Справа № 2а-1670/6600/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року м. Київ
К/800/26017/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Логвиненка А.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Державної екологічної інспекції в
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 09 квітня 2013 року

у справі № 2а-1670/6600/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Соняшник»

до Державної екологічної
інспекції в Полтавській області

про скасування припису

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма»
Соняшник» (далі - ТОВ «Соняшник»)
звернулось до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної екологічної інспекції в
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування пунктів 1-4,
6-10, 12-24 припису від 11.04.2012 № 06-21-42.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 15.11.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.04.2013,
позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано
пункти 2, 3, 6, 7, 9, 14 - 22 та 24 припису
Державної екологічної інспекції у
Полтавській області від 11.04.2012 № 06-21-42. У
решті позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій в частині
визнання протиправними та скасування
пунктів 6, 7, 9, 14-22, 24 припису, Державна
екологічна інспекція в Полтавській
області оскаржила їх у цій частині в
касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти в
оскаржуваній частині з мотивів
порушення судами норм матеріального
права та прийняти нове рішення в цій
частині - про відмову у позові.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що пункт 16 вимоги є
правомірним, оскільки позивач
використовує надра (підземні води) для
сільського господарства з метою
отримання прибутку, а не для власних
господарсько-побутових потреб. У той же
час, добовий забір води позивачем
становить 432 м. куб. на добу, оскільки
продуктивність кожної з трьох
свердловин ТОВ «Соняшник» відповідно
до дозволу на спеціальне
водокористування від 12.01.2008 №3825
становить 6 м. куб. на годину.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу, ТОВ «Соняшник» просило
залишити рішення судів попередніх
інстанцій без змін, а скаргу - без
задоволення.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, ТОВ «Соняшник» здійснює
наступні види діяльності за КВЕД: 01.11.0 -
Вирощування зернових та технічних
культур, 01.21.0 - Розведення великої
рогатої худоби, 01.23.0 - розведення
свиней, 01.41.0 - Надання послуг у
рослинництві, облаштуванні ландшафту,
15.71.0 - Виробництво готових кормів для
тварин, що утримуються на фермах, 51.21.0 -
Оптова торгівля зерном, насінням та
кормами для тварин.

Державною екологічною інспекцією у
Полтавській області проведено
перевірку ТОВ «Агрофірма «Соняшник» з
питань дотримання вимог
природоохоронного законодавства. За
результатами перевірки складено акт
від 04.04.2012 № 184/01-01-14.

На підставі вказаного акта
відповідачем винесено припис від 11.04.2012
№ 06-21-42, яким позивача зобов'язано,
зокрема, таке:

Отримати позитивний висновок
державної екологічної експертизи на
розділ ОВНС робочого проекту на
розміщення АЗС за адресою: Полтавська
область, Глобинський район, с. Велики
Кринки (п. 6);

Заключити договір обов'язкового
страхування цивільної
відповідальності ТОВ «АФ «Соняшник» за
шкоду, яка може бути заподіяна пожежею
та аваріями на АЗС на території с.
Велики Кринки, Глобинського району,
Полтавської області (п. 7);

Надати до Держекоінспекції робочий
проект на розміщення мобільного
комбікормового заводу на території
токового господарства ТОВ «АФ
«Агрофірма Соняшник» за адресою:
Полтавська область, Глобинський район,
с. Велики Кринки з актом державної
комісії про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкту (п. 9);

Надати до Держекоінспекції робочі
проекти на розміщення зерносушарок
марок ЗM819 та CM370 на території токового
господарства ТОВ «АФ «Соняшник» за
адресою: Полтавська область,
Глобинський район, с. Велики Кринки з
актом державної комісії про прийняття
в експлуатацію закінченого
будівництва об'єкту (п. 14);

Надати до Держекоінспекції паспорти
зерносушарок марок ЗМ819 та CM 370 (п. 15);

Отримати спеціальний дозвіл на
користування надрами (підземні води) з
власного водозабору (2-х водних
свердловин) за адресою: Полтавська
область, Глобинський район, с. Велики
Кринки (п. 16);

Надати до Держекоінспекції інформацію
щодо місця та адреси розташування
палої ВРХ (п. 17);

Надати до Держекоінспекції інформацію
щодо наявності на балансі чи
використання ТОВ «АФ «Соняшник»
худобомогильника на території
Глобинського району Полтавської
області (п. 18);

