Справа № 819/1845/13-а
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
Справа № 11704/13/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участі секретаря - Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Державної реєстраційної служби
України на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 22
серпня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області та
Державної реєстраційної служби
України про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О
В И В :

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області (далі -
РС) та Державної реєстраційної служби
України (далі - ДРС, Укрдержреєстр) в
якому просила визнати протиправним і
скасувати рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Корюк Т.В. ДРС від 18.06.2013 №3249841 (далі -
Рішення) та зобов'язати РС
зареєструвати за нею право власності
на квартиру №121, площею 65,8м.кв., що
знаходиться по вул.Є.Коновальця 11 в
м.Тернопіль.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року в справі №819/1845/13-а позов
задоволено повністю. Скасовано Рішення
і зобов'язано РС та ДРС вчинити дії щодо
реєстрації права власності ОСОБА_1 на
квартиру площею 65,8м.кв. за адресою:
АДРЕСА_1.

Постанову оскаржила ДРС, яка в
апеляційній скарзі просить її
скасувати. Апеляційна скарга
обґрунтована тим, що державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації, а вимога про зобов'язання
ДРС вчинити дії щодо державної
реєстрації за позивачкою права
власності на квартиру не ґрунтується
на законі, оскільки вирішення питань
щодо реєстрації права власності на
нерухоме майно не належить до
компетенції суду, а відтак суд не
повноважний перебирати функції
державного реєстратора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, апеляційну скаргу,
суд апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційну скаргу
належить задовольнити з таких
міркувань.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що судовим рішенням,
яке набрало законної сили на момент
звернення позивачки із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обмежень, визнано за нею право
власності на вказане нерухоме майно,
яке є квартирою, тому Рішення прийнято
з порушенням вимог Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -
Закон №1952-IV). Крім того, з покликанням
на п.1 наказу Міністерства юстиції
України від 02.04.2013 №607/5 «Про заходи щодо
взаємодії органів державної
реєстрації прав та їх посадових осіб»,
зареєстрованого ним же в цей день за
№534/23066 (далі - Наказ), який, зокрема,
визначає, що державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно
проводиться державними реєстраторами
прав на нерухоме майно Укрдержреєстру,
якщо подано заяву про державну
реєстрацію права власності, що
виникають на підставі рішення суду, що
набрало законної сили, де однією із
сторін є юридична особа, для повного
захисту прав позивачки, суд першої
інстанції вважав за можливе вийти за
межі позовних вимог та зобов'язати обох
відповідачів вчинити відповідні дії.

Повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна, оскільки вони не відповідають
фактичним обставинам справи і зроблені
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 5 ст.124 Конституції України
закріплено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Основного Закону
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
відповідно до договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 28.02.2012 укладеного
між Приватним акціонерним товариством
«Компанія з управління активами
«Національний резерв» та позивачкою,
остання придбала приміщення творчої
майстерні №121, що розташоване в
багатоквартирному житловому будинку
№11 по вул.Є.Коновальця в м.Тернопіль,
право власності на яке за нею
зареєстровано Товариством з обмеженою
відповідальністю «Міське бюро
технічної інвентаризації»
(м.Тернопіль) (далі - БТІ) 03.03.2012 (а.с.10-12).

15.03.2012 в БТІ позивачка отримала
технічний паспорт на вказане
приміщення - нежиле приміщення,
приміщення творчої майстерні (далі -
Технічний паспорт; а.с.8-9).

Позивачка провела відповідні
ремонтно-будівельні роботи з
переобладнання цього приміщення у 2-х
кімнатну квартиру. Звітом про
проведення технічного огляду
будівельних конструкцій та інженерних
мереж вказаного об'єкта від 09.11.2012
встановлено його відповідність
вимогам надійності і можливість його
безпечної експлуатації, як об'єкту
житлового призначення.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 25 березня 2013 року в справі
№607/3738/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
Тернопільської міської ради визнано за
позивачкою право власності на квартиру
№121, загальною площею 65,8 кв.м., що
знаходиться по вул.Є.Коновальця , 11 в
м.Тернополі (далі - Судове рішення).
Згідно з відміткою на цьому рішенні,
таке вступило в законну силу та не
оскаржувалось (а.с.51-52).

