено до складу валових
витрат за 3 квартал 2010р. (серпень 2010р.),
що встановлено податковим органом при
перевірці фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, та про що свідчить податкова
декларація про майновий стан і доходи
позивача (т.1 а.с.219-220).

Крім того, позивачем укладено з ТОВ
"Владен-В.Р." договір суборенди № 1/11 від
15.01.2011р., згідно якого ТОВ "Владен-В.Р."
(Орендар) передає в суборенду фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 (Суборендарю)
виробниче приміщення, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, загальною площею
1171,08 кв.м, а також обладнання згідно
переліку. (а.с.т.1 а.с.62-64)

Факти отримання позивачем від ТОВ
"Владен-В.Р." вищезазначених послуг,
згідно договору, підтверджуються
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: актом приймання -
передачі майна від 15.01.2011р. (т.1 а.с.65);
податковими накладними (т. 1
а.с.66, 69, 72, 75, 78); рахунками-фактурами (т.1
а.с.68, 71, 74, 77, 80); актами здачі прийняття
робіт (надання послуг) (т.1 а.с.67, 70, 73, 76,
79).

Вищезазначені податкові накладні
позивачем включено до складу
податкового кредиту за лютий-березень
2011р. та вересень-грудень 2011р., що
встановлено податковим органом під час
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 та про що свідчать податкові
декларації з ПДВ з додатком 5 та
реєстром отриманих та виданих
податкових накладних за відповідний
період. (т.1 а.с. 240-251, т. 2 а.с. 2-74)

Витрати, понесені позивачем на
придбання товару у ТОВ "Владен-В.Р.",
позивачем віднесено до складу витрат
за 2011 рік, що встановлено податковим
органом при перевірці фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, та про що
свідчить податкова декларація про
майновий стан і доходи позивача (т.1
а.с.235-236).

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" № 13 від 26.12.1992 року
(в редакції до 01.01.2012р.) оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) об'єктом
оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4 ст. 177 ПК України до
переліку витрат фізичних осіб -
підприємців, безпосередньо пов'язаних
з отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу.

Згідно п. 177.4 ст. 177 ПК України (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) до переліку
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат виробництва
(обігу) згідно з розділом III цього
Кодексу. Не належить до витрат фізичної
особи - підприємця вартість придбаного
рухомого і нерухомого майна, що
підлягає державній реєстрації, у разі
якщо таке майно придбано до державної
реєстрації фізичної особи - суб'єктом
підприємницької діяльності та/або не
використовується в такій діяльності.

Склад витрат та порядок їх визначення
зазначено у статті 138 Податкового
Кодексу.

Отже, за своїм змістом наведені норми
передбачають як підставу для
невключення до витрат лише випадок
повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, що відповідають вимогам
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 25.05.1995р. № 88, а тому і неможливість
віднесення до складу витрат нереальних
сум, непідтверджених будь-якими
документами взагалі.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
що кошти, які було сплачено позивачем
ПП "Союзмолторг-2005" та ТОВ "Владен-В.Р." є
компенсацією за отриманий товар та
послуги, а також про наявність
документального підтвердження
виконання операцій між даними
сторонами договору, наданими суду
первинними документами, позивачем
правомірно віднесено витрати на
придбання товарів, послуг від даних
контрагентів до складу витрат за 3
квартал 2010р. та за 2011 рік. Що свідчить
про відсутність у відповідача правових
підстав для збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб розмірі 32111,23 грн., у т.ч.
за основним платежем - 21407,49 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
10703,74 грн.

В ході розгяляду справи судом першої
інстанції відповідач посилався на те,
що позивачем протягом перевіряємого
періоду занижено податок на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
за лютий-березень 2011р.,
вересень-грудень 2011р. на суму ПДВ 25213,68
грн.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного:

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку, зокрема, з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Аналіз наведеної норми дає підстави
вважати, що для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару та його оплати, а
також наявність мети отримання товару,
пов'язаної із подальшим використанням
отриманих товарів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

З аналізу п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України вбачається, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктами 201.1, 201.4, 201.6 статті 201
Податкового кодексу України
встановлено, що платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження
юридичної особи - продавця або
податкова адреса фізичної особи -
продавця, зареєстрованої як платник
податку; д) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - покупця (отримувача)
товарів/послуг; е) опис (номенклатура)
товарів/послуг та їх кількість, обсяг;
є) ціна постачання без урахування
податку; ж) ставка податку та
відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому ст.183 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999р. № 996-XIV
(далі за текстом -Закон № 996-XIV)
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отримані та видані позивачем податкові
накладні не мають недоліків, які згідно
зі ст. 201 Податкового кодексу України,
ч.ч. 12 ст. 9 Закону № 996-XIV, п.2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995р. за №168/704,
спричиняють втрату ними статусу
податкових накладних.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій позивача з його контрагентами
є належні первинні документи, які
містять всі необхідні реквізити та
відповідають вимогам, встановленим
чинним законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм
законодавства та правовідносин
позивача з ПП "Союзмолторг-2005" та ТОВ
"Владен-В.Р." також вбачається, що
позивачем дотримано всіх вимог закону,
пов'язаних з формуванням податкового
кредиту та виникненням податкового
зобов'язання, оскільки єдиною
підставою для цього являється
наявність у платника податку-покупця
належно оформленої податкової
накладної.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
наявність вищевказаних законодавчо
визначених обставин для формування
податкового кредиту є обов'язковою,
але, не є безумовною підставою для
визнання правомірності такого
формування за умови, якщо податковий
орган доведе, що відомості у
документах, на підставі яких вони
сформовані, не відповідають дійсності,
в тому числі, коли господарські
операції з придбання товару (робіт,
послуг) не мали реального характеру.