Надати до Держекоінспекції робочий
проект на розміщення худобомогильника
на території Глобинського району
Полтавської області з актом державної
комісії про прийняття в експлуатацію
худобомогильника (п. 19);

Надати до Держекоінспекції розділ ОВНС
робочого проекту з висновками
державної екологічної експертизи на
розміщення худобомогильника (п. 20);

Надати до Держекоінспекції договір про
передачу відходів (палі та загиблі
голови ВРХ) іншому споживачу або
підприємству, установі, організації, що
займається збиранням, обробленням та
утилізацією відповідних відходів (п. 21);

Надати до Держекоінспекції документи,
що підтверджують факт передачі
відходів (палі та загиблі голови ВРХ)
іншому споживачу або підприємству,
установі, організації, що займаються
збиранням, обробленням та утилізацією
відповідних відходів (п. 22);

Надати до Держекоінспекції інформацію
щодо кількості відпрацьованого часу
стаціонарними джерелами викидів
забруднюючих речовин в атмосферне ТОВ
«АФ «Соняшник» за період з 15.03.2009 по
15.03.2012 згідно таблиці наведеної в акті
перевірки № 184/01-01-14 (п. 24).

Також судами попередніх інстанцій
установлено, що ТОВ «Соняшник» у своїй
діяльності використовує склад
паливно-мастильних матеріалів для
зберігання дизельного палива та масла,
зокрема: 11 ємностей для зберігання
дизельного масла загальним об'ємом 132 м.
куб., 7 ємностей для зберігання
дизельного палива загальним об'ємом 187
м. куб.

Скасовуючи пункти 6 і 7 припису
відповідача, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що склад паливно-мастильних
матеріалів, який використовується
позивачем, не може вважатись
автозаправною станцією, тому вказані
пункти є протиправними.

Скасовуючи пункти 9, 14, 15, 17-22, 24 припису,
суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що Державній екологічній
інспекції в Полтавській області під
час перевірки були надані всі
запитувані нею документи, а отже вимоги
припису про надання документів, які не
витребовувались під час проведення
перевірки, є неправомірними, оскільки
відсутнє порушення вимог чинного
законодавства з боку позивача.

Стосовно пункту 16 припису, судами
попередніх інстанцій установлено, що
позивачем видобуваються підземні води
для власних господарсько-побутових
потреб. Водовикористання здійснюється
у межах встановлених дозволом на
спеціальне водокористування, а саме
6,6091 тис. м. куб. на рік та 20,239 м. куб. на
добу. Таки чином, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про
неправомірність пункту 16 припису,
оскільки ТОВ «Соняшник» відповідно до
положень статті 23 Кодексу України про
надра не зобов'язане отримувати
спеціальний дозвіл на користування
надрами.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може
погодитись зі вказаним висновком судів
попередніх інстанцій в частині
визнання протиправними та скасування
пунктів 6, 7 припису з огляду на таке.

Пунктом 4 Переліку видів діяльності та
об'єктів, що становлять підвищену
екологічну небезпеку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.07.1995 N 554, установлено, що
автозаправні станції належать до
об'єктів, які становлять підвищену
екологічну небезпеку.

Частиною третьою статті 13 Закону
України «Про екологічну експертизу»
установлено, що здійснення державної
екологічної експертизи є обов'язковим
для видів діяльності та об'єктів, що
становлять підвищену екологічну
небезпеку. Перелік видів діяльності та
об'єктів, що становлять підвищену
екологічну небезпеку, встановлюється
Кабінетом Міністрів України за
поданням Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України і
Міністерства охорони здоров'я України.

Згідно з пунктом 1.2 Інструкції щодо
вимог пожежної безпеки під час
проектування автозаправних станцій,
затвердженої наказом Міністерства
України з питань надзвичайних ситуацій
та у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
від 06.12.2005 N 376, автозаправна станція -
комплекс будинків, споруд,
технологічного обладнання,
призначений для приймання, зберігання
моторного палива та заправлення ним
автотранспорту (мототранспорту).

У той же час, вказаною нормою
передбачено, паливозаправний пункт -
автозаправна станція, яка розташована
на території підприємства і призначена
для заправлення автотранспорту, який
належить підприємству.