29.05.2013 позивачка подала до РС заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень в якій просила на підставі
зазначеного судового рішення
здійснити державну реєстрацію її прав
(права власності) на вказану квартиру
(а.с.7).

В подальшому позивачка отримала лист
ДРС від 18.06.2013 №1237/05-1513 та Рішення, яким
їй, з покликанням на вимоги ст.24 Закону
№1952-IV, пункти 16 та 23 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
№703 та встановлення, що подані
документи не відповідають вимогам, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, Судове
рішення не набрало чинності та в ньому
визнається право власності на квартиру
№121, а заяву подано на державну
реєстрацію приміщення творчої
майстерні, відмовлено у державній
реєстрації права приватної власності
на зазначене приміщення творчої
майстерні (а.с.13-14).

Закон №1952-IV (в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин) регулює
відносини, пов'язані з державною
реєстрацією прав на нерухоме майно та
їх обтяжень ( абзац 1 ч.1 ст.1).

У відповідності до ст.2 цього ж Закону
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

За змістом ч.ч.2, 3 ст.3 Закону №1952-IV
держава гарантує достовірність
зареєстрованих прав на нерухоме майно
та їх обтяжень. Права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Зі змісту ч.1 ст.4 цього ж Закону
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним особам, зокрема, право
власності на нерухоме майно.

За змістом ч.2 ст.9 Закону №1952-IV
державний реєстратор: встановлює
відповідність заявлених прав і
поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема,
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав; у разі
потреби вимагає подання передбачених
законодавством додаткових документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
(абзац 2 ч.2 ст.15 Закону №1952-IV).

Такий Порядок, як зазначалося вище,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 №703.

У відповідно до ч.ч.4, 12ст.15 вказаного
Закону державній реєстрації
підлягають виключно заявлені права та
їх обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.
Датою і часом державної реєстрації
прав та їх обтяжень вважається дата і
час реєстрації відповідної заяви.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.16, ч.3 ст.17 Закону
№1952-IV заява про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень подається до органу
державної реєстрації прав у паперовій
або електронній формі у випадках,
передбачених цим Законом. Разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень у паперовій формі
подаються оригінали документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, їх копії,
засвідчені в установленому порядку.
Документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і подаються для
державної реєстрації прав, повинні
відповідати вимогам, встановленим цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Стаття 19 цього ж Закону визначає
підстави для державної реєстрації прав
та їх обтяжень. Зокрема, державна
реєстрація прав проводиться на
підставі рішень судів, що набрали
законної сили (п.5 ч.1).

Підпунктом 10 п.27 Порядку
конкретизовано, що документом, що
підтверджує виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, є,
зокрема, рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом п.п.28, 29 Порядку для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно заявник, крім
документів, що зазначені у п.27 цього
Порядку, подає копії документів, що
зазначені в п.9 цього Порядку, а саме
документ, що посвідчує його особу. Для
проведення державної реєстрації права
власності на новозбудований чи
реконструйований об'єкт нерухомого
майна заявник, крім документів, що
зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку,
подає органові державної реєстрації
прав технічний паспорт на такий об'єкт.

Поняття реконструкції об'єкта
нерухомості міститься в п.3 Державних
будівельних норм В.3.2- 2- 2009 Житлові
будинки. Реконструкція та капітальний
ремонт, затверджених наказом
Міністерства регіонального розвитку і
будівництва України від 22.07.2009 №295 (далі
- ДБН), відповідно до якого
реконструкція - це така перебудова
будинку, наслідком якої є зміна
кількості приміщень, їх площі,
геометричних розмірів та
функціонального призначення, заміна
окремих конструкцій.

Таким чином, внаслідок реконструкції
об'єкт нерухомості втрачає тотожність
із тим, на який власником отримано
право власності.

З наведеного вбачається, що після
проведення реконструкції об'єкта
нерухомого майна, отримання підстав
для державної реєстрації прав на нього
чи до отримання таких підстав, особа
повинна виготовити технічний паспорт
на вже реконструйований об'єкт і саме
такий технічний паспорт повинен бути
поданий для проведення відповідної
реєстрації.

