Справа № 1570/5239/2012
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 1570/5239/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого судді - Стеценко О.О.

за участю секретаря - Цікалової Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Одеського
окружного адміністративного суду
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області, Одеського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про визнання
протиправними та скасування наказів,
зобов'язання поновити на посаді та
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 (далі - Позивач, або ОСОБА_1) із
позовними заявами (т.1 а.с.3-5, 80-86) до
Одеського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області (далі - Відповідач-1, або ОМУ
ГУМВС України в Одеській області),
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області (далі - Відповідач-2, або ГУМВС
України в Одеській області) (з
урахуванням ухвал Одеського окружного
адміністративного суду від 23.10.2012 року
та від 15.11.2012 року про закриття
провадження в частині позовних вимог)
про визнання протиправними та
скасування наказів начальника ГУМВС
України в Одеській області № 1714 та № 434
л/с від 27.08.2012 року про звільнення
старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з
посади оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області,
зобов'язання ГУМВС України в Одеській
області поновити ОСОБА_1 на посаді
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області в званні
старшого лейтенанта міліції та
виплатити встановлений законом
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Свої вимоги Позивач обґрунтував
наступними доводами.

Позивач з 1995 року проходив службу в
органах внутрішніх справ України, з
вересня 2010 року на посаді
оперуповноваженого сектора протидії
хабарництву відділу ДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області. 12.09.2012 року
перебуваючи на амбулаторному
лікуванні Позивач отримав листа зі
змісту якого дізнався, що його
звільнено з органів внутрішніх справ
наказами ГУМВС України в Одеській
області № 1714 та № 434 л/с від 27.08.2012 року
на підставі п.66 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України (за
дискредитацію). Позивач вважає його
звільнення із займаної посади
оперуповноваженого сектора протидії
хабарництву відділу ДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області незаконним
та безпідставним, оскільки
Відповідачами під час проведення
такого звільнення порушено низку
законодавчих вимог щодо підстав та
процедури звільнення. Позивач
зазначив, що йому стало відомо про те,
що у відношенні нього проводилась
перевірка лише 28.08.2012 року у
телефонному режимі зі слів
співробітників, які викликали його
ознайомитися з наказом. На його вимогу
надати копію та витяг з наказу, йому
було відмовлено. Крім того, Позивач
зазначив, що особа, яка проводила
службову перевірку (ОСОБА_2) не мала
права на її проведення, оскільки є
зацікавленою особою, так як в 2011 році
проводила у відношенні Позивача
службове розслідування та його дії
визнані протиправними постановою суду.
Також, Позивач, в обґрунтування своїх
вимог наголосив на тому, що такого
поняття як «службова перевірка» в
Дисциплінарному статуті органів
внутрішніх справ взагалі не існує, а
звільненню з посади передує службове
розслідування, з наказом про
призначення якого Позивача повинні
були ознайомити. При цьому, Позивач
вказав, що, на його думку, службове
розслідування повинно було бути
проведено посадовими особами
відповідних служб органів внутрішніх
справ, працівники яких допустили
порушення, тобто працівниками ГУМВС
або ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, а не УВБ в Одеській області.
Позивач, також, звернув увагу суду на
те, що на момент звільнення у нього
відсутні не зняті дисциплінарні
стягнення, прокуратурою м. Одеси
відмовлено у порушенні кримінальної
справи у відношенні нього.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 31.01.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16.04.2013 року, позов задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано накази ГУМВС України в
Одеській області № 1714 та № 434л/с від
27.08.2012 року про звільнення старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади
оперуповноваженого сектору протидії
хабарництву відділу ДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області. Зобов'язано
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з дня
звільнення до 06.12.2012 року. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15.01.2014 року касаційну
скаргу ГУМВС України в Одеській
області задоволено частково: постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 31.01.2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16.04.2013 року скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

У судовому засіданні Позивач просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі з підстав, зазначених у позовній
заяв та додаткових письмових
поясненнях (т. 3
а.с.54-62, 77-83).