У відповідності до п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, право
платника податку на податковий кредит
ставиться в залежність від отримання
податкової накладної, а не від сплати
його контрагентами податку до бюджету
та їх знаходження за юридичними
адресами після здійснення
господарських операцій.

Факт використання товару позивачем у
власній господарській діяльності, та,
відповідно, реальність виконання
договору сторонами, підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, щодо отримання даного
товару, використання його в
господарській діяльності, що
підтверджується належними доказами,
які містяться в матеріалах справи.

Так, на підтвердження використання
отриманих товарів від ПП
"Союзмолторг-2005" (олійно-жирової
продукції) та послуг від ТОВ
"Владен-В.Р.", у власній господарській
діяльності, позивачем надано докази,
які підтверджують факт подальшого
використання даних товарів, а саме:
договори на виробництво продукції, на
виконання дератизації приміщення,
водопостачання, постачання
електроенергії. (т.1 а.с.81-101)

Податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Враховуючи те, що факт придбання
позивачем у ПП "Союзмолторг-2005" та
ТОВ "Владен-В.Р." товарів, послуг, згідно
вищезазначених договорів,
підтверджується належними первинними
бухгалтерськими документами, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про фактичне
підтвердження наявності у позивача
підстав для віднесення суми сплаченого
даним контрагентам ПДВ у розмірі 25213,68
грн. до податкового кредиту у
лютому-березні 2011р. та вересні-грудні
2011р..

Колегія суддів не погоджується із
твердженням відповідача, що
фінансово-господарські угоди між
позивачем та ПП "Союзмолторг-2005" та ТОВ
"Владен-В.Р." є нікчемними. Так, станом на
час укладення позивачем з даним
контрагентами договорів та їх
виконання, останні були та є
зареєстровані в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, що підтверджується
витягами з ЄДР (т.2 а.с.75-80) та на час
здійснення господарських операцій з
позивачем, були платниками податку на
додану вартість, що не заперечувалось і
представником відповідача при
розгляді справи судом першої
інстанції.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Такий правочин визнається
судом недійсним.

У відповідності до вимог ст.2 28 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемні правочини характеризуються
таким ознаками як спрямованість на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Акт перевірки Кіровоградської ОДПІ
Кіровоградської області ДПС, на
підставі якого прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
містить жодних посилань на наявність
ознак, які передбачені ч.1 ст.228 ЦК
України. До того ж, колегія суддів
зазначає, що даний акт перевірки
ґрунтується лише на відомостях,
викладених в актах перевірки
контрагентів позивача по ланцюгам
постачання.

Крім того, суд першої інстанції вірно
зазначає, що самостійно визначений
платником податку податковий кредит
вважається сформованим правомірно,
доки контролюючим органом в
установленому порядку не буде доведено
факту невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Відповідачем не було надано доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

До того ж, суд зазначає що відповідно до
ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами перевірок, які б факти в цьому
акті не були відображені. Вказані ж в
акті перевірки висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю за дотриманням податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Посилання відповідача на частини 1, 5
статтю 203, статтю 215 є безпідставними,
так як зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Недійсність правочину між позивачем та
контрагентом не визнана в судовому
порядку, у зв'язку з чим, факти,
викладені в акті перевірки, не можуть
бути належними доказами наявності
порушень позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216,
228 ЦК України відносно того, що
укладений ним правочин з зазначеним
контрагентом не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, та є підставою для
визнання такого правочину недійсним.
Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Так, відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів, надання
послуг, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентами -
є тільки припущенням.

Також відповідачем не наведено
доказів, які свідчили б, що договори,
сторонами якого є позивач та ПП
"Союзмолторг-2005" та ТОВ "Владен-В.Р.",
укладено з метою, що суперечить
інтересам держави, в тому числі, в
частині ухилення від сплати податків в
передбаченому законодавством обсязі
та отримання незаконної податкової
вигоди.

Відповідачем не надано жодних доказів
фактичного нездійснення господарських
операцій, суми по яких позивачем
включені до складу витрат та
податкового кредиту при обчисленні
податку на прибуток та податку на
додану вартість.

Відповідачем по справі, як суб'єктом
владних повноважень, не виконано
покладеного на нього обов'язку щодо
доказування правомірності прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

На підставі аналізу встановлених
обставин і правовідносин, що їм
відповідають, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність
прийняття Кіровоградською ОДПІ
податкових повідомлень-рішень від 12
липня 2013 року № та № .

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції і не дають
підстав для висновку про помилкове
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, яке призвело б до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
залишення оскаржуваного рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області -
залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року по справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області про
скасування податкового повідомлення -
рішення - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай