Справа № 2
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року м. Київ
К/800/43160/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі
головного управління Міндоходів у м.
Києві

на постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.05.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2013 року

у справі № 826/5303/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Київтрансбуд» (далі
- позивач, ТОВ «Київтрансбуд»)

до Державної податкової інспекції у
Дарницькому районі м. Києва Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ДПІ у Дарницькому р-ні м. Києва ДПС)

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Київтрансбуд» звернулось у квітні
2013 року до суду з адміністративним
позовом до ДПІ у Дарницькому р-ні м.
Києва ДПС про: скасування податкових
повідомлень-рішень від 26.03.2013 року №
/5277, № /5276, № та № 000038;
зобов'язання відобразити в електронній
базі даних «Система автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України», в
базі даних АІС співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту, в базі АІС аудит включно, але
не обмежуючись, об'єкт оподаткування
ТОВ «Київтрансбуд» з податку на
прибуток при придбанні товарів, робіт
(послуг) на загальну суму 1 436 390,00
гривень та подальшого продажу даних
товарів, робіт (послуг) ТОВ «Епіцентр К»
та об'єкт оподаткування з податку на
додану вартість при придбанні товарів,
робіт (послуг) на загальну суму 287 278,00
гривень та подальшого продажу даних
товарів, робіт (послуг) ТОВ «Епіцентр
К».

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2013 року,
позов задоволено частково: скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Дарницькому р-ні м. Києва ДПС від 26.03.2013
року № /5277, № та № 000038;
скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Дарницькому
р-ні м. Києва ДПС від 26.03.2013 року №
/5276 в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем у
розмірі 295 112,08 гривень та за штрафними
санкціями в розмірі 73 778,02 гривень. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.
Вважає, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій були прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Позивач у своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
є законними та обґрунтованими,
прийнятими з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
вважає касаційну скаргу відповідача
необґрунтованою, а тому просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій без змін.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до ст. 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що в період з 06.02.2013
року по 19.02.2013 року відповідачем
проведено документальну планову
перевірку ТОВ «Київтрансбуд» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт від 26.06.2013 року №
908/2240/34475152, яким зафіксовано
встановлені перевіркою порушення
позивачем вимог ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», ст. ст. 135,
164, 167, 168, 176, 198, 201 Податкового кодексу
України (далі - ПК України), ст. ст. 2, 3, 7
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 15.12.2004
року № 637, що призвело до заниження
податку на прибуток на 317 773,00 гривні,
заниження суми податку на додану
вартість на 30 805,00 гривень,
несвоєчасного перерахування до
бюджету податку з доходів фізичних
осіб у розмірі 515,00 гривень та
перевищенню ліміту готівки в касі
підприємства на 19 500,00 гривень.

На підставі зазначеного акту
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 26.03.2013 року:
№ /5276, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток за основним платежем у
розмірі 317 773,00 гривні та за штрафними
санкціями в розмірі 78 784,75 гривні; №
/5277, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 30 805,00 гривень та за штрафними
санкціями в розмірі 15 402,50 гривні; №
, яким до позивача застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі 39
000,00 гривень за порушення вимог
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні; № 000038,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 515,00 гривень та за штрафними
санкціями в розмірі 639,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи
спір по суті та частково задовольняючи
позовні вимоги, з висновками яких
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, виходили з
наступних мотивів.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до ст. 137, на
підставі документів, зазначених у п. 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до п. 135.4 цієї
статті; інших доходів, які визначаються
відповідно до п. 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у п. 135.3
цієї статті та у ст. 136 цього Кодексу.

Приписами пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України
визначено, що суми безнадійної
кредиторської заборгованості
включаться до інших доходів.

Згідно ст. 14 ПК України безнадійна
заборгованість - це, зокрема,
заборгованість за зобов'язаннями, щодо
яких минув строк позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) встановлено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
договору № 02/11-09 від 02.11.2009 року ТОВ
«Контраст» зобов'язалось виконати
роботи по будівництву об'єкта та надати
акти в строк не пізніше ніж 30.11.2009 року з
правом дострокового виконання, а ТОВ
«Київтрансбуд» - оплатити ці роботи
протягом 60 календарних днів на
підставі акта виконаних робіт.

У зв'язку з чим, судами попередніх
інстанцій зроблено вірний висновок, що
кредиторська заборгованість ТОВ
«Київтрансбуд» перед ТОВ «Контраст»
виникла у січні 2010 року та, відповідно,
строк позовної давності закінчився у
січні 2013 року.

Крім того, при дослідженні видаткових
накладних судами попередніх інстанцій
встановлено, що обов'язок ТОВ
«Київтрансбуд» сплатити ТОВ
«Сота-Стар» грошові кошти виник у
серпні, вересні та листопаді 2011 року, а
відтак строк позовної давності
закінчується у серпні, вересні та
листопаді 2014 року.

Колегія суддів вважає вірними та
обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій щодо
неправомірності податкового
повідомлення-рішення відповідача від
26.03.2013 року № /5276 у частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток на 295 112,08 гривень
у зв'язку із заниженням валового доходу
внаслідок не віднесення до його складу
кредиторської заборгованості перед
ТОВ «Контраст» у розмірі 486 997,00 гривень
та ТОВ «Сота-Стар» у розмірі 89 351,02
гривня.

З огляду на зазначене, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
позицією судів попередніх інстанцій
щодо наявності порушень в діяльності
ТОВ «Київтрансбуд» в частині не
віднесення до доходів, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
сум безнадійної заборгованості перед
ТОВ «АБА «Астра», ТОВ БПК «Рембуд», ТОВ
«Топпромтрейд», ТОВ «Торгпромпостач
2006», ТОВ «Укрянбуд», ПП «Промагроспец»,
СПД ОСОБА_5 заперечується позивачем.

На момент виникнення спірних
правовідносин питання, пов'язані з
формуванням платником податку на
прибуток і податку на додану вартість
валових витрат та податкового кредиту,
регулювались ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон №
334/94-ВР) та ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
року № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР), ст.
ст. 138, 139, 198 ПК України.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Приписами пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР визначено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

В силу вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №
168/97-ВР податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20% від
звичайної ціни на такі товари (послуги),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

За змістом пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

За приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Підпунктом «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з вимогами п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

Аналізуючи наведені норми суди
попередніх інстанцій вірно зазначили,
що витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактичні
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операцій, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника.

Судами попередніх інстанцій
спростовано висновки податкового
органу про відсутність фактичного
виконання позивачем господарських
операцій з контрагентами, оскільки при
дослідженні первинних документів,
долучених позивачем до матеріалів
справи, встановлено, що останні
складені за результатами здійснення
господарських операцій з робіт та
поставки товарів ТОВ «Дсстрой», ТОВ
«Ольтенія Білд», ТОВ «УРС-ЛТД», ТОВ
«Радіант-Сервіс», ТОВ «Саоста-Куб», ТОВ
«ЦС-ТАБ», ТОВ «Спецконтракт».

Колегія суддів вважає обґрунтованою
позицію судів попередніх інстанцій,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що зобов'язання за
договорами виконувались сторонами у
повному обсязі, що підтверджено
дослідженими судами наданими
позивачем копіями договорів, актів
приймання виконаних підрядних робіт,
довідок про вартість виконаних
підрядних робіт, видаткових накладних,
податкових накладних, що свідчить про
товарність зазначених господарських
операцій та доводить неправомірність
спірних податкових повідомлень-рішень
у цій частині.

Крім того, на думку колегії суддів,
доводи відповідача щодо правомірності
названих рішень з посиланням на
нікчемність укладених правочинів
обґрунтовано не взято судами уваги,
оскільки відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним. Самі по собі згадані угоди
не є такими, що суперечить інтересам
держави та суспільства.

При цьому, як встановлено судами
попередніх інстанцій, на момент
проведення перевірки у позивача були
наявні всі необхідні документи,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
бухгалтерського та податкового обліку,
для віднесення до валових витрат та
податкового кредиту сум, сплачених
позивачем контрагентам.

Щодо посилання податкового органу на
подальші анулювання свідоцтв
платників податку на додану вартість,
відсутність контрагента за юридичною
адресою та не відображення
контрагентом позивача ТОВ
«Спецконтракт» у складі податкових
зобов'язань суми податку на додану
вартість, отримані за результатами
господарської операції з позивачем,
колегія суддів вважає їх
безпідставними, оскільки
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України
базою оподаткування податком на доходи
фізичних осіб є загальний
оподатковуваний дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

Підпунктом «г» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК
України до загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податку віднесено дохід,
отриманий як додаткове благо у вигляді
сум грошового або майнового
відшкодування будь-яких витрат або
втрат платника податку, крім тих, що
обов'язково відшкодовуються згідно із
законом за рахунок бюджету або
звільняються від оподаткування згідно
з цим розділом.

Згідно пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України
додаткові блага - це кошти, матеріальні
чи нематеріальні цінності, послуги,
інші види доходу, що виплачуються
(надаються) платнику податку
податковим агентом, якщо такий дохід не
є заробітною платою та не пов'язаний з
виконанням обов'язків трудового найму
або не є винагородою за
цивільно-правовими договорами
(угодами), укладеними з таким платником
податку (крім випадків, прямо
передбачених нормами розділу IV цього
Кодексу).

