Справа № 805/3759/14
Суддя: Козаченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 р.
Справа №805/3759/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 12 год. 05
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді
Козаченка А. В.

при секретарі
Широбокові І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Центрально-Міському районі
м.Горлівки до Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції про визнання бездіяльності
незаконною, зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В
И В:

Управління Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м.Горлівки
звернулося до суду з позовною заявою до
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції про
визнання бездіяльності незаконною,
зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав, що в провадженні відповідача
знаходяться постанови про накладення
адміністративного штрафу № 264 від
20.09.2011р., № 353 від 20.12.2011р. видані
Управлінням Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Горлівки
про стягнення з ОСОБА_1 на користь
управління штрафу в сумі 1 870,00грн.

Позивач вважає, що державним
виконавцем у порушення ст. ст. 11, 25, 27
Закону України "Про виконавче
провадження", не приймаються заходи з
примусового виконання вищевказаних
постанов, не вчиняються у повному
обсязі виконавчі дії, окрім запитів до
БТІ та МРЕВ. Також, 17.01.2014р. на майно
боржника був накладений арешт, але дії
з вилучення арештованого майна і
передачі його для реалізації,
передбачені ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження» не проводилися.
09.02.2012р. державним виконавцем було
направлене розпорядження про
утримання боргу з заробітної плати,
натомість факту утримання боргу не
відбулося.

Позивач зазначає, що постанова про
відкриття виконавчого провадження
видана 16.03.2012р., тобто строк здійснення
виконавчого провадження вже давно
минув, натомість державним виконавцем
не було зроблено жодних активних дій,
направлених на стягнення боргу.

Таким чином позивач вважає, що
державним виконавцем у порушення ст. 11
Закону України "Про виконавче
провадження" не приймаються заходи
щодо стягнення боргу.

На підставі вищевикладеного позивач
просив визнати бездіяльність
відповідача неправомірною, зобов'язати
відповідача вжити дії, передбачені ст.
11 Закону України «Про виконавчу
службу» з примусового виконання
постанов про накладення
адміністративного стягення № 264 від
20.09.2011р., № 353 від 20.12.2011р., а саме:
направити повторні запити до всіх
реєстраційних установ для
встановлення майнового стану боржника;
здійснити перевірку підприємства на
предмет виконання розпорядження про
утримання боргу з заробітної плати
боржника; здійснити вихід за адресою
боржника для встановлення майнового
стану, здійснити вилучення та передачу
для реалізації арештованого майна;
звернутися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника за межі України до виконання
зобов'язання.

Представник позивача через канцелярію
суду надав заяву про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, своїх заперечень та
заяв про відкладення розгляду справи
до суду не надав.

Дослідивши подані матеріали та докази,
суд встановив наступне.

У відповідності до вимог ст. 2 Закону
України "Про виконавче провадження"
№ 606-XIV від 21 квітня 1999 року (надалі
Закон), примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 3 ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідачем у справах з
приводу рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби є відповідний орган державної
виконавчої служби.

Тобто, з урахуванням приписів
вищезазначеної норми, відповідачем у
даній адміністративній справі є саме
Центрально-Міський відділ державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції.

Постановою позивача від 20.09.2011р. № 264
(а.с. 6) накладено на ОСОБА_1
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 510,00грн.

25.11.2011р. відповідач отримав заяву від
24.11.2011р. № 31915/06 (а.с. 7) про примусове
стягнення штрафу на підставі постанови
від 20.09.2011р. № 264, про що свідчить
відповідний штамп.

Постановою позивача від 20.12.2011р. № 353
(а.с. 8) накладено на ОСОБА_1
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 425,00грн.

14.03.2012р. відповідач отримав заяву від
12.03.2012р. № 28675/07 (а.с. 9) про примусове
стягнення штрафу на підставі постанови
від 20.12.2011р. № 353, про що свідчить
відповідний штамп.

16.03.2012р. відповідачем було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП №31709550 (а.с. 10) на
виконання постанови від 20.12.2011р. № 353,
про стягнення штрафу в сумі 850, 00грн.

Постановою відповідача № 14576/14-11 від
10.01.2012р. та №14576/14-11 від 24.03.2012р. було
приєднано виконавче провадження з
примусового виконання постанови
№ 264 від 20.09.2011р. та № 353 від 20.12.2011р.
відповідно до зведеного виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчих документів щодо стягнення з
ОСОБА_1 на користь стягувача
відповідної суми боргу.

З протоколу від 13.03.2014р. (а.с. 5),
вбачається, що 16.07.2013р. державним
виконавцем було направлено запит до
ДПІ, 29.07.2013 запит до МРЕВ; 17.01.2014р. було
винесено постанову про арешт майна
боржника та заборону про їх відчуження,
але вищевказаний протокол не містить
відомостей щодо проведення дій з
вилучення арештованого майна і
передачі його для реалізації, які
передбачені ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження». Також,
відповідно до протоколу, 09.02.2012р. було
направлено розпорядження про
стягнення відповідної суми штрафу із
заробітної плати по місцю роботи,
натомість відомостей щодо факту
утримання боргу у протоколі не
зазначено, тощо.

