Справа № 826/19758/13-а
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі: головуюча суддя
Власенкова О.О., судді Шейко Т.І. та
Маруліна Л.О., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)до
відповідачівНачальника управління
внутрішньої безпеки та протидії
корупції Державної пенітенціарної
служби України Коваля А.О., Державної
пенітенціарної служби Українипро
визнання протиправними дій,
Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить скасувати рішення
начальника управління внутрішньої
безпеки та протидії корупції Державної
пенітенціарної служби України Коваля
А.О. від 26 листопада 2013 року №
8/1-6306-13/Н4739/1 і зобов'язати його прийняти
рішення згідно із Законом України "Про
звернення громадян", стягнувши з нього
100 000,00 грн. для відшкодування
заподіяної моральної та фізичної
шкоди.

Як встановлено судом у ході судового
розгляду справи, під рішенням від 26
листопада 2013 року № 8/1-6306-13/Н4739/1 позивач
розуміє відповідь Державної
пенітенціарної служби України за
вказаними реквізитами на його
звернення від 20 жовтня 2013 року, з якою
він не погоджується, стверджуючи про
неналежний розгляд його заяви.
Наведене дає підстави суду прийти до
висновку, що фактично позивач оскаржує
протиправність дій Державної
пенітенціарної служби щодо
неналежного розгляду його звернення та
просить зобов'язати цього відповідача
належним чином розглянути та вирішити
це звернення.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, наполягав на їх
задоволенні.

До участі у справі судом залучено
відповідачем Державну пенітенціарну
службу України від імені якої
начальник управління внутрішньої
безпеки та протидії корупції Державної
пенітенціарної служби України Коваль
А.О. надав відповідь позивачу на його
звернення. У зв'язку з цим суд вважає,
що належним відповідачем у справі має
бути саме Державна пенітенціарна
служба України.

Представник Державної пенітенціарної
служби України у судовому засіданні та
в письмових поясненнях щодо позову
заперечив, зазначивши про його
необґрунтованість.

Начальник управління внутрішньої
безпеки та протидії корупції Державної
пенітенціарної служби України Коваль
А.О. у судове засідання не прибув, хоча
належним чином повідомлений про
розгляд справи. Згідно з доводами
представника Державної пенітенціарної
служби Коваль А.О. звільнився зі служби.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши та
оцінивши докази, що містяться у справі,
суд прийшов до висновку про
необґрунтованість позовних вимог з
огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач відбуває покарання у Сумському
СІЗО управління Державної
пенітенціарної служби України у
Сумській області.

Позивач 20 жовтня 2013 року звернувся до
Державної пенітенціарної служби
України із заявою про переведення його
з Сумського СІЗО до іншого слідчого
ізолятора у Донецькій чи Луганській
областях, обґрунтовуючи існуванням
загрози його життю, яка полягає в тому,
що в 2010 році під час перебування в
Сумському СІЗО був заражений
ВІЛ-інфекцією та вірусним гепатитом "С",
стосовно нього застосовувалась
цензура та тортури, встановлені йому
раніше діагнози захворювань були
скасовані, у зв'язку з чим не надається
належне лікування.

Супровідним листом від 21 жовтня 2013 року
№Н-12812 Київський слідчий ізолятор
надіслав вищевказану заяву ОСОБА_1 до
Державної пенітенціарної служби
України.

З метою перевірки обставин, викладених
позивачем у згаданій заяві, за
дорученням Державної пенітенціарної
служби України начальником Сумського
територіального відділу внутрішньої
безпеки та протидії ДПтС України
Тимошенком В.М. проведено службове
розслідування, результати якого
викладені у висновку службового
розслідування від 14 листопада 2013 року,
затвердженому в.о.начальника
управління Державної пенітенціарної
служби України в Сумській області
Карпенком В.П. Крім того, витребувано
відповідні пояснення від начальника
сектору охорони здоров'я Державної
пенітенціарної служби України в
Сумській області Попова П.Є.

З урахуванням вказаних висновку та
пояснень, іншої інформації, зібраної
шляхом опитування співробітників
Сумського СІЗО та Роменської виправної
колонії № 56 та засуджених, які
утримується в цих установах, Державна
пенітенціарна служба України
розглянула звернення ОСОБА_1 та листом
від 26 листопада 2013 року № 8/1-6306-13/Н-4739/1
надала на нього відповідь. Так, зокрема,
позивача повідомлено про те, що:

- заходи безпеки стосовно нього
здійснюються у повному обсязі
відповідно до Інструкції про
організацію охорони і нагляду за
особами, що тримаються у слідчих
ізоляторах Держдепартаменту України з
питань виконання покарань,
затвердженої наказом
Держдепартаменту від 20 вересня 2000
року № 6дск;

- інформація стосовно зараження його у
Сумському СІЗО ВІЛ-інфекцією та
гепатитом "С" свого підтвердження не
знайшла;

- загрози його життю та здоров'ю не
виявлено, тому підстави щодо його
переведення для подальшого відбування
покарання із Київського слідчого
ізолятора до установ виконання
покарань у Донецькій, Луганській або
Херсонській областях немає.

Оцінюючи дії Державної пенітенціарної
служби України щодо розгляду звернення
позивача судом враховано наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
звернення громадян" (далі - Закон)
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

За змістом статті 3 Закону під
зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян
із проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності.

Відповідно до статті 15 Закону органи
державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

У відповідності до статті 18 Закону
громадянин, який звернувся із заявою чи
скаргою до органів державної влади,
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, об'єднань громадян,
засобів масової інформації, посадових
осіб, поміж іншого, має право одержати
письмову відповідь про результати
розгляду заяви чи скарги.