Представник Відповідача-2 заперечував
проти задоволення позову в повному
обсязі з підстав, зазначених у
письмових запереченнях на
адміністративний позов (т.1 а.с.34-36). В
судовому засіданні представник
Відповідача зазначив, що УВБ в Одеській
області ДВБ МВС України є органом,
компетентним проводити перевірки
відносно працівників органів
внутрішніх справ на території свого
обслуговування. Враховуючи той факт, що
звернення гр. ОСОБА_3 на неправомірні
дії ОСОБА_1 надійшло до УВБ, то логічним
є той факт, що співробітники цього
підрозділу проводили перевірку. Крім
того, представник Відповідача
зазначив, що до ГУМВС в Одеській
області з УВБ в Одеській області
надійшов висновок перевірки, а не
службового розслідування, яким
зафіксовані виявлені ознаки
дискредитації в діях ОСОБА_1 ГУМВС в
Одеській області не мало підстав не
довіряти тим фактам, які встановили
співробітники внутрішньої безпеки,
адже їх безпосередній обов'язок і
полягає в проведенні таких перевірок.
Проведення ж службових розслідувань
перед звільненням особи за
дискредитацію не передбачено чинним
законодавством, оскільки звільнення за
дискредитацію звання рядового і
начальницького складу є самостійною
підставою припинення трудових
відносин з працівником міліції. Також,
на думку Відповідача, у своїй позовній
заяві ОСОБА_1 помилково робить
посилання на норми Закону України «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ», оскільки вказані
норми права не мають ніякого
відношення до спірних правовідносин.
Крім того, представник Відповідача
зазначив, що після надходження до ГУМВС
в Одеській області висновку УВБ від
09.08.2012 року він був реалізований ГУМВС в
Одеській області шляхом видання наказу
№ 1714 від 27.08.2012 року, а також наказу по
особовому складу №434 о/с від 27.08.2012 року.
Про видання даних наказів ОСОБА_1 був
повідомлений як усно так і письмово.
Враховуючи викладене, ГУМВС в Одеській
області вважає адміністративний позов
ОСОБА_1 необґрунтованим, не доведеним
об'єктивними фактами та нормами
чинного законодавства.

Представник Відповідача-1 в судовому
засіданні, також, заперечував проти
задоволення позову в повному обсязі з
підстав аналогічних, викладеним
представником Відповідача-2 в
письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення Позивача,
представників відповідачів,
дослідивши та проаналізувавши надані
сторонами докази у їх сукупності, судом
встановлено наступне.

З 1995 року Позивач проходив службу в
органах внутрішніх справ України, з
вересня 2010 року на посаді
оперуповноваженого сектора протидії
хабарництву відділу ДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області (т.1 а.с.49-55).

13.07.2012 року за вх. № 805 до УВБ в Одеській
області ДВБ МВС України з ОМУ ГУМВС
України в Одеській області надійшло
звернення гр. ОСОБА_3, в якому останній
скаржився на дії оперуповноваженого
ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області старшого лейтенанта міліції
ОСОБА_1, який на його думку, шахрайським
шляхом, увійшовши в довіру, під
приводом надання правової допомоги,
заволодів його грошовими коштами в
сумі 2000 доларів США (т.2 а.с.13, 15).

За скаргою гр. ОСОБА_3 на дії
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1 УВБ в
Одеській області ДВБ МВС України було
проведено службову перевірку, за
результатами якої складено висновок
від 09.08.2012 року (т.1 а.с.37-40, т.2 а.с.9-12).

За результатами перевірки наказом
ГУМВС України в Одеській області № 1714
від 27.08.2012 року «Про звільнення
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
ОСОБА_1» за грубі порушення вимог ст.7
Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ України,
затвердженого Законом Україну № 3460-ІV
від 22.02.2006 року, Кодексу честі
працівника ОВС України, Присяги
працівника органів внутрішніх справ
України та зобов'язання, наданого при
прийнятті на службу до ОВС України, що
виразилось у вступі у неслужбові
стосунки з громадянином ОСОБА_3,
заволодінні грошовими коштами
останнього, проявленій нещирості під
час проведення службового
розслідування, оперуповноваженого
ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області старшого лейтенанта міліції
ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх
справ за п.66 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України (за
дискредитацію) (т.1 а.с.44, 120).

Згідно наказу начальника ГУМВС України
в Одеській області № 434 о/с від 27.08.2012
року старшого лейтенанта міліції
оперуповноваженого сектору протидії
хабарництву ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області ОСОБА_1 звільнено у
запас Збройних Сил за п.66 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України (за
дискредитацію) (т.1 а.с.45, 119).

Не погоджуючись з вказаними наказами
Позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення представників сторін,
оцінивши докази по справі у їх
сукупності, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Правовідносини, пов'язані з
проходженням та звільненням з посад
публічної служби в органах внутрішніх
справ регулюються, зокрема, Законом
України «Про міліцію» № 565-XII від 20.12.1990
року, Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (зі змінами та
доповненнями), затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991
року (далі - Положення про проходження
служби), Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 року
(далі - Дисциплінарний статут), а також
Кодексом честі працівника органів
внутрішніх справ України.

