Справа № 813/2290/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 р.
№
876/4457/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді:
Гінди О.М.

суддів:
Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Сокальському районі
Львівської області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Сокальському районі
Львівської області до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Сокальському
районі Львівської області про
спонукання до вчинення дій, -

встановив:

04.12.2009 позивач - УПФУ в Сокальському
районі Львівської області звернувся в
суд із адміністративним позовом до
відповідача - ВВД ФСС НВВ ПЗ в
Сокальському районі Львівської
області в якому просить зобов'язати
відповідача включити в акт звірки
виплачену позивачем суму допомоги на
поховання.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідач всупереч
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (№ 1105-XIV) відмовився
відшкодовувати позивачу понесені ним
витрати на виплату допомоги на
поховання в сумі 489,44 грн, яка була
включена до актів звірки за червень 2009
року. Вказує, що ця допомога у січні 2009
року виплачена ОСОБА_1 на поховання
ОСОБА_2

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25.03.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився позивач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така прийнята з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому просить її
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що
перерахування коштів на
централізованому рівні відбувається
тільки тих коштів, які включені в акт
звірки, складений на територіальному
рівні і зазначених в узгодженій
довідці. Також, апелянт звертає увагу,
що обов'язок відшкодування Фондом
допомоги на поховання визначений п. 4
Порядку відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасних випадків на виробництві або
професійних захворювань та пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання (далі - Порядок).

Представник позивача (апелянта) у
судове засідання не прибув, хоча
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду, а тому у
відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України
це не перешкоджає апеляційному
розгляду.

Представником відповідача до суду
подано заяву про розгляд справи у
порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних в ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, апеляційний розгляд справи
проведено в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
підстави і межі апеляційних скарг,
вважає, що апеляційна скарга
задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що за
результатами щомісячної звірки витрат
по особових справах потерпілих, яким
УПФУ у Сокальському районі Львівської
області виплатило пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання України у січні 2009 року,
ВВД ФСС НВВ ПЗ у Сокальському районі
відмовилось прийняти до відшкодування
витрати у сумі 489,44 грн. Управління ПФУ
виплатило вказану суму, як допомогу на
поховання сім'ї померлого гр. ОСОБА_2
Втім, відповідач відмовився прийняти
до заліку ці витрати з тих мотивів, що
смерть гр. ОСОБА_2 не пов'язана з
нещасним випадком на виробництві.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки аналіз норм Закону № 1105-XIV та
Порядку, дає підстави вважати, що Фонд
зобов'язаний відшкодовувати виплачені
іншими страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я. Положення
пункту 4 Порядку, яким зобов'язано Фонд
відшкодовувати Пенсійному фонду
витрати на допомогу на поховання сім'ї
померлого або особі, яка здійснила
поховання особи, котра отримувала
пенсію по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, суперечить
положенням Закону N 1105-XIV. Оскільки
позивач не надав доказів на
підтвердження причинного зв'язку між
смертю інваліда та одержаним ним
трудовим каліцтвом, а при вирішенні
даного спору слід застосувати Закон
України, а не підзаконний
нормативно-правовий акт, що йому не
відповідає, суд не вбачає підстав для
відшкодування понесених Пенсійним
фондом витрат на поховання інваліда за
рахунок Відділення Фонду, як і підстав
для включення таких витрат до акту
звірки на рівні сторін даного спору.
Крім того, суд першої інстанції звернув
увагу, що обраний позивачем спосіб
захисту (відновлення) порушеного права
не відповідає змісту прав Пенсійного
Фонду щодо відшкодування понесених ним
витрат. Позивач на обґрунтування
позовних вимог покликається на
Порядок, що не врегульовує спірних
відносин, оскільки встановлене ним
правило підписання актів звірки
розрахунків розраховано на
відсутність спору. У разі незгоди на
підписання актів з боку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків, Пенсійний фонд вправі в
судовому порядку ставити вимоги про
стягнення понесених ним витрат, а не
про спонукання до підписання актів
звірки щодо таких витрат. Суд також
констатував, що сторони у справі на
підставі згаданого Порядку позбавлені
права проведення розрахунків на своєму
рівні.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи справу в апеляційному
порядку, зазначає наступне.

Види соціальних послуг та
матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням визначені у
статті 25 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 2008
року № 16/98-ВР (далі - Основи). Усі види
страхування, крім медичного, включають
в себе допомогу на поховання. Так,
зокрема, до пенсійного страхування
входить допомога на поховання
пенсіонерів; до страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням, -
допомога на поховання (крім поховання
пенсіонерів, безробітних та осіб, які
померли від нещасного випадку на
виробництві); до страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання - допомога
на поховання осіб, які померли
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Пунктом 5 частини першої статті 24
Закону № 1105-XIV Фонд зобов'язано
співпрацювати з фондами з інших видів
соціального страхування у
фінансуванні заходів, пов'язаних з
матеріальним забезпеченням та
наданням соціальних послуг
застрахованим, у кожному конкретному
випадку спільно приймаючи рішення щодо
того, хто з них братиме участь у
фінансуванні цих заходів.

