Справа № 872/8810/13
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2014 рокусправа № 808/1691/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 квітня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Приватного підприємства
«Агроснаб-Запоріжжя 2005» до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби, м. Запоріжжя про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПП «Агроснаб-Запоріжжя 2005» звернулось
з вищевказаним позовом до суду в якому,
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення прийняте
Державною податковою інспекцією у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби № від 12.10.2012.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на невідповідність
висновків викладеним податковим
органом в акті перевірки про допущенні
порушення, дійсним обставинам справи,
що свідчать про реальність угод
укладених між позивачем та ПП
«Автопромресурс Н09».

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 квітня 2013
року позов було задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не з'явились, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому відповідно до
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
податковим органом проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ПП «Агроснаб-Запоріжжя 2005» з
питання дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ПП «Автопромресурс Н09» за період з
01.07.2010 р. по 30.09.2010 р., про що складено акт
від 21.09.2012 № 82/22-10/33210737.

Перевіркою встановлено порушення ПП
«Агроснаб-Запоріжжя 2005» вимог п.п. 7.4.1
та п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» в
результаті якого встановлено
заниження податку на додану вартість
за період 2010 рік (липень, серпень,
вересень) на загальну суму ПДВ 208 660 грн.,
а саме по періодах: липень 2010 року на
суму 44 962 грн., серпень 2010 року на суму 76
957 грн., вересень 2010 року на суму 86 741 грн.

На підставі акту перевірки 12.10.2012 р. ДПІ
у Шевченківському районі м. Запоріжжя
прийняте податкове
повідомлення-рішення № , яким ПП
«Агроснаб-Запоріжжя 2005» донараховано
податкове зобов'язання з ПДВ на
загальну суму 260 825,00 грн., в т.ч. 208 660,00
грн. за основним платежем та 52 165,00 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями

У період що перевірявся позивач мав
договірні відносини щодо поставки
товарів із зазначеними в акті
перевірки контрагентом.

Постановою Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 05.08.2011
встановлено, що ПП «Автопромресурс Н09»
було створено без наміру займатися
підприємницькою діяльністю, та лише
оформлювали документи
фінансово-господарської діяльності,
які містять недостовірні дані, тому ПП
«Автопромресурс Н09» не могло здійснити
поставку товарів, виконувати роботи.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
№168/97 податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів оплату
вартості таких робіт (послуг).

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» визначено,
що податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпункту 7.2.1 пункту 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дату
виписування податкової накладної; в)
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість; г)
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); д) місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; е) опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); є) повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах отримувача; ж) ціну поставки
без врахування податку; з) ставку
податку та відповідну суму податку у
цифровому значенні; и) загальну суму
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Відповідно до підпунктів 7.2.4, 7.2.6 пункту
7.2 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.
Податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
платник податку - особа, яка згідно з
цим Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або
особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1
статті 10, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту та своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону (п.10.2.
ст.10 Закону).

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі в разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
наявність у позивача податкових та
видаткових накладних, на підставі яких
відповідні суми ПДВ у складі вартості
придбаних товарів були включені до
податкового кредиту, ПП
Агроснаб-Запоріжжя 2005» цілком
правомірно включило суми податку на
додану вартість по отриманим послугам
до складу податкового кредиту оскільки
його право на податковий кредит
підтверджується єдиним і належним, з
точки зору діючого законодавства,
доказом.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Реальність поставки товару та надання
послуг, підтверджені належним чином
первинними документами: договорами,
видатковими накладними; податковими
накладними, виписками з особових
рахунків, картками рахунків,
платіжними дорученнями.

Придбані позивачем у ПП
«Автопрооресурс Н09» запасні частини до
сільськогосподарської техніки були в
наступному реалізовані іншим
підприємствам.

Первинні бухгалтерські документи
свідчать про фактичне отримання
позивачем товарів, що відображено в
бухгалтерському обліку та інших
документах, які були надані позивачем
до податкового органу до проведення
перевірки.

