Справа № 819/1374/13-а
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
Справа №
10282/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача -
Науменко І.В., Авдєєнко В.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агродружство
Євішовіце Україна» на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 11.06.2013р. у
адміністративній справі за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агродружство
Євішовіце Україна» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
пені,-

В С Т А Н О В И Л А:

22.05.2013р. позивач Тернопільське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернувся до суду із
позовною заявою, в якій просив стягнути
на його користь з відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю /ТзОВ/ «Агродружство
Євішовіце Україна»
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2012
році в розмірі 32876 грн. 92 коп. та пеню за
порушення строків самостійної сплати
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 243 грн. 46 коп., а всього 33120 грн.
38 коп. (а.с.3-4, 5).

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 11.06.2013р.
заявлений позов задоволено; стягнуто з
відповідача на користь
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції
та пеню в розмірі 33120 грн. 38 коп. (а.с.23-24).

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, постанову суду оскаржив
відповідач ТзОВ «Агродружство
Євішовіце Україна», який покликаючись
на порушення судом норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову (а.с.37).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що судовими рішеннями встановлено
подачу впродовж 2010-2011 років звітів до
районного центру зайнятості про
наявність вакантних посад для
інвалідів. Оскільки вказані посади
залишилися не зайнятими, а звіт за
формою 3-ПН подається при наявності
вакантної посади одноразово, тому
відповідач в 2012 році не подавав і не
повинен був подавати звіт встановленої
форми, сподіваючись на спрямування
центром зайнятості відповідних осіб
для працевлаштування до відповідача.
Разом з тим, протягом 2012 року центром
зайнятості інваліди до відповідача з
метою працевлаштування не
скеровувалися.

Таким чином, у діях відповідача є
відсутньою вина у непрацевлаштуванні
інвалідів, у зв'язку з чим на нього не
можуть бути покладені
адміністративно-господарські санкції.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників відповідача на
підтримання поданої скарги,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно Звіту відповідача про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік по формі № 10-ПІ,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу в 2012
році становила 117 осіб; чисельність
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати у відповідача на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у цей період
складає 5 осіб, тоді як протягом 2012 року
відповідачем були працевлаштовані
лише 4 осіб (а.с.8).

Відповідно до розрахунку
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, сума
адміністративно-господарських санкцій
визначена в розмірі 32876 грн. 92 коп., а
також нарахована пеня за прострочення
сплати вказаних санкцій у розмірі 243
грн. 46 коп. (а.с.5).

Окрім цього, під час судового розгляду
справи відповідачем у добровільному
порядку вищевказані санкції не були
сплачені.

Задовольняючи заявлений позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
обов'язок працевлаштування інвалідів
покладений на відповідача згідно вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»;
докази працевлаштування відповідачем
інвалідів за основним місцем праці в 2012
році не представлені, також останнім не
подавалися протягом 2012 року до центру
зайнятості звіти щодо наявності
вакансій.

Таким чином, відповідач не здійснив
передбачених чинним законодавством
заходів щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів та заходів
щодо інформування відповідних органів
про наявну можливість на підприємстві
для працевлаштування інвалідів, чим
позбавив можливості виконання цими
органами свого обов'язку щодо
безпосереднього працевлаштування
інвалідів.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції вірними та
обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського
кодексу /ГК/ України підприємство з
правом найму робочої сили забезпечує
визначену відповідно до закону
кількість робочих місць для
працевлаштування, зокрема інвалідів.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями та
інтересами, є Закон України № 875-XII від
21.03.1991р. «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Згідно вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин):

ст.19 - для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

ст.20 - підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Як слідує із змісту рекомендацій
президії ВАС України № 07.2-10/2 від
14.04.2008р. «Про деякі питання практики
застосування адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування», при
розгляді наведеної справи підлягають
встановленню такі обставини як
створення відповідачем робочих місць
відповідно до встановленого нормативу;
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад); спрямування центрами
зайнятості інвалідів до роботодавців
та випадки безпосереднього звернення
інвалідів до роботодавців з питань
працевлаштування, а також причини
непрацевлаштування роботодавцями
інвалідів.

Розглядаючи подану апеляційну скаргу,
колегія суддів виходить з того, що у
звітному 2012 році відповідачем не були
створені робочі місця для
працевлаштування інвалідів в
необхідній кількості, а також не
сплачені адміністративно-господарські
санкції як грошове зобов'язання, яке є
альтернативним зобов'язанню
самостійно здійснити працевлаштування
інвалідів.

Факти нестворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів в межах
нормативу та несплати
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених ст.ст.19, 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Крім цього, відповідачем протягом 2012
року не подавалися звіти форми № 3-ПН до
Збаразького районного центру
зайнятості, що є обов'язком
підприємства, який встановлений
Законом України «Про зайнятість
населення»; відсутність подачі таких
звітів свідчить про відсутність
інформування відповідачем органів
зайнятості населення про необхідність
скерування на підприємство інвалідів з
метою їх подальшого працевлаштування
(а.с.7).

Також жодних доказів
неможливості працевлаштування
інвалідів з об'єктивних причин суду не
представлено.

Таким чином, із матеріалів справи та
представлених позивачем доказів
вбачається бездіяльність та
протиправність дій відповідача, його
вина у непрацевлаштуванні інвалідів,
що є складовими господарського
правопорушення; ним не здійснені всі
залежні від нього заходи по
недопущенню господарського
правопорушення, а тому наявні правові
підстави для застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
колегія суддів виходить із загальних
норм права відносно відповідальності
за порушення зобов'язань та
встановлення в діях або бездіяльності
роботодавця складу правопорушення з
метою застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в ч.1
ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Однак обов'язок державних органів щодо
забезпечення працевлаштування
інвалідів виникає лише після виконання
підприємством обов'язку щодо створення
робочих місць і надання, передбаченої
законодавством про соціальну
захищеність інвалідів, інформації про
наявність вільних робочих місць та
вакантних посад, на яких може
використовуватися праця інвалідів. При
відсутності такої інформації, органи,
визначені статтею 18 цього Закону, не
можуть скористатися своїми правами.

Оскільки роботодавець не вжив
усіх необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення, тому застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць в розмірі 32876 грн. 92 коп. є
законним.

У зв'язку з тим, що відповідач
самостійно не сплатив
адміністративно-господарські санкції
у встановлені строки - до 15 квітня року,
що настає за роком, в якому відбулося
порушення виконання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів, -
тому слід визнати правомірним й
нарахування пені на суму 243 грн. 46 коп.,
яка також підлягає стягненню.

Враховуючи, що строк сплати
адміністративно-господарських санкцій
сплив 15.04.2013р., позовна заява скерована
до суду 22.05.2013р., тому розглядуваний
позов заявлений із дотриманням вимог
ст.99 КАС України.

Отже, представленими доказами
позивачем в порядку ч.2 ст.71 КАС України
доведені правомірність заявлених
вимог, через що заявлений позов є
обґрунтованим і підставним, а тому
підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агродружство Євішовіце Україна» на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 11.06.2013р. у
адміністративній справі № 819/1374/13-а
залишити без задоволення, а згадану
постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька