Справа № 826/14178/13-а
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Головань
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Кучми А.Ю.

суддів:
Безименної Н.В., Федотова
І.В.

при секретарі:
Козловій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.10.2013 у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів
України, третя особа: Міністерство
інфраструктури України про визнання
нечинним та скасування п.10 Постанови №
160 від 06.03.2013,-

В С Т А Н
О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Кабінету Міністрів України
про визнання нечинним та скасування п.
10 № 160 постанови Кабінету Міністрів
України від 06.03.2013 «Про внесення змін до
Порядку обслуговування громадян
залізничним транспортом».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.10.2013 у задоволенні вищевказаного
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нову,
якою задовольнити позовні вимоги
повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без
змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, з чим погоджується колегія
суддів з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 252 від 19.03.1997 відповідно до статті 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 3 Закону України «Про
залізничний транспорт» затверджено
Порядок обслуговування громадян
залізничним транспортом.

Згідно п. 22 Порядку отримавши проїзний
документ, пасажир повинен не відходячи
від каси перевірити правильність
зазначених у проїзному документі
відомостей та одержану здачу.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 160 від 06.03.2013 «Про внесення змін до
Порядку обслуговування громадян
залізничним транспортом» у п. 22 Порядку

після слова «відомостей» доповнено
словами «, у тому числі прізвища та
імені,»;

доповнено пункт абзацом такого змісту:

«Посадка в поїзд здійснюється за
пред'явленням проїзного документа та
документа, який посвідчує особу
(паспорт громадянина України, паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, дипломатичний паспорт України,
службовий паспорт України, посвідчення
особи моряка, посвідчення члена
екіпажу, посвідчення особи на
повернення в Україну, тимчасове
посвідчення громадянина України,
посвідчення водія, посвідчення особи
без громадянства для виїзду за кордон,
посвідчення особи, яка потребує
додаткового захисту, проїзний документ
для виїзду за кордон особи, яку визнано
біженцем, та особи, яка потребує
додаткового захисту, довідка про
звернення за захистом в Україні,
посвідка на постійне проживання,
посвідка на тимчасове проживання,
картка мігранта, посвідчення біженця,
проїзний документ біженця, паспортний
документ іноземця та особи без
громадянства) «.

З врахуванням внесених змін п. 22
Порядку має наступну редакцію:

Отримавши проїзний документ, пасажир
повинен не відходячи від каси
перевірити правильність зазначених у
проїзному документі відомостей, у тому
числі прізвища та імені, та одержану
здачу.

Посадка в поїзд здійснюється за
пред'явленням проїзного документа та
документа, який посвідчує особу
(паспорт громадянина України, паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, дипломатичний паспорт України,
службовий паспорт України, посвідчення
особи моряка, посвідчення члена
екіпажу, посвідчення особи на
повернення в Україну, тимчасове
посвідчення громадянина України,
посвідчення водія, посвідчення особи
без громадянства для виїзду за кордон,
посвідчення особи, яка потребує
додаткового захисту, проїзний документ
для виїзду за кордон особи, яку визнано
біженцем, та особи, яка потребує
додаткового захисту, довідка про
звернення за захистом в Україні,
посвідка на постійне проживання,
посвідка на тимчасове проживання,
картка мігранта, посвідчення біженця,
проїзний документ біженця, паспортний
документ іноземця та особи без
громадянства).

Позивач вважає зміни до п. 10 Порядку
обслуговування громадян залізничним
транспортом згідно постанови Кабінету
Міністрів України № 160 від 06.03.2013
нечинними та просить їх скасування з
таких підстав.

Позивач зазначає, що оскаржувана
постанова прийнята на порушення - ст. 19,
33 Конституції України, згідно яких
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством; кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом; ст. 64 Конституції України,
згідно якої конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України. В
умовах воєнного або надзвичайного
стану можуть встановлюватися окремі
обмеження прав і свобод із зазначенням
строку дії цих обмежень. Не можуть бути
обмежені права і свободи, передбачені
статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59,
60, 61, 62, 63 цієї Конституції; ст. 270, 273, 313
Цивільного кодексу України, згідно
яких фізична особа має право на свободу
пересування; фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом; ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», згідно якої громадянам
України гарантується свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання; ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, згідно якого
кожен, хто законно перебуває на
території держави, має прав вільно
пересуватися і вільно вибирати місце
проживання в межах цієї території; на
здійснення цих прав не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної безпеки, для
підтримання публічного порядку,
запобігання злочину, захисту здоров'я
чи моралі або з метою захисту прав і
свобод інших осіб.

Позивач вважає, що встановлення
обов'язку при посадці в поїзд
пред'являти документ, який посвідчує
особу, порушує його право на свободу
пересування, оскільки за відсутності
такого документу він позбавлений права
скористатися послугами залізничного
транспорту.

Також позивач зазначає, що фізичні
особи, які досягли чотирнадцяти років,
оскаржуваною постановою Кабінету
Міністрів України позбавлені права
вільно пересуватися територією
України, оскільки у них відсутні
документи, перелічені у п. 10 Порядку.

Відповідач зазначив, що оскаржувана
постанова прийнята в межах повноважень
Кабінету Міністрів України як вищого
органу у системі органів виконавчої
влади, згідно ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про залізничний транспорт», в
передбаченому законодавством порядку.

Запроваджені вимоги щодо посвідчення
особи перед її посадкою в поїзд мають
на меті попередження терористичних
дій, запобіганню правопорушень у
поїздах та дотриманню правопорядку,
належному забезпеченню безпеки
пасажирів.

Вказані зміни не встановлює заборон
або обмежень щодо прав людини і
громадянина при пересуванні
територією України.

