Справа № 2а-17834/12/2670
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Епель О.В.,

при секретарі - Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 28 січня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма «Флеш» до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
14.12.2012 року № та №, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю Фірма «Флеш» (далі -
позивач або ТОВ Фірма «Флеш»)
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби (далі -
відповідач або податковий орган або
ДПІ у Шевченківському районі м. Києва
ДПС) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 14.12.2012 року
№ та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 28
січня 2013 року позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції,
вважаючи її такою, що прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, які з'явились в судове
засідання, дослідивши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанова суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як свідчать матеріали справи, 30.11.2012
року за результатами планової виїзної
перевірки ТОВ Фірма «Флеш» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 30.06.2012 року ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС
складено акт № 2037/22-20/19034993 (далі - Акт
перевірки), в якому зафіксовано
порушення позивачем п. 138.2 ст.138 ПК
України, п. 9.1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 2.4 Положення
«Про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 № 88, та, як
наслідок, заниження податку на
прибуток на загальну суму у розмірі 358
872 грн., а також порушення п.п. 198.3, 198.6
ст.198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст.201 ПК України та,
як наслідок, заниження податку на
додану вартість на загальну суму у
розмірі 734700 грн.

14.12.2012 року на підставі Акту перевірки
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення:

№ , яким у зв'язку з порушенням п.
138.2 ст. 138 ПК України, п. 9.1 ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», п. 2.4
Положення «Про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 № 88,
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 358872 грн., а також застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі
19271 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням п.п.
198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК
України, позивачу визначено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 734700 грн., а
також застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 351951 грн.

Як встановлено судом, позивачу на
підставі договору від 01.06.2011 року
№ПР-07/11 з ТОВ «Буд-перспектива»,
договору від 25.01.2011 року №Р1/02 з ТОВ
«Кемріс», а також на підставі усних
домовленостей з ТОВ «Компанія «Грифон
Консалт» та ТОВ «Берніс Продукт»
надано відповідні послуги (адресна
розсилка рекламних матеріалів,
будівельно-ремонтні роботи) та
поставлено відповідні товари (шафи,
стінки, буфети тощо) на загальну суму у
розмірі 4408198,80 грн. (в тому числі ПДВ у
розмірі 734700 грн.), що підтверджується
належним чином оформленими актами
приймання виконаних будівельних робіт,
актами виконаних робіт,
рахунками-фактурами, видатковими та
податковими накладними, копії яких
залучені до матеріалів справи. Позивач
надані товари та послуги оплатив
частково, у розмірі 863790,02 грн. (в тому
числі ПДВ у розмірі 143965 грн.), що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями та
виписками з відмітками банку про їх
виконання.

Водночас, з аналізу Акту перевірки
встановлено, що підставою для висновку
відповідача про порушення позивачем п.
138.2 ст. 138 ПК України, п. 9.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», п. 2.4
Положення «Про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 № 88, та, як
наслідок, заниження податку на
прибуток на загальну суму у розмірі 358
872 грн., а також порушення п.п. 198.3, 198.6 ст.
198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та,
як наслідок, заниження податку на
додану вартість на загальну суму у
розмірі 734 700 грн., стала встановлена ним
нікчемність вказаних правочинів.

Задовольняючи позовні вимоги та
надаючи аналіз нормативним актам, що
регулюють спірні правовідносини суд
першої інстанції дійшов висновку про
безпідставність та необґрунтованість
висновків Акту перевірки та винесені
на його підставі спірні податкові
повідомлення-рішення від 14.12.2012 року,
оскілки формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість на підставі виписаних
ТОВ «Буд-перспектива», ТОВ «Кемріс»,
ТОВ «Компанія «Грифон Консалт» та ТОВ
«Берніс Продукт» податкових накладних,
є правомірним та повністю відповідає
вимогам чинного законодавства; витрати
позивача на загальну суму 358872 грн. за
правочинами з ТОВ «Буд-перспектива»,
ТОВ «Кемріс», ТОВ «Компанія «Грифон
Консалт» та ТОВ «Берніс Продукт»
підтверджуються належним чином
оформленими первинними документами.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погоджується з
огляду на таке.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним та
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

При цьому суд зауважує, що вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі не
означає, що відповідні правочини були
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі
внаслідок ухилення від сплати) не може
бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку
платника створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах, то факт
виконання поставки товару входить до
предмету доказування у справі.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
31.03.2011 у справі №К-12509/08.

За змістом інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту
здійснення господарської операції
оцінюватися повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 року
у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, зобов'язання за правочинами
між ТОВ Фірма «Флеш» та ТОВ
«Буд-перспектива», ТОВ «Кемріс», ТОВ
«Компанія «Грифон Консалт» та ТОВ
«Берніс Продукт» виконувались
сторонами у повному обсязі, що
підтверджується відповідними актами
приймання виконаних будівельних робіт,
актами виконаних робіт,
рахунками-фактурами, видатковими та
податковими накладними.

