Справа № 826/12555/13-а
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2014 р. м. Київ
К/800/11461/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 13 вересня 2013 року та
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання незаконними дій та
зобов'язання вчинити дії, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання незаконними дій та
зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 вересня 2013 року позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
протиправними дії відповідача, що
проявились у вилученні 31 січня 2013 року
малолітньої ОСОБА_4, яка перебувала на
проживанні у сім'ї ОСОБА_2, відповідно
до його заяви від 13 листопада 2012 року;
визнано протиправною бездіяльність
відповідача у неприйнятті
відповідного рішення у межах
визначених повноважень на заяву
ОСОБА_2 з приводу вирішення питань
опіки над малолітньою ОСОБА_4;
зобов'язано відповідача вчинити дії
щодо розгляду заяви ОСОБА_2 та
прийняття у встановлений спосіб
відповідного рішення, у межах
дискреційних повноважень, за
наслідками розгляду питання стосовно
встановлення ним опіки над малолітньою
ОСОБА_4 В задоволенні решти позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції в частині визнання
протиправними дій Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, що проявились у
вилученні 31 січня 2013 року малолітньої
ОСОБА_4, яка перебувала на проживанні в
сім'ї ОСОБА_2, відповідно до його заяви
від 13 листопада 2012 року, в цій частині
прийняти нову постанову, якою у позові
в цій частині відмовити. В іншій
частині постанову суду першої
інстанції без змін.

У касаційній скарзі, Дніпровська
районна у м. Києві державна
адміністрація, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
оскільки рішення суду апеляційної
інстанції постановлене з додержанням
норм матеріального права, правова
оцінка обставинам у справі дана вірно,
а доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225- 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судового
рішення.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що розпорядженням
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 15 червня
2006 року №166 «Про призначення опіки над
малолітньою ОСОБА_4, 13 липня 2004 року»
опікуном призначено гр. ОСОБА_3.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 29
липня 2004 року, в подальшому, зазначений
шлюб було розірвано, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу від 04 липня 2006 року.

Розпорядженням відповідача від 12
листопада 2012 року № 486 було припинено
опіку гр. ОСОБА_3 над малолітньою
ОСОБА_4, у зв'язку зі станом здоров'я
опікуна, а саме: гр. ОСОБА_3 знаходиться
на стаціонарному лікуванні в Київській
психоневрологічній лікарні №2, а також
перебуває під наглядом психіатра. Їй
було встановлено діагноз
«Патологічний, іпохондричний розвиток
особистості. Депресивно-іпохондричний
синдром» та ІІ групу інвалідності.

13 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
Служби у справах дітей Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації із заявою, в якій
повідомив, що бажає залишити малолітню
ОСОБА_4 на проживання у своїй сім'ї у
період з 13 листопада 2012 року до
прийняття відповідачем рішення про
призначення опіки над нею, на підставі
якої малолітню ОСОБА_4 було передано на
проживання в сім'ю ОСОБА_2

В подальшому, з 14 грудня 2012 року по 25
січня 2013 року позивач на підставі заяви
від 25 жовтня 2012 року та подання служби у
справах дітей відповідача проходив
курс підготовки кандидатів в опікуни,
піклувальники, прийомні батьки,
батьки-вихователі в Київському
міському центрі соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді. Згідно довідки,
позивач в результаті пройденого курсу
не рекомендований для включення до
Єдиного електронного банку даних про
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування, і сім'ї
потенційних усиновлювачів, опікунів,
піклувальників, прийомних батьків,
батьків-вихователів від 11 лютого 2013
року №10/00/9.

31 січня 2013 року представниками
правоохоронних органів Дніпровського
РУ ГУ МВС України в м. Києві в
присутності працівників відповідача
відбулось вилучення малолітньої
ОСОБА_4, яка в подальшому була передана
до Центру захисту дітей «Наші діти» за
адресою: м. Київ, просп. Тичини, 28-Б.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача щодо призначення його
опікуном над малолітньою ОСОБА_4, проте
відповідач у встановлений чинним
законодавством строк не прийняв
жодного рішення на вирішення
зазначеного питання.

Відповідно до статті 243 Сімейного
кодексу України опіка, піклування над
дитиною встановлюється органом опіки
та піклування, а також судом у випадках,
передбачених Цивільним кодексом
України.

Згідно статті 23 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
місцева державна адміністрація
вирішує питання щодо встановлення
опіки і піклування, створення
передбачених законодавством умов для
виховання та/або влаштування дітей, які
внаслідок смерті батьків, позбавлення
батьків батьківських прав, хвороби
батьків чи з інших причин залишилися
без батьківського піклування, щодо
захисту особистих і майнових прав та
інтересів дітей, а також вживає інших
заходів щодо соціального захисту
дітей, віднесених до її компетенції
законом.

Пунктом 42 Порядку провадження органами
опіки та піклування діяльності,
пов'язаної із захистом прав дитини,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 24 вересня 2008 року
№ 866, опіка, піклування над дитиною
встановлюється рішенням районної,
районної у м. Києві та Севастополі
держадміністрації, виконавчого органу
міської, районної у місті ради за
наявності документів, зазначених у
пункті 40 цього Порядку, або судом.

Згідно статті 44 зазначеного Порядку,
рішення про встановлення опіки,
піклування приймається у місячний
строк після подання заяви і документів,
зазначених у пункті 40 цього Порядку.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що предметом позовних
вимог є оскарження дій чи
бездіяльності Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації щодо
неоформлення ОСОБА_2 опіки над
малолітньою ОСОБА_4 та зобов'язання
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації вчинити певні
дії.