Відповідач посилається на ч. 1 ст. 4
закону України «Про боротьбу з
тероризмом», згідно якого організація
боротьби з тероризмом здійснюється
Кабінетом Міністрів України у межах
його компетенції.

Визначений Урядом перелік документів,
який посвідчує особу при посадці в
поїзд та закріплений п. 10 оскарженої
постанови Кабінету Міністрів України,
кореспондує зі ст. 13 Закону України
«Про Єдиний державний демографічний
реєстр та документи, що підтверджують
громадянство України, посвідчують її
особу та її спеціальний статус», ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», ст. 1 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства».

У відповідності до п. 1 Порядку
обслуговування громадян залізничним
транспортом, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 252 від
19.03.1997 цей Порядок (з усіма внесеними до
нього змінами) розповсюджується на
всіх громадян України, які
користуються або можуть скористатися
послугами залізничного транспорту.

Оскільки будь-який громадянин України
є потенційним користувачем послуг
залізничного транспорту, то позивач
підпадає під визначення належного
позивача згідно ч. 2 ст. 171 КАС України.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 3, ст. 6 КАС України
позивач наділений правом звертатися до
адміністративного суду виключно за
захистом своїх прав, свобод та
інтересів, тоді як звернення до суду за
захистом прав інших осіб допускається
виключно у випадках, прямо
передбачених законодавством.

ОСОБА_2 не надано доказів того, що
позивача уповноважено на подачу позову
в інтересах фізичної особи, яка не
досягла чотирнадцятирічного віку;
відповідно, у суду відсутні підстави
для надання оцінки пояснень позивача в
частині порушення прав вказаної
категорії осіб.

Згідно ч. 3, 6 ст. 171 КАС України у разі
відкриття провадження в
адміністративній справі щодо
оскарження нормативно-правового акта
суд зобов'язує відповідача
опублікувати оголошення про це у
виданні, в якому цей акт був або мав
бути офіційно оприлюднений.

Якщо оголошення опубліковано
своєчасно, вважається, що всі
заінтересовані особи належним чином
повідомлені про судовий розгляд
справи. Скарги на судові рішення в цій
справі таких осіб, якщо вони не брали
участі у справі, залишаються без
розгляду.

Оголошення про оскарження
нормативно-правового акту розміщено у
Офіційному віснику України, 2013, № 73, про
що надано докази, залучені до
матеріалів справи, і всі зацікавлені
особи, які вважають свої права
порушеними прийняттям оскаржуваного
акту, могли звернутися до суду з
відповідним позовом або подати заяви
про залучення до участі у даній справі,
в тому числі, представники осіб, які не
є повнолітніми, але досягли
чотирнадцяти років.

У відповідності до ст. 150 Конституції
України, частини першої ст. 171 КАС
України до повноважень
адміністративного суду не належить
розгляд справ щодо відповідності актів
(постанов і розпоряджень) Кабінету
Міністрів України на відповідність
Конституції України, тому суд першої
інстанції, вирішуючи спір по суті,
вірно не надав оцінку посиланням
позивача на порушення вимог ст. 19, 33, 64
Конституції України.

Щодо відповідності оскаржуваної
постанови законодавству судом першої
інстанції зазначено наступне.

Зазначені у позові акти законодавства,
яким, на думку позивача, не відповідає
оскаржувана постанова, - ст. 270, 273, 313
Цивільного кодексу України, ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст. 2 Протоколу №4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод - визначають та
гарантують право на свободу
пересування, яке позивач вважає
обмеженим.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість таких висновків
позивача з наступних мотивів.

У відповідності до ст. 3, ст. 12 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» обмеження свободи
пересування по суті означає заборону
вільного відвідування певних
територій, а також заборону вільного
переміщення по території України
певним категоріям осіб.

Процедура ідентифікації особи (в тому
числі, пред'явлення документу, що
посвідчує особу) не означає заборону
вільного відвідування певних
територій, а також заборону вільного
переміщення по території України
певним категоріям осіб, а визначає
умови реалізації права вільного
пересування, в даному випадку, при
використанні послуг залізничного
транспорту.

Бажання особи переміщатися по
території України у будь-якому
напрямку, у будь-який спосіб, у
будь-який час не означає відсутності
обов'язку дотримання процедур такого
переміщення, якщо обраний особою
спосіб переміщення їх передбачає.

Неможливість особи скористатися
послугами залізничного транспорту для
переміщення в межах України у зв'язку з
небажанням пред'явити документ на
підтвердження особи або його
відсутністю не означає заборону або
обмеження такого переміщення.

Особа може здійснити переміщення у
потрібному напрямку за допомогою тих
видів громадського транспорту, які не
потребують ідентифікації особи, або
здійснити переміщення особистим
транспортом.

Оскільки в даному випадку Кабінетом
Міністрів України при прийнятті
оскаржуваної постанови не встановлено
обмежень свободи пересування, не
передбачених Законом, то висновок
позивача про вихід відповідача за межі
власної компетенції є необґрунтованим.

Право Кабінету Міністрів України
визначати порядок та умови організації
діяльності залізничного транспорту
загального користування передбачено
частиною першою ст. 4 Закону України
«Про залізничний транспорт».

За наведених обставин та беручи до
уваги частину третю ст. 2 КАС України
колегія суддів доходить аналогічного з
судом першої інстанції висновку про
відсутність підстав для висновку про
порушення Кабінетом Міністрів України
як суб'єктом владних повноважень
вказаних принципів в даному випадку, що
є підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Доводи апелянта не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вище викладеного та
приписів ст. 159 КАС України, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.10.2013 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 03.06.2014.

Головуючий-суддя:
А.Ю. Кучма

Судді:
Н.В. Безименна

І.В. Федотов

Головуючий суддя
Кучма А.Ю.

Судді:
Безименна Н.В.

Федотов І.В.