Крім того, судом першої інстанції
правильно надано оцінку доводам
відповідача про фіктивність
господарських відносин позивача з його
контрагентами з посиланнями на
порушення кримінальної справи СВ
Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України
в Київській області, за фактом підробки
офіційного документу - податкової
декларації з податку на прибуток ТОВ
«Буд-перспектива», за ознаками злочину
передбаченого ч. 1 ст.358 КК України, на
порушення кримінальної справи
прокурором Києво-Святошинського
району Київській області, за фактом
фіктивного підприємництва, тобто
створення суб'єкта підприємницької
діяльності з метою прикриття
незаконної діяльності, за ознаками
складу злочину передбаченого ч. 1 ст.205
КК України, в ході провадження якої
встановлено, що засновник та директор
ТОВ «Буд-перспектива» гр. ОСОБА_3 не має
відношення до діяльності даного
підприємства, на анулювання свідоцтв
платника ПДВ ТОВ «Буд-перспектива», ТОВ
«Кемріс» та ТОВ «Берніс Продукт», на
акт ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 07.06.2012 року № 1710/22-4/37192785 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Кемріс» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за серпень та жовтень 2011
року», на пояснення засновника та
директора ТОВ «Кемріс» гр. ОСОБА_2, на
акт ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 11.01.2012 року № 59/23-7/36048906 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Компанія «Грифон Консалт»
з питань взаємовідносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками», на акт ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва ДПС від
11.04.2012 року № 148/3-22-80 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Берніс Продукт» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період: з 01.02.0211 по 29.02.2012».

Зокрема відповідно до ст. 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер,
тому позивач не може нести
відповідальності за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Порушення контрагентами позивача
вимог законодавства про порядок
здійснення господарської діяльності
не може бути підставою для висновку про
безтоварність відповідних
господарських операцій.

Крім того, факти вчинення злочину, в
тому числі у вигляді фіктивного
підприємництва, ухилення від сплати
податків та підробка документів,
можуть встановлюватись виключно
відповідним рішенням суду, водночас з
інформації щодо розслідування
вказаних кримінальних справ не
вбачається встановлення фактів щодо
спірних операцій, у той час як
відповідно до ст. 72 КАС України для
адміністративного суду є обов'язковим
вирок суду, який набрав законної сили, в
питаннях чи мало місце діяння, чи
вчинене воно цією особою (аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 21.12.2011 у справі №К/9991/31743/11).

Також слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

Суд також відзначає, що самі по собі
акти та пояснення не є беззаперечними,
належними та допустимими доказами
даних фактів.

Крім того, зважаючи на те, що публічний
порядок держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а ухилення від сплати
податків, на факт якого відповідач
посилається, є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
вважає, що за обставин, які склалися у
даній справі, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст.
71 КАС України відповідачем таких
доказів надано не було. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 03.04.2012 року у справі № К-9574/08.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент підписання відповідних актів
приймання виконаних будівельних робіт,
актів виконаних робіт, рахунків-фактур,
видаткових та податкових накладних,
юридичні особи ТОВ «Буд-перспектива»,
ТОВ «Кемріс», ТОВ «Компанія «Грифон
Консалт» та ТОВ «Берніс Продукт» не
були припинені, доказів існування
вироків суду у кримінальних справах,
якими б встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Таким чином, судом першої інстанції
правильно встановлено, що правочини
між ТОВ Фірма «Флеш» та ТОВ
«Буд-перспектива», ТОВ «Кемріс», ТОВ
«Компанія «Грифон Консалт», ТОВ
«Берніс Продукт» були укладені з метою
здійснення передбаченої
законодавством підприємницької
діяльності, наявність у ТОВ Фірма
«Флеш» та ТОВ «Буд-перспектива», ТОВ
«Кемріс», ТОВ «Компанія «Грифон
Консалт», ТОВ «Берніс Продукт» умислу
на укладення вказаних правочинів з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
відповідачем не доведено, натомість
судом встановлено факт здійснення
відповідних господарських операцій, а
тому вказані правочини не можуть
розглядатись як нікчемні з мотивів їх
завідомої суперечності інтересам
держави і суспільства відповідно до ст.
228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4. та 201.8 ст.
201 ПК України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України
реєстрація діє до дати анулювання
реєстрації платника податку, яка
проводиться шляхом виключення з
реєстру платників податку.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України № 969 від 21.12.2010 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 29.12.2010 за № 1401/18696 (далі -
Порядок № 969) та п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
01.11.2011 N 1379, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за
N1333/20071 (далі - Порядок № 1379), податкову
накладну заповнює особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджується, що сума
податку на додану вартість у розмірі 734
700 грн., віднесена ТОВ Фірма «Флеш» до
податкового кредиту, підтверджується
податковими накладними, оформленими
відповідно до вимог ст. 201 ПК України та
Порядку № 969, № 1379.

Відповідно до правової позиції
Верховного суду України, викладеної в
постанові від 29.10.2010 у справі за позовом
ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції Закарпатської
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення та
Вищого адміністративного суду,
викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі
№ К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі №
К-46073/09, несплата продавцем або його
контрагентами ПДВ до бюджету, у разі
фактичного здійснення господарської
операції, не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та не є
підставою для позбавлення останнього
права на відшкодування цього податку.

Якщо контрагенти по ланцюгу постачання
товарів (послуг) не виконали свого
зобов'язання по сплаті податку на
додану вартість до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Вищого адміністративного суду України
від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
безпідставність та правомірність
спірного податкового
повідомлення-рішення від 14.12.2012 року №
.

Крім того, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1
ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування
є прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті та інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України
встановлено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відтак колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що спірні податкові
повідомлення-рішення від 14.12.2012 року
№ та № є безпідставними та
неправомірними.

За таких обставин, оскільки доводи
апеляційної скарги спростовуються
висновками суду першої інстанції та
матеріалами справи, а суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та постановив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
судова колегія залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 28
січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня її складання в повному
обсязі шляхом подачі касаційної скарги
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 02.06.2014
року.

.

Головуючий суддя
Федотов І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Епель О.В.