Суд зазначає, що в матеріалах справи
відсутні будь-які документи, які б
свідчили про подальше здійснення
відповідачем виконавчих дій за період
з 17.01.2014р. року по теперішній час.

Не вживання державним виконавцем
відповідних дій для стягнення суми
боргу підтверджується також
інтернет-довідкою з Єдиного державного
реєстру виконавчих проваджень щодо
відомостей виконавчого провадження №
31709550.

Таким чином, з вищевказаних документів
вбачається, що з моменту відкриття
зазначеного виконавчого провадження,
державним виконавцем не було вчинено
достатніх дій для примусового
стягнення з ОСОБА_1 відповідної суми
боргу.

У відповідності до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку визначаються Законом України
"Про виконавче провадження" № 606-XIV
від 21.04.1999 (із змінами та доповненнями)
(далі - Закон № 606).

Так, у відповідності до Закону № 606,
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться
на підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону № 606,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст. 25 Закону № 606, у постанові
державний виконавець вказує про
необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ст. 27 Закону № 606, у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Згідно з ст. 52 Закону № 606, звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

Готівкові кошти, виявлені у боржника,
вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що
знаходяться на рахунках, вкладах та на
зберіганні у банках чи інших
фінансових установах, накладається
арешт. Арешт поширюється також на кошти
на рахунках, які будуть відкриті після
винесення постанови про накладення
арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню
за виконавчим провадженням, не
перевищує десяти розмірів мінімальної
заробітної плати, звернення стягнення
на єдине житло боржника та земельну
ділянку, на якій розташоване це житло,
не здійснюється. У такому разі
державний виконавець зобов'язаний
вжити всіх заходів для виконання
рішення за рахунок іншого майна
боржника.

Згідно з ст. 57 Закону № 606, арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону
№ 606, державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а з виконання
рішення немайнового характеру - у
двомісячний строк.

Отже, приймаючи до уваги час з якого
фактично відповідачем розпочато
примусове виконання, те, що з 17.01.2014р.
відповідачем взагалі не вчинялися
будь-які дії направлені на примусове
виконання постанов № 264 від 20.09.2011р. та
№353 від 20.12.2011р., суд вважає таку
бездіяльність з боку відповідача
протиправною.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
вважає, що з боку Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції при примусовому виконанні
постанови від 20.09.2011р. № 264, постанови
від 20.12.2011р. № 353, була допущена
бездіяльність та зобов*язує
Центрально-Міський відділ державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції вжити
заходи з примусового виконання
постанови від 20.09.2011р. № 264, постанови
від 20.12.2011р. № 353.

При цьому, з урахуванням вимог п. 1 ч. 2
ст. 162 КАС України, суд вважає
необхідним та достатнім способом
захисту прав позивача обрати саме
зобов*язання Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції вчинити заходи, передбачені
Законом України "Про виконавче
провадження" для примусового виконання
постанови від 20.09.2011р. № 264, постанови
від 20.12.2011р. № 353, виданої Управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м.Горлівки
про стягнення з ОСОБА_1 відповідної
суми боргу.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Щодо частини позовних вимог про
зобов*язання Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції вжити заходи з примусового
виконання постанови від 20.09.2011р. № 264,
постанови від 20.12.2011р. № 353 шляхом
направлення повторних запитів до всіх
реєстраційних установ для
встановлення майнового стану боржника;
здійснення перевірки підприємства на
предмет виконання розпорядження про
утримання боргу з заробітної плати
боржника; здійснення виходу за адресою
боржника для встановлення майнового
стану, здійснення вилучення та
передачу для реалізації арештованого
майна; звернення до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника за межі України
до виконання зобов'язання, суд вважає,
що, з огляду на вимоги ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження",
зобов'язання виконати конкретні
виконавчі дії буде втручанням у
компетенцію відповідача та відмовляє у
задоволенні цієї частини позовних
вимог.

Таким чином суд приходить до висновку
про часткове задоволення позовних
вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.2-15,
17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 99, 104-107, 110-111,
121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В
И В:

Адміністративний позов Управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м.Горлівки
до Центрально-Міського відділу
державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції про визнання бездіяльності
незаконною, зобов'язання вчинити певні
дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції з
виконання постанови від 20.09.2011р. № 264,
постанови від 20.12.2011р. № 353, виданих
управлінням Управління Пенсійного
фонду України в Центрально-Міському
районі м.Горлівки про стягнення з
ОСОБА_1 відповідної суми
боргу-неправомірною.

Зобов'язати Центрально-Міський відділ
державної виконавчої служби
Горлівського міського управління
юстиції вчинити заходи, передбачені
Законом України "Про виконавче
провадження" щодо примусового
виконання постанови від 20.09.2011р. № 264,
постанови від 20.12.2011р. № 353 про
стягнення відповідної суми боргу.

В решті позовних вимог - відмовити.

У разі подання апеляційної скарги,
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постановою
за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі відкладення складання постанови у
повному обсязі, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною 4 статті 167 цього Кодексу, було
повідомлено про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Козаченко А.В.