У статті 21 цього Закону визначені
соціальні послуги та виплати, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом. Так, у разі настання страхового
випадку Фонд у встановленому законом
порядку має, зокрема, своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачувати відповідні
кошти йому або особам, які перебували
на його утриманні; організовувати
поховання померлого, відшкодовувати
вартість пов'язаних з цим ритуальних
послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини восьмої статті 34
Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд згідно з
порядком, визначеним Кабінетом
Міністрів України.

Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
826, регулює питання відшкодування
Фондом таких витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого,
на організацію поховання та пов'язаних
з цим ритуальних послуг. Витрати на
поховання провадяться у разі смерті
потерпілого, що настала за обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, перелік яких наведено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
цього Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно з абзацом другим частини
дев'ятої статті 34 Закону № 1105-XIV у разі
смерті потерпілого, який одержував
страхові виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої статті 26
Основ, частини другої статті 24 Закону №
1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Аналіз норм Закону № 1105-XIV, який
визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві осіб, та
зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини
восьмої статті 34 цього Закону, дає
підстави вважати, що Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Слід зазначити також, що положення
пункту 4 Порядку, яким зобов'язано Фонд
відшкодовувати ПФУ витрати на допомогу
на поховання сім'ї померлого або особі,
яка здійснила поховання особи, котра
отримувала пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, суперечить положенням
Закону № 1105-XIV. Так, зокрема, стаття 21
цього Закону пов'язує виникнення
такого обов'язку у Фонду зі смертю
працівника, а не з отриманням померлим,
який не працював, зазначеної вище
пенсії.

Вказані висновки відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України викладеній у постанові від
23.04.2013 № 21-108а13.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, позивач не надав доказів на
підтвердження причинного зв'язку між
смертю інваліда гр. ОСОБА_2 та одержаним
ним трудовим каліцтвом, а тому відсутні
підстави для відшкодування понесених
Пенсійним фондом витрат на поховання
інваліда за рахунок Відділення Фонду.

Також, суд першої інстанції вірно
зазначив, обраний позивачем спосіб
захисту (відновлення) порушеного права
не відповідає змісту прав Пенсійного
Фонду щодо відшкодування понесених ним
витрат. Позивач на обґрунтування
позовних вимог покликається на Порядок
відшкодування витрат, що не
врегульовує спірних відносин, оскільки
встановлене ним правило підписання
актів звірки розрахунків розраховано
на відсутність спору. У разі незгоди на
підписання актів з боку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків, Пенсійний фонд вправі в
судовому порядку ставити вимоги про
стягнення понесених ним витрат, а не
про спонукання до підписання актів
звірки щодо таких витрат.

Такі висновки узгоджується із позицією
Верховного Суду України викладеною у
постанові від 19.03.2012 № 21-364а11.

Разом з тим, суд першої інстанції
помилково вказав, що сторони у цій
справі позбавлені права проводити
розрахунки на своєму рівні, з огляду на
таке.

Статтею 16 Закону № 1105-XIV визначено, що
безпосереднє управління Фондом
здійснюють його правління та виконавча
дирекція. За змістом статті 18
зазначеного Закону виконавча дирекція
Фонду є постійно діючим виконавчим
органом правління Фонду, проводить
свою діяльність від імені Фонду у межах
та в порядку, що визначаються його
статутом і Положенням про виконавчу
дирекцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
організовує та забезпечує виконання
рішень правління Фонду, робочими
органами виконавчої дирекції Фонду є,
зокрема, її відділення в районах і
містах обласного значення. Робочі
органи виконавчої дирекції Фонду є
юридичними особами, мають самостійні
кошториси, печатку із зображенням
Державного Герба України та своїм
найменуванням.

Згідно з пунктом 15 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 1 березня
2001 року № 121/2001 (чинного на час
виникнення спірних відносин) ПФУ
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку головні
управління ПФУ в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві,
Севастополі, та управління ПФУ в
районах, містах і районах у містах.

З огляду на викладене вимоги
управління ПФУ про відшкодування
відділенням Фонду витрат допомоги на
поховання, відповідають змісту його
прав як робочого органу ПФУ щодо
відшкодування понесених ним витрат та
узгоджуються із компетенцією
виконавчої дирекції Фонду, основними
завданнями якої згідно з Положенням
про виконавчу дирекцію Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, затвердженим
постановою правління Фонду від 20
квітня 2001 року № 15, крім іншого,
визначено виконання завдань та
основних принципів страхування від
нещасного випадку, фінансування
страхових виплат, а до повноважень у
сфері здійснення процедури
страхування та координації страхової
діяльності віднесено, зокрема,
співпрацю з фондами з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування витрат, понесених ними у
зв'язку з матеріальним забезпеченням
потерпілих внаслідок нещасного
випадку на виробництві та
представництво інтересів страховика в
органах державної виконавчої влади,
органах місцевого самоврядування і
судах.

Такі висновки суду апеляційної
інстанції відповідають правовій
позиції Верховного Суду України
викладеній у постанові від 21.05.2013 року
№ 21-129а13.

Разом з тим, помилковість висновків
суду першої інстанції з цього питання,
не призвели до неправильного вирішення
справи, а тому з цих підстав
оскаржувана постанова скасованою бути
не може.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову, а доводи
апеляційної скарги ці висновки не
спростовують.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків рішення суду
першої інстанції, а тому підстав для
його скасування суд апеляційної
інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Сокальському районі Львівської
області - залишити без задоволення, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року у справі № 813/2290/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
О.І. Мікула

В.В. Ніколін