Відповідно до пп. 165.1.11 п. 165.1 ст. 165 ПК
України до загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податку не включаються кошти,
отримані платником податку на
відрядження або під звіт і розраховані
згідно із п. 170.9 ст. 170 цього Кодексу, а
також суми компенсаційних виплат в
іноземній валюті, що виплачуються
відповідно до закону працівникам
дипломатичної служби, направленим у
довготермінове відрядження.

Приписами пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 ПК України
передбачено, що при визначенні об'єкта
оподаткування враховуються витрати на
відрядження фізичних осіб, які
перебувають у трудових відносинах із
таким платником податку або є членами
керівних органів платника податку, в
межах фактичних витрат особи, яка
відряджена, на проїзд (у тому числі
перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього
підпункту витрати можуть бути включені
до складу витрат платника податку лише
за наявності підтвердних документів,
що засвідчують вартість цих витрат у
вигляді транспортних квитків або
транспортних рахунків (багажних
квитанцій), у тому числі електронних
квитків за наявності посадкового
талона та документа про сплату за всіма
видами транспорту, в тому числі
чартерних рейсів, рахунків, отриманих
із готелів (мотелів) або від інших осіб,
що надають послуги з розміщення та
проживання фізичної особи, в тому числі
бронювання місць у місцях проживання,
страхових полісів тощо.

Судами попередніх інстанцій при
дослідженні матеріалів справи
встановлено, що 27.11.2012 року ТОВ
«Київтрансбуд» перерахувало ТОВ
«Пілот» 2919,00 гривень в якості оплати за
авіаквитки директора товариства
Макаренко В.М. рейсом Київ-Львів-Київ,
що підтверджується, наявними у
матеріалах справи, копіями посвідчення
про відрядження, видаткової накладної,
електронних білетів, посадкових
талонів.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що витрати, понесені позивачем на
оплату авіаквитків його працівника, не
є доходом у вигляді додаткового блага
та не підлягають оподаткуванню
податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.2 Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 15.12.2004
року № 637 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.01.2005
року за № 40/10320 (далі - Положення) ліміт
залишку готівки в касі (ліміт каси) - це
граничний розмір суми готівки, що може
залишатися в касі в позаробочий час.

Згідно з пунктом 2.6 Глави 2 цього
Положення уся готівка, що надходить до
кас, має своєчасно (у день одержання
готівкових коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися. Оприбуткуванням
готівки в касах підприємств, які
проводять готівкові розрахунки з
оформленням їх касовими ордерами і
веденням касової книги відповідно до
вимог глави 4 цього Положення, є
здійснення обліку готівки в повній
сумі її фактичних надходжень у касовій
книзі на підставі прибуткових касових
ордерів.

Згідно з пунктом 2.8 Глави 2 Положення
підприємства можуть тримати в
позаробочий час у своїх касах
готівкову виручку (готівку) в межах, що
не перевищують установлений ліміт
каси. Готівкова виручка (готівка), що
перевищує встановлений ліміт каси,
обов'язково здається до банків для її
зарахування на банківські рахунки.

За приписами п. 2.9 Положення готівкова
виручка (готівка) підприємств
(підприємців), у тому числі готівка,
одержана з банку, використовуються
ними для забезпечення потреб, що
виникають у процесі їх функціонування,
а також для проведення розрахунків з
бюджетами та державними цільовими
фондами за податками і зборами
(обов'язковими платежами). Підприємства
не повинні накопичувати готівкову
виручку (готівку) у своїх касах понад
установлений ліміт каси для здійснення
потрібних витрат до настання строків
цих виплат.

Відповідно до пункту 5.1 Глави 5
Положення строки здавання
підприємствами готівкової виручки
(готівки) для її зарахування на рахунки
в банках визначаються підприємством і
встановлюються за погодженням з
відповідним банком (у якому відкрито
рахунок підприємства, на який
зараховуються кошти) відповідно до
таких вимог: а) для підприємств, що
розташовані в населених пунктах, де є
банки, - щодня (у день надходження
готівкової виручки (готівки) до їх кас);
б) для підприємств, у яких час
закінчення робочого дня (зміни), що
встановлений правилами внутрішнього
трудового розпорядку і графіками
змінності відповідно до законодавства
України, не дає змогу забезпечити
здавання готівкової виручки (готівки) в
день її надходження, - наступного за
днем надходження готівкової виручки
(готівки) до каси дня.