Порядок звільнення зі служби осіб
середнього начальницького складу
визначається розділом VII Положення про
проходження служби, а саме: п.64. Крім
того, вимогами п. 66 цього ж Положення
встановлено, що особи рядового і
начальницького складу, які скоїли
вчинки, що дискредитують звання
рядового і начальницького складу,
звільняються з органів внутрішніх
справ. Чинним законодавством не
визначено поняття «дискредитації»,
«вчинку, що дискредитує звання
рядового і начальницького складу».
Дискредитація - це підрив довіри
когось, приниження чиєїсь гідності,
авторитету. Тобто, складові вказаного
поняття тісно пов'язані з
морально-етичними нормами. Отже,
вчинки, що дискредитують працівників
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ, пов'язані
насамперед із низкою моральних вимог,
які пред'являються до них під час
здійснення службових функцій та у
повсякденному житті. Ці вимоги
відображені у ст.5 Закону України «Про
державну службу», Кодексі честі
працівника органів внутрішніх справ,
Етичному кодексі працівника органів
внутрішніх справ та інших
нормативно-правових актах, що
регулюють діяльність органів системи
МВС України та їх особового складу.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що під вчинками, що
дискредитують звання працівника
органів внутрішніх справ України та
власне органи внутрішніх справ, слід
розуміти протиправні, винні діяння, які
здійснені посадовою особою органу
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням
службових обов'язків, або не пов'язані з
їх виконанням, але за своїм характером
здатні принизити в очах громадськості
гідність та авторитет працівника
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ.

Таким чином, п.66 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ передбачає особливу
підставу звільнення працівника
міліції з органів внутрішніх справ,
звільнення за яким може мати місце лише
тоді, коли достовірно доведено, що
посадова особа органу внутрішніх справ
скоїла вчинок проти інтересів служби,
який суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
носія влади, що призводить до
приниження державного органу та
унеможливлює подальше виконання ним
своїх обов'язків.

Визначальним при звільненні за
вказаним пунктом Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ є здійснення такого
вчинку особою саме під час перебування
на службі в органах внутрішніх справи,
тобто коли на таку особу
розповсюджується дія Закону України
«Про міліцію», Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, Дисциплінарного
статуту органів внутрішніх справ, а
також Кодексу честі працівника органів
внутрішніх справ України.

Як вбачається зі змісту висновку
службової перевірки за скаргою гр.
ОСОБА_3 та пояснень самого скаржника,
підставою для звільнення Позивача з
органів внутрішніх справ за п. 66
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ став вчинок
здійснений ним у лютому 2012 року, що
виразився у вступі у неслужбові
стосунки з гр. ОСОБА_3, заволодінні
грошовими коштами останнього, прояві
нещирості під час проведення
службового розслідування.

Однак, як встановлено судом, з 18.07.2011
року Позивач був звільнений у запас
Збройних Сил за п.66 Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ (за дискредитацію) на
підставі наказу начальника ГУМВС
України в Одеській області № 338 о/с від
18.07.2011 року (а.с.171 т.1).

З вказаним наказом Позивач не
погодився та оскаржив його до суду, та
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 10.01.2012 року
по справі № 2а/1570/6658/2011 (а.с.101-105 т.1)
вимоги Позивача задоволено, визнано
протиправними та скасовані накази
начальника ГУМВС України в Одеській
області № 934о/с від 18.07.2011 року та № 338
о/с від 18.07.2011 року в частині звільнення
з органів ВС з посади та в запас
Збройних сил за п. 66 старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1, зобов'язано
ГУМВС України в Одеській області
поновити його на посаді
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, стягнуто з
ГУМВС України в Одеській області на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з моменту
звільнення по дату винесення рішення.

При цьому, при прийнятті рішення суд
допустив до негайного виконання
рішення суду в частині поновлення на
посаді та стягнення середнього
заробітку за один місяць.

07.03.2012 року на виконання постанови
Одеського окружного адміністративного
суду від 10.01.2012 року щодо негайного
виконання її частини, наказом
начальника ГУМВС України в Одеській
області № 93о/с від 07.03.2012 року скасовано
пункти наказів ГУМВС України в
Одеській області № 934 від 18.07.2011 року в
частині покарання та № 338 о/с від 18.07.2011
року в частині звільнення ОСОБА_1 з
органів внутрішніх справ (т.1 а.с.172) та
Позивача поновлено на попередній
посаді - оперуповноваженого сектору
протидії хабарництву відділу ДСБЕЗ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, на
якій він працював по день звільнення
(т.1 а.с.49-52).

Таким чином, з 18.07.2011 року по 07.03.2012 року
Позивач не проходив службу в органах
внутрішніх справ, не займав там посади
та не отримував заробітної плати.