Таким чином, наявний у ТОВ «Соняшник»
склад паливно-мастильних матеріалів
цілком підпадає під вказані ознаки
паливозаправного пункту, який, у свою
чергу, є різновидом автозаправної
станції.

Згідно з пунктом 14 частини першої
статті 7 Закону України «Про
страхування» в Україні здійснюються
такий вид обов'язкового страхування -
страхування цивільної
відповідальності суб'єктів
господарювання за шкоду, яку може бути
заподіяно пожежами та аваріями на
об'єктах підвищеної небезпеки,
включаючи пожежовибухонебезпечні
об'єкти та об'єкти, господарська
діяльність на яких може призвести до
аварій екологічного та
санітарно-епідеміологічного
характеру.

Виходячи з аналізу викладених норм
права, суд касаційної інстанції дійшов
висновку про те, що пункти 6 та 7 припису
відповідача відповідають вимогам
чинного законодавства України про
страхування та екологічну експертизу,
оскільки наявний у позивача склад ППМ є
об'єктом підвищеної небезпеки.

Отже, рішення судів попередніх
інстанцій підлягають зміні шляхом
скасування в часитні визнання
протиправними та скасування пунктів 6, 7
припису від 11.04.2012 № 06-21-42.

У той же час, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій щодо визнання
протиправними та скасування пунктів 16
та 9, 14, 15, 17-22, 24 припису відповідача з
огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 3
Господарського кодексу України під
господарською діяльністю у цьому
Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Відповідно до положень статті 23
Кодексу України про надра
землевласники і землекористувачі в
межах наданих їм земельних ділянок
мають право без спеціальних дозволів
та гірничого відводу видобувати для
своїх господарських і побутових потреб
корисні копалини місцевого значення і
торф загальною глибиною розробки до
двох метрів, підземні води для власних
господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови що продуктивність водозаборів
підземних вод не перевищує 300 кубічних
метрів на добу, та використовувати
надра для господарських і побутових
потреб.

Вказана норма права не містить
обмежень щодо здійснення
господарської діяльності без мети
отримання прибутку.

Ураховуючи, що ТОВ «Соняшник» здійснює
забір підземних вод в об'ємах менших,
ніж 300 м. куб. на добу, використовує цю
воду для власних господарських і
побутових потреб, суд касаційної
інстанції вважає правильним висновок
судів попередніх інстанцій щодо
неправомірності пункту 16 припису.

Згідно з положеннями частин сьомої та
восьмої статті 7 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» (у чинній на час проведення
перевірки редакції) на підставі акта,
який складено за результатами
здійснення планового заходу, в ході
якого виявлено порушення вимог
законодавства, протягом п'яти робочих
днів з дня завершення заходу
складається припис, розпорядження або
інший розпорядчий документ про
усунення порушень, виявлених під час
здійснення заходу.

Припис - обов'язкова для виконання у
визначені строки письмова вимога
посадової особи органу державного
нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення порушень
вимог законодавства.

Оскільки, як установлено судами
попередніх інстанцій, зазначені у
пунктах 9, 14, 15, 17-22, 24 припису вимоги про
надання позивачем документів не
ставились перед об'єктом перевірки в
ході контрольного заходу, суд
касаційної інстанції погоджується з
позицією судів попередніх інстанцій
про необґрунтованість та скасування
вказаних пунктів припису відповідача
від 11.04.2012 № 06-21-42.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги частково
заслуговують на увагу та
підтверджуються переліченими нормами
права та установленими обставинами
справи, у зв'язку з чим наявні підстави
для її часткового задоволення та зміни
рішень судів попередніх інстанцій
шляхом скасування в частині визнання
протиправними пунктів 6, 7 оспорюваного
припису.

Відповідно до частини першої статті 225
КАС України суд касаційної інстанції
має право змінити судове рішення, якщо
у справі немає необхідності
досліджувати нові докази або
встановлювати обставини, а судове
рішення, яке змінюється, є помилковим
тільки в частині.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної
екологічної інспекції в Полтавській
області задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 09 квітня 2013 року в цій справі в
частині задоволеного позову про
визнання протиправними та скасування
пунктів 6, 7 припису Державної
екологічної інспекції в Полтавській
області від 11.04.2012 № 06-21-42 скасувати,
відмовивши у задоволенні позову в цій
частині.

У решті постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2013
року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.