Суб'єкти владних повноважень
застосовують надані їм в межах закону
повноваження на власний розсуд, без
необхідності узгодження у будь-якій
формі своїх дій з іншими суб'єктами
(дискреційні повноваження). Втручання в
дискреційні повноваження суб'єкта
влади виходить за межі
адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку щодо
безпідставності позовних вимог в
частині визнання незаконними дій та
бездіяльності Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації щодо
неоформлення ОСОБА_2 опіки над
малолітньою ОСОБА_4 та зобов'язання
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації вчинити певні
дії, оскільки питання оформлення опіки
позивача над малолітньою ОСОБА_4 є
дискреційними повноваженнями
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, і відповідно,
суди не вправі зобов'язувати суб'єктів
владних повноважень чи їх посадових
осіб вчиняти дії, які відносяться до їх
виключної компетенції.

При цьому, суд першої інстанції з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, вийшов за межі
позовних вимог та постановив визнати
протиправною бездіяльність
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо
неприйняття відповідного рішення у
межах визначених повноважень на заяву
ОСОБА_2 з приводу вирішення питань
опіки над малолітньою ОСОБА_4 та
зобов'язати Дніпровську районну у м.
Києві державну адміністрацію вчинити
дії щодо розгляду заяви ОСОБА_2 та
прийняття у встановлений спосіб
відповідного рішення, у межах
дискреційних повноважень, за
наслідками розгляду питання стосовно
встановлення ним опіки над малолітньою
ОСОБА_4

Судами встановлено, що лист від 19
лютого 2013 року № 41/523 про відмову в
оформленні опіки гр. ОСОБА_2 над
малолітньою ОСОБА_4 є особистим
рішенням керівника служби у справах
дітей Поліщука О.В., проте чинне
законодавство України не відносить
питання про призначення та/або відмову
у призначенні опіки до повноважень
керівників служб у справах дітей.

Відповідно до пункту 41 Порядку
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, повноваження
служби у справах дітей у випадку, якщо
до неї звернулась особа, яка виявила
бажання взяти на виховання в сім'ю
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування, з
урахуванням результатів навчання у
центрі соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді. До таких повноважень
серед іншого відноситься підготовка
висновку про доцільність
(недоцільність) встановлення опіки,
піклування та відповідність її/його
інтересам дитини.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку про те, що висновок
про недоцільність встановлення опіки
над малолітньою ОСОБА_4 не є рішенням
уповноваженого органу опіки та
піклування щодо відмови у призначенні
опіки, оскільки зазначений документ є
однією з підстав для прийняття
компетентним органом відповідного
рішення, але за своєю суттю ніяк не
замінює таке рішення та не може
вважатись ним.

Також, судами досліджено, що
Дніпровською районною у м. Києві
державною адміністрацією у
встановлений законом спосіб ненадано
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про розгляд заяви гр. ОСОБА_2
та прийняття у встановлений спосіб
відповідного рішення, у межах
дискреційних повноважень, за
наслідками розгляду питання стосовно
встановлення ним опіки над малолітньою
ОСОБА_4

Враховуючи викладене, відповідь служби
у справах дітей, яка викладена у листі
від 19 лютого 2013 року №41/523, про відмову в
оформленні опіки гр. ОСОБА_2 над
малолітньою ОСОБА_4 не є рішенням,
прийнятим повноважним органом
відповідно до закону, у межах
повноважень, та у спосіб, встановлений
Конституцією та законами України, та
яке фізична особа, у разі, якщо вважала
б своє право порушеним таким рішенням,
вправі була б оскаржити до суду у
встановленому законом порядку.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду апеляційної інстанції
щодо відмови в задоволенні позовних
вимог в частині визнання протиправними
дій Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, що проявились
у вилученні 31 січня 2013 року малолітньої
ОСОБА_4, з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що Акт про дитину,
покинуту в пологовому будинку, іншому
закладі охорони здоров'я або яку
відмовились забрати батьки чи інші
родичі, про підкинуту чи знайдену
дитину від 31 січня 2013 року, складено о/у
(оперуповноваженим) відділу
кримінальної міліції у справах дітей
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, капітаном міліції Манільчук Ю.А.
В графі Акту «Дитину передав»
міститься аналогічний підпис капітана
міліції о/у ВКМСД Дніпровського РУ ГУ
МВС України в м. Києві Манільчук Ю.А.

Тобто, як вірно досліджено судом
апеляційної інстанції, дії щодо
вилучення дитини безпосередньо
здійснювались працівниками
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, а не працівниками Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації. При цьому, присутність
представників відповідача при
вилученні дитини не свідчить про
можливість визнання їх дій
протиправними в судовому порядку за
відсутності будь-яких юридично
значущих дій з боку таких
представників.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції щодо
помилковості висновку суду першої
інстанції про те, що вилучення дитини
здійснювалось працівниками
відповідача.

Отже, доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, що призвело або
могло б призвести до невірного
вирішення спору, а тому оскаржуване
судове рішення є законним та
обґрунтованим і підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 11 лютого 2014 року та постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 13 вересня 2013 року,
змінену рішенням суду апеляційної
інстанції, у справі за позовом ОСОБА_2
до Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання незаконними дій та
зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Ф. Загородній

Судді
С.В. Білуга

В.В. Малинін