Зазначений висновок суду
підтверджується, також, довідкою ВКЗ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
від 01.04.2014 року, зі змісту якої
вбачається, що відповідно до
матеріалів архівної особової справи
колишнього співробітника органів
внутрішніх справ ОСОБА_1 в період з
18.07.2011 року до 07.03.2012 року на службі в
органах внутрішніх спав вказаний
співробітник не перебував (а.с.47 т.3).

Тобто, вступаючи у відносини з гр.
ОСОБА_3 у лютому 2012 року, що, на думку
Відповідачів, є дискредитаційним
вчинком згідно вимог п.66 Положення про
проходження служби, Позивач не
проходив службу в органах внутрішніх
справ та нього не розповсюджувалась
дія Закону України «Про міліцію»,
Положення про проходження служби,
Дисциплінарного статуту, а також
Кодексу честі працівника органів
внутрішніх справ України, відповідно
вчинені ним проступки за вказаний
період не можна кваліфікувати як
«дискредитаційні вчинки» в розумінні
положень п.66 постанови Кабінету
Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року.

В період з 18.07.2011 року по 06.03.2012 року
Позивач не був працівником міліції та
відповідно не мав спеціального
правового статусу, відповідно до якого
вимоги морального змісту віднесені до
службово-трудових обов'язків
працівників органів внутрішніх справ.

За таких обставин, суд вважає, що
здійснений ним вчинок не можна
кваліфікувати як «дискредитаційний»
та він не може бути підставою для
прийняття рішення про звільнення
Позивача з займаної посади на підставі
п.66 Положення про проходження служби.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи, зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
Відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Всупереч наведеним вимогам,
Відповідач-2, як суб'єкт владних
повноважень не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
прийнятих ним спірних наказів.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що накази ГУМВС України в
Одеській області № 1714 та № 434л/с від
27.08.2012 року в частині звільнення
Позивача з посади оперуповноваженого
сектору протидії хабарництву відділу
Державної служби боротьби з
економічною злочинністю ОМУ ГУМВС
України в Одеській області є
протиправними та такими, що підлягають
скасуванню.

Згідно п. 24 Положення у разі
незаконного звільнення або
переведення на іншу посаду особи
рядового, начальницького складу
органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній посаді з
виплатою грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу або різниці в
грошовому забезпеченні за час
виконання службових обов'язків, але не
більш як за один рік.

Як встановлено судом, постанова
Одеського окружного адміністративного
суду від 10.01.2012 року, що стала підставою
для поновлення Позивача на посаді
після первісного звільнення 18.07.2011
року, була скасована постановою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012 року
(т.2 а.с.102-107) та у задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 18.09.2013 року в задоволенні
касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012 року,
було відмовлено.

Ухвалою Верховного суду України від
18.02.2014 року по справі №21-493а13 у
задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 18.09.2013 року, було відмовлено
(т. 3 а.с. 91-94).

На підставі вказаного рішення
Одеського апеляційного
адміністративного суду наказ № 93 о/с
від 07.03.2012 року в частині поновлення
Позивача на раніше займаній посаді
визнано таким, що втратив чинність з
06.12.2012 року наказом начальника ГУМВС
України в Одеській області № 689 о/с від
28.12.2012 року (т.2 а.с.118).

Оскільки наказ № 93 о/с від 07.03.2012 року в
частині поновлення Позивача на посаді
після першого звільнення в 2011 року
наказом начальника ГУМВС України в
Одеській області № 689 о/с від 28.12.2012 року
визнаний таким, що втратив чинність,
відсутні правові підстави для зайняття
Позивачем посади в органах внутрішніх
справ. За таких обставин суд приходить
до висновку, що вимоги Позивача про
поновлення його на раніше займаній
посаді задоволенню не підлягають.

Також, суд вважає, що в даному випадку
не підлягають задоволенню вимоги
Позивача щодо стягнення на його
користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, оскільки такий
заробіток йому вже виплачений за
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 31.01.2013 року,
що підтверджується наявним в
матеріалах справи видатковим касовим
ордером (т.3 а.с.7), тобто порушене право
Позивача станом на момент розгляду
справи судом поновлене.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області, Одеського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області про визнання протиправними та
скасування наказів, зобов'язання
поновити на посаді та виплатити
середній заробіток за час вимушеного
прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
накази начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області № 1714
та № 434 о/с від 27.08.2012 року про
звільнення старшого лейтенанта
міліції ОСОБА_1 з посади
оперуповноваженого сектору протидії
хабарництву відділу Державної служби
боротьби з економічною злочинністю
Одеського міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області.

В задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через Одеський окружний
адміністративний суд шляхом подання в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом частини
третьої ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень було
повідомлено про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Стеценко О.О.

02 червня 2014 року