Згідно пункту 5.2 Глави 5 названого
Положення установлення ліміту каси
проводиться підприємствами самостійно
на підставі розрахунку встановлення
ліміту залишку готівки в касі (додаток
8), що підписується головним (старшим)
бухгалтером та керівником
підприємства (або уповноваженою ним
особою). До розрахунку приймається
строк здавання підприємством
готівкової виручки (готівки) для її
зарахування на рахунки в банках,
визначений відповідним договором
банківського рахунку. Для кожного
підприємства та його відокремленого
підрозділу складається окремий
розрахунок встановлення ліміту
залишку готівки в касі. Установлений
ліміт каси затверджується внутрішніми
наказами (розпорядженнями)
підприємства. Для відокремлених
підрозділів ліміт каси встановлюється
і доводиться до їх відома відповідними
внутрішніми наказами (розпорядженнями)
підприємства - юридичної особи.

Відповідно до пункту 3.5 Положення у
разі видачі окремим фізичним особам
готівки (у тому числі працівникам
підприємства) за видатковим касовим
ордером або видатковою відомістю касир
вимагає пред'явити паспорт чи документ,
що його замінює, записує його
найменування і номер, ким і коли він
виданий. Фізична особа розписується у
видатковому касовому ордері або
видатковій відомості про одержання
готівки із зазначенням одержаної суми
(гривень - словами, копійок - цифрами),
використовуючи чорнильну або кулькову
ручку з чорнилом темного кольору. Якщо
видаткова відомість складена на видачу
готівки кільком особам, то одержувачі
також пред'являють паспорти чи
документи, що їх замінюють, і
розписуються у відповідній графі
документа. Для виведення залишку
готівки в касі не приймаються
видаткові касові ордери або видаткові
відомості, в яких видача готівки з каси
не підтверджена підписом одержувача.

За приписами п. 3.6 Положення видачу
готівки касир проводить тільки особі,
зазначеній у видатковому касовому
ордері або видатковій відомості. Якщо
видача готівки проводиться за
довіреністю, оформленою у
встановленому порядку згідно із
законодавством України, у тому числі й
особи, що не має змоги у зв'язку з
хворобою або з інших поважних причин
поставити підпис власноручно, то в
тексті ордера після прізвища, імені та
по батькові одержувача готівки
бухгалтер зазначає прізвище, ім'я та по
батькові особи, якій довірено одержати
готівку. У разі видачі готівки за
видатковою відомістю перед підписом
про одержання грошей касир робить у ній
напис «За довіреністю». Видача готівки
за довіреністю проводиться відповідно
до вимог, передбачених у пункті 3.5 цієї
глави. Довіреність залишається в
касира і додається до видаткового
касового ордера або видаткової
відомості.

Як свідчать матеріали справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, на підставі видаткового
касового ордера від 15.07.2011 року з каси
ТОВ «Київтрансбуд» видано директору
Макаренку В.М. 19 500,00 гривень. При цьому,
згідно довіреності 14.07.2011 року
зазначені кошти призначаються для
купівлі основного засобу та їх
отримання доручено головному
бухгалтеру Мойсієнко Л.В.

Разом з тим, при дослідженні судами
квитанції до прибуткового касового
ордера № 8 встановлено, що у цей же день
отримані кошти були сплачені ТОВ
«ЦС-ТАБ» в якості оплати за будівельний
вагончик.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що висновки
відповідача щодо наявності порушення
позивачем вимог Положення у діяльності
підприємства є необґрунтованими та
безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що судами
попередніх інстанцій в повній мірі
встановлена часткова обґрунтованість
висновків акту перевірки від 26.06.2013
року № 908/2240/34475152 щодо не віднесення
позивачем до доходів, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
сум безнадійної заборгованості перед
ТОВ «АБА «Астра», ТОВ БПК «Рембуд», ТОВ
«Топпромтрейд», ТОВ «Торгпромпостач
2006», ТОВ «Укрянбуд», ПП «Промагроспец»,
СПД ОСОБА_5.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій, які
правомірно визначили часткову
необґрунтованість висновків
відповідача про порушення позивачем
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Закону України
«Про податок на додану вартість», ПК
України та Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні та скасували податкові
повідомлення-рішення відповідача від
26.03.2013 року № /5277, № , № 000038
повністю, а податкове
повідомлення-рішення № /5276 в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток за
основним платежем у розмірі 295 112,08
гривень та за штрафними санкціями в
розмірі 73 778,02 гривень.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів прийшла до
висновку, що в межах касаційної скарги
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні цієї справи не
допущено. Правова оцінка обставин у
справі дана вірно, а тому касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі
головного управління Міндоходів у м.
Києві - відхилити.

Постанову окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.05.2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.08.2013 року
у справі № 826/5303/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: підпис (підпис)
І. О. Бухтіярова Судді: підпис
(підпис) М. І. КостенкоПомічник судді
підпис (підпис) І. В. Приходько З
оригіналом згідно З оригіналом згідно