Зазначені первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Посилання податкового органу на
відсутність у ПП «Автопромресурс Н09»
можливостей для надання послуг та
поставку товару в силу відсутності
основних засобів та персоналу не може
свідчити про нереальність угод через
те, що укладення трудового договору не
є єдиним способом залучення фізичних
осіб до вчинення необхідних дій в
процесі надання послуг та поставки
товару, податкове законодавство не
ставить право платника на податковий
кредит та на формування валових витрат
в залежності від того, за яких ресурсів
(власних або залучених) надавалися
послуги або здійснювалася поставка
товару постачальником.

Щодо посилання відповідача, на
фіктивність укладених договорів між
позивачем та вказаними вище
контрагентами, колегія суддів вважає
обґрунтованим їх спростування судом
першої інстанції з огляду на те, що
відсутність та/або дефектність
документів на транспортне перевезення
не є безумовною підставою ставити під
сумнів здійснення господарських
операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України N 363 від 14.10.97 р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані Правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

Судом першої інстанції також вірно
зазанчено, що вказані правила
регулюють інші правовідносини, ніж ті
що склалися між позивачем та його
контрагентом.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанцій щодо
відсутності підстав нарахування
податкових зобов'язань через
недекларування відповідних сум
податкових зобов'язань контрагентами
позивача, оскільки зазначені доводи
суперечать практиці Європейського
суду з прав людини. Так, відповідно в п.
57 Рішення Європейського суду з прав
людини по справі «Булвес» АД проти
Болгарії від 22 січня 2009 року судом
було зазначено, що оскільки
компанія-заявник у повному обсязі та
вчасно виконала обов'язки з дотримання
встановлених Державою-членом
Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала
засобів для забезпечення виконання
податкових зобов'язань постачальником
і не знала про невиконання останнім
своїх обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами зустрічної перевірки
постачальника могло бути встановлено,
чи виконав постачальник свій обов'язок
подання звітності з ПДВ у повному
обсязі. Відповідачем не доведено
обізнаності позивача щодо
недобросовісного декларування своїх
зобов'язань його контрагентами.

Отже, позивач не може нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до
зазначеного рішення Європейського
суду з прав людини є надмірним тягарем
для платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Крім того колегія суддів відхиляє
доводи відповідача з приводу
нікчемності угод, укладених позивачем
з контрагентами позивача , враховуючи
наступне.

Викладені в акті перевірки висновки
про порушення позивачем вимог ст. ст. 203,
215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року):

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін -в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне -з неї першій
стороні на відшкодування одержаного.
При наявності умислу лише у однієї із
сторін все одержане нею за правочином
повинно бути повернуто іншій стороні, а
одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного за рішенням
суду стягується в дохід держави.

Тобто, законодавець з 01.01.2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Крім того, відповідно п. 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, заволодіння
ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України обов'язково
має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. При цьому, доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Постановою Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 05.08.2011
встановлено, що, ОСОБА_1, який
обвинувачений по ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 1
ст. 364, ч.1 ст. 366 , виступив організатором
організованої групи осіб розробив план
скоєння злочину, підібрав
співучасників злочину і сформував
склад організованої групи, надалі
керував діями членів організованої
групи, своїми умисними діями особисто
і, охоплюючи своїм сенсом усі дії інших
членів організованої групи ОСОБА_2,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, здійснив створення
суб'єктів підприємницької діяльності
ПП «Автопромресурс Н09», з метою
здійснення і прикриття незаконної
діяльності по переказу грошових коштів
з безготівкової в готівкову форму і
незаконному формуванню податкового
кредиту по ПДВ. В той же час колегія
суддів зазначає, що постановою не
встановлено фіктивність та
нереальність угод укладених з ПП
«Агроснаб-Запоріжжя 2005».

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що сама по собі фіктивність
реєстрації ПП «Автопромресурс Н09» не є
беззаперечним свідченням
безтоварності усіх операцій,
здійснених цим суб'єктом
господарювання, та не може
розцінюватися як імперативна ознака
фіктивності усіх укладених ним
правочинів. Правовідносини між ПП
«Автопромресурс Н09» та позивачем у
справі не були предметом дослідження у
кримінальній справі по обвинуваченню
ОСОБА_1 у створенні фіктивних суб'єктів
господарювання.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про дотримання ПП
«Агроснаб-Запоріжжя 2005» умов для
формування податкового кредиту та про
відсутність у податкового органу
підстав для здійснення оспорюваних
донарахувань.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване судове
рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби - залишити без
задовольнити.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04 квітня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
С.В. Сафронова