За змістом п.4 ч.1, ч.ч.2, 4 ст.24 Закону
№1952-IV у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують. За
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень. Відмова в державній
реєстрації прав та їх обтяжень з
підстав, не передбачених цим Законом,
заборонена.

У відповідності до ч.2 ст.30 цього ж
Закону дії або бездіяльність
державного реєстратора можуть бути
оскаржені до суду.

В суді апеляційної інстанції
встановлено, що після проведення
реконструкції об'єкта нерухомого майна
- приміщення творчої майстерні під
квартиру, позивачка новий технічний
паспорт не виготовляла та не
отримувала, і для проведення державної
реєстрації права власності нею було
подано Технічний паспорт.

Підсумовуючи наведене, оскільки
Судовим рішення за позивачкою визнано
право власності на об'єкт нерухомого
майна - квартиру, то для проведення
державної реєстрації права на неї
(квартиру), вона повинна була подати
технічний паспорт на вже
реконструйований об'єкт - квартиру.

Отже, так як подані позивачкою
документи не давали змоги встановити
відповідність заявлених прав (права
власності) на об'єкт нерухомого майна
документам, що їх посвідчують -
технічному паспорту, то ДРС,
відмовляючи у державній реєстрації
права власності на квартиру (на
підставі поданих документів), діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом №1952-IV і
Порядком, а тому в суду першої
інстанції не було підстав для
скасування Рішення, та відповідно - для
зобов'язання відповідачів вчинити дії
щодо державної реєстрації заявленого
позивачкою права.

Апелянт в апеляційній скарзі на
вказану обставину не посилається,
однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може вийти за межі доводів апеляційної
скарги в разі встановлення під час
апеляційного провадження порушень,
допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення
справи.

Такі обставини є безсумнівною
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та прийняття
нової постанови про відмову в
задоволені позову.

З огляду на викладене, оскільки
постанова суду першої інстанції
прийнята через невідповідність
висновків суду обставинам справи та з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, то апеляційну скаргу ДРС слід
задовольнити, оскаржуване судове
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким в задоволенні позову відмовити
повністю.

Водночас, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне вказати на
наступне.

ДРС у Рішенні, з незрозумілих мотивів
та підстав, протиправно, покликалася на
те, що Судове рішення станом на момент
подання позивачкою заяви про державну
реєстрацію права власності - 29.05.2013 не
набрало законної сили, оскільки із
належним чином завіреної копії такого
рішення, слідує протилежне.

Крім того, не можна повністю погодитися
з доводами апелянта про те, що
державний реєстратор має виключну
компетенцію в прийнятті рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації і задоволення позовної
вимоги про його зобов'язання вчинити
відповідні дії не ґрунтується на
законі, оскільки вирішення питань щодо
реєстрації права власності на нерухоме
майно не належить до компетенції суду.

Такі твердження зроблені внаслідок
неправильного тлумачення вимог Закону
№1952-IV і Порядку у взаємозв'язку із
вимогами ст.ст.55, 124 Конституції
України, ст.ст.2, 4, 14, 17, 105 КАС України,
при тому, що судом було зобов'язано ДРС
вчинити дії щодо реєстрації права
власності позивачки, а не - прийняти
рішення про державну реєстрацію такого
права.

На правильність такого висновку вказує
і те, що в п.1 Наказу (в редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин)
спеціально відзначена можливість
ухвалення судами відповідних рішень, а
саме встановлено, що у випадку подання
рішення суду, що набрало законної сили,
про зобов'язання органу державної
реєстрації прав та/або державного
реєстратора речових прав на нерухоме
майно органу державної реєстрації прав
вчинити дії щодо реєстрації,
скасування реєстрації речових прав на
нерухоме майно або скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно з відповідною заявою
або без неї щодо зазначених в цьому ж
пункті речових прав державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно, скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та
скасування записів Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
проводяться державними реєстраторами
прав на нерухоме майно Укрдержреєстру
відповідно до додатка до цього наказу.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної
реєстраційної служби України
задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.Р. Курилець

Суддя
О.І. Мікула

Повний текст виготовлений 30 травня 2014
року.