Зазначеному праву громадян
кореспондує визначений статтею 19
Закону обов'язок органів державної
влади, місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, засобів масової інформації,
їх керівників та інших посадових осіб
щодо розгляду заяв чи скарг, зокрема:

- об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про
обмеження доступу громадянина до
відповідної інформації при розгляді
заяви чи скарги скласти про це
мотивовану постанову;

- відміняти або змінювати оскаржувані
рішення у випадках, передбачених
законодавством України, якщо вони не
відповідають закону або іншим
нормативним актам, невідкладно вживати
заходів до припинення неправомірних
дій, виявляти, усувати причини та умови,
які сприяли порушенням;

- письмово повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення.

Аналіз змісту листа Державної
пенітенціарної служби України від 26
листопада 2013 року № 8/1-6306-13/Н-4739/1 в
сукупності з вищевказаними висновком
службового розслідування та пояснень
начальника сектору охорони здоров'я
Державної пенітенціарної служби
України в Сумській області дає
підстави суду стверджувати про
належний розгляд згаданим
відповідачем заяви ОСОБА_1 від 20 жовтня
2013 року.

Так, зі згаданих висновку службового
розслідування та пояснень вбачається,
що вперше до Сумського СІЗО ОСОБА_1
прибув 13 вересня 2009 року.

На момент первинного огляду при
прибутті особи до Сумського СІЗО
медичним працівником проводиться
профілактична бесіда щодо
профілактики запобігання ВІЛ-інфекції.
Обстеження на ВІЛ-інфекцію в слідчому
ізоляторі проводиться в добровільному
порядку і за згодою особи, взятої під
варту.

Під час перебування ОСОБА_1 у Сумському
СІЗО йому встановлено низку діагнозів,
зокрема в 2011 році виявлено
ВІЛ-інфекцію, ПГЛ, хронічний вірусний
гепатит "С", виразкову хворобу ДПК,
хронічний панкреатит.

У період з 21 вересня по 09 жовтня 2009 року
ОСОБА_1 знаходився в стаціонарній
судово-психіатричній експертизі, під
час якої йому встановлено діагноз
"Розлад психіки та поведінки внаслідок
вживання опіодів, синдром залежності".

Під час перебування у Сумському СІЗО
позивач перебував на диспансерному
обліку в медичній частині як
ВІЛ-інфікований, неодноразово
звертався за медичною допомогою, яка
надавалась йому з урахуванням
можливостей медичної служби слідчого
ізолятора. При цьому були випадки
відмови позивача від проведення
лабораторних досліджень в медичній
частині та від огляду
лікаря-інфекціоніста.

Однак, встановити факт зараження
позивача ВІЛ-інфекцією саме в
Сумському СІЗО неможливо у зв'язку з
тим, що він не вказує можливий спосіб
зараження та обставини цього, не бажає
відповідати на це питання. До поміщення
в слідчий ізолятор він тривалий час
вживав наркотичні речовини, вів
нездоровий спосіб життя, був
неодноразово судимий, тобто перебував
у "групі ризику" осіб, схильних до
зараження інфекційними хворобами.

За час перебування в Сумському СІЗО
позивачем направлено близько 1 000
звернень до різних інстанцій,
наявності перешкод у цьому не виявлено.

Інших порушень щодо утримання ОСОБА_1 у
Сумському СІЗО перевіркою також
виявлено не було.

Відтак, суд погоджується з доводами
Державної пенітенціарної служби
України про відсутність порушень
стосовно умов утримання ОСОБА_1 в
Сумському СІЗО та загрози його життю
та здоров'ю через дії Сумського СІЗО, а,
відтак, стосовно наявності виняткових
обставин, що перешкоджають подальшому
його перебуванню в Сумському СІЗО.

Відповідно до статті 86
Кримінально-виконавчого кодексу
України вид колонії, в якій засуджені
до позбавлення волі відбувають
покарання, визначається центральним
органом виконавчої влади з питань
виконання покарань.

Тобто, лише центральний орган
виконавчої влади з питань виконання
покарань має право на переведення
засудженого до позбавлення волі до
інших установ виконання покарань, з
урахуванням рівня безпеки виправної
колонії.

Статтею 93 Кримінально-виконавчого
кодексу України визначено, що
засуджений до позбавлення волі
відбуває весь строк покарання в одній
виправній чи виховній колонії, як
правило, у межах
адміністративно-територіальної
одиниці відповідно до його місця
проживання до засудження. Переведення
засудженого для дальшого відбування
покарання з однієї виправної чи
виховної колонії до іншої допускається
за виняткових обставин, які
перешкоджають дальшому перебуванню
засудженого в цій виправній чи
виховній колонії.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 про визнання
протиправними дій Державної
пенітенціарної служби щодо
неналежного розгляду його заяви від 20
жовтня 2013 року задоволенню не підлягаю.

Статтею 1167 ЦК України встановлено
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду. Згідно з приписами цієї
статті моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною 2
цієї статті.

За відсутності встановлених судом під
час вирішення даної справи
протиправних дій чи незаконних рішень
Державної пенітенціарної служби
України у суду також відсутні підстави
для задоволення позовної вимоги про
стягнення на його користь з
відповідача заподіяної йому моральної
та фізичної шкоди у розмірі 100 000,00грн.

Крім того, позивач не довів суду яким
саме чином начальник управління
внутрішньої безпеки та протидії
корупції Коваль А.О. заподіяв йому
моральні страждання, а також із чого
він виходив, оцінивши шкоду саме в
розмірі 100 000,00грн.

Беручи до уваги наведене та керуючись
статтями 158-163 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили у
порядку та строки, встановлені статтею
254 КАС України, та може бути оскаржена у
порядки та строки, встановлені
статтями 185-187 КАС України.

Головуюча суддя
О.О.Власенкова

судді
Т.І.Шейко

Л.О.Маруліна