Справа № 802/2372/13-а
Суддя: Муравйов О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2014 р. м. Київ
К/800/44217/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддя судді за участю
секретаря представників сторін: від
позивача: від відповідача:Муравйов О. В.
Бившева Л. І. Вербицька О. В. Титенко М.
П. Мамченко І. В. Мельниченко С.
С.розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_7 на постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 31.07.2013 рокуу справі№ 802/2372/13-аза
позовомСуб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_7до
Козятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Вінницької
областіпровизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.06.2013 року
у справі № 802/2372/13-а позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Козятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Вінницької
області Державної податкової служби №
від 29 12.2012 року.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 31.07.2013 року
апеляційну скаргу Козятинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів у Вінницькій
області задоволено. Постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.06.2013 року
у справі № 802/2372/13-а скасовано. Прийнято
нову постанову. В задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із постановою
апеляційного суду, позивач звернувся
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій
просить її скасувати, залишити в силі
постанову суду першої інстанції. Свої
вимоги заявник обґрунтовує порушенням
судом норм процесуального права,
зокрема, п. 42.2 ст. 42, п. 44.5 ст. 44
Податкового кодексу України.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної відповідачем позапланової
виїзної документальної перевірки СПД
ФО ОСОБА_7 з питань достовірності
формування податкового зобов'язання та
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаємовідносинах з
СПД ОСОБА_9 за період з 01.09.2009 року по
31.08.2012 року складено акт від 08.10.2012 року
№ 78/17-, яким зафіксовано порушення
позивачем ст. ст. 203, 215, 216, 228, 662, 655, 656
Цивільного кодексу України, пп. 7.2.6 п. 7.2,
пп. пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», п. п.
201.1, 201.10, ст. 201, п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, які
призвели до завищення податкового
кредиту з податку на додану вартість в
сумі 99 223,00 грн. внаслідок включення до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість, не підтверджених
податковими накладними, за
правочинами, які за результатами
перевірки визнано нікчемними.

На підставі акта перевірки 26.10.2012 року
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 124 028,75 грн., в
тому числі за основним платежем 99 223,00
грн., за штрафними санкціями на суму 24
805,75 грн.

Крім того, за результатами
адміністративного оскарження
вказаного рішення ДПС у Вінницькій
області податкове повідомлення
рішення частково скасоване з підстав
визначення податкового зобов'язання в
порушення статті 102 Податкового
кодексу України по періоду за межами 1095
днів (вересень 2009 року). У зв'язку з цим
відповідачем 29.12.2012 року прийнято
податкове повідомлення-рішення, яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем 86 223.00
грн., за штрафними санкціями 0,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що платник
податків у відповідності до вимог п. 44.5
ст. 44 Податкового кодексу України 03.10.2012
року повідомив відповідача про втрату
первинних документів. Разом з тим,
контролюючий орган, не надавши час для
можливості їх відновлення, не
зупинивши проведення перевірки, склав
акт перевірки та за його наслідком
прийняв рішення про донарахування
податкових зобов'язань.

Суд апеляційної інстанції про відмову
в задоволенні позову, оскільки в
поясненнях жодної інформації про дату
втрати цих документів не зазначено, що
унеможливлює встановити дотримання
позивачем вимог п. 44.5 ст. 44 Податкового
кодексу України. Крім того, на запит
податкового органу № 384/17-014 від 23.08.2012
року позивачем ні документів, які
витребовувались, ні заяви про втрату
цих документів не надавалось.

Колегія суддів вважає такий висновок
судів передчасним, враховуючи
наступне.

Відповідно до ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
серед іншого, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно із п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Аналогічні положення передбачені пп.
7.2.6 п. 7.2, пп. пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Правові наслідки у вигляді виникнення
права платника податку на формування
витрат та податкового кредиту з ПДВ
наступають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

Згідно із п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 163 Кодексу
адміністративного судочинства України
мотивувальна частина постанови
повинна містити встановлені судом
обставин із посиланням на докази, а
також мотивів неврахування окремих
доказів; мотивів, з яких суд виходив при
прийнятті постанови, і положення
закону, яким він керувався.

Аналогічні вимоги визначені ст. 207
Кодексу адміністративного судочинства
України для ухвали суду апеляційної
інстанції.

Згідно із ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Проте, суди першої та апеляційної
інстанції, вирішуючи спір, обмежились
доводами стосовно наявності
необхідних документів по спірним
операціям під час проведення
перевірки, не дослідивши питання
реальності спірних господарських
операцій з урахуванням відповідних
первинних бухгалтерських документів,
наданих до справи.

Посилання суду першої інстанції на те,
що суд не надає оцінку їх належності та
допустимості наданих документів в
розрізі господарських операцій між
позивачем та СПД ОСОБА_9, оскільки дана
функція є прерогативою виключно
органів податкової служби, є
необґрунтованою, адже в силу п. 3 ч. 3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
серед іншого, чи вчинені вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, тобто встановити
питання правомірності рішень
відповідача з урахуванням наявних
доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що на підставі ч. 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові рішення у справі підлягають
скасуванню, як такі, що прийняті з
порушенням норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а
справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої
інстанції слід врахувати викладене,
застосувати при оцінці доводів сторін
норми матеріального права, які повинні
бути застосовані, і вирішити спір
згідно із законодавством.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.06.2013 року
та постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 31.07.2013 року
у справі № 802/2372/13-а скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
Л. І. Бившева

О. В. Вербицька