Справа № 2а-13288/09/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/40041/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва ДПС та суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_4

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.06.2011

та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.05.2012

у справі № 2а-13288/09/2670

за позовом суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва

про визнання дій протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.06.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.05.2012,
позовні вимоги суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_4 (надалі - позивач, суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_4) до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва (надалі - відповідач, ДПІ у
Оболонському районі м. Києва)
задоволено частково: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 30.08.2007 №
/0. В частині визнання
протиправними дій посадових осіб
податкового органу при проведенні
перевірки та скасування податкового
повідомлення-рішення від 30.08.2007 №
/0 в позові відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.06.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.05.2012 в частині відмови у
задоволенні позову і прийняти нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Відповідач також подав касаційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.06.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.05.2012 в
частині задоволення позовних вимог і
прийняти нове рішення про відмову в
позові.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податковим
повідомленням-рішенням ДПІ у
Оболонському районі м. Києва від 30.08.2007
№ /0 за порушення пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (надалі -
Закон України «Про податок на додану
вартість») позивачеві визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 197 067,00 грн., в
тому числі: за основним платежем - 131 378,00
грн., штрафні (фінансові) санкції - 65 689,00
грн.

Податковим повідомленням-рішенням ДПІ
у Оболонському районі м. Києва від
30.08.2007 № /0 позивачеві визначено
суму податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 64 797,53 грн.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі акта від 17.07.2007 № 546/17-4-
«Про результати планової виїзної
перевірки дотримання вимог
податкового та валютного
законодавства суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_4 за період з 01.04.2004 по
31.03.2007».

У висновках акта перевірки встановлено
порушення: ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 «Про
прибутковий податок з громадян», п. 5.1,
пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України від
28.12.1994 № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок з доходів
фізичних осіб на 64 797,53 грн.; пп. 7.4.5 п. 7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», внаслідок чого
донараховано податку на додану
вартість у розмірі 131 378,00 грн.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційні скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 15.05.2007 ДПІ у
Оболонському районі м. Києва на адресу
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_4
(АДРЕСА_1), що зазначена у свідоцтві про
державну реєстрацію, надіслано
повідомлення про проведення планової
документальної перевірки щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів. Поштовий конверт з
повідомленням повернувся на адресу
податкового органу у зв'язку із
закінченням терміну зберігання.

Відповідачем виписано направлення на
виїзну планову документальну
перевірку від 27.06.2007 № 1363/17 та складено
акт про неможливість вручення
вказаного направлення у зв'язку з
відсутністю позивача за
місцезнаходженням.

За визначенням ст. 1 Закону України від
15.05.2003 № 755-IV «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» місце проживання
фізичної особи - житловий будинок,
квартира, інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо) у відповідному населеному пункті,
в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово, що
знаходиться за певною адресою, за якою
здійснюється зв'язок з фізичною особою
підприємцем.

В деклараціях з податку на додану
вартість та деклараціях про доходи,
копії яких знаходяться в матеріалах
справи, позивачем було зазначено місце
проживання (місцезнаходження): АДРЕСА_1.

Доказів на підтвердження повідомлення
ДПІ у Оболонському районі м. Києва про
зміну місця проживання позивачем до
суду не надано.

Таким чином, відповідач правомірно
надіслав повідомлення про проведення
планової документальної перевірки на
єдину відому йому адресу місця
проживання позивача: АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
законність дій посадових осіб ДПІ у
Оболонському районі м. Києва щодо
повідомлення платника податків про
проведення планової перевірки.

Що стосується повідомлення-рішення від
30.08.2007 № /0, колегія суддів
зазначає.

Підчас проведення виїзної планової
перевірки відповідачем не проводилося
дослідження первинних або інших
документів, які зафіксовані в
бухгалтерському обліку позивача, а
сама перевірка фактично здійснювалася
в приміщенні податкового органу, тому
така перевірка не відповідає в повній
мірі ознакам та меті виїзної планової
перевірки.

В акті перевірки зазначено, що для
проведення перевірки не було надано
жодного документу щодо здійснення
підприємницької діяльності, а тому
обсяг прямих витрат і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності,
документально не підтверджені.

З огляду на викладене, відповідач
визначив витрати позивача, виходячи з
розрахунку 25 % до валового доходу, та,
відповідно, встановив заниження
оподатковуваного доходу та суми
податку з доходів фізичних осіб.

У складеному 06.04.2011 експертом
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз висновку
№ 6036/6037/10-19 судово-економічної
експертизи, яка була проведена при
розгляді судом першої інстанції
адміністративної справи № 2а-13288/09/2670, в
частині дослідження правомірності
формування позивачем валових витрат
зазначено, що банківські виписки,
касові ордери, прибуткові, видаткові
накладні, тощо, договори на здійснення
фінансово-господарських операцій та
регістри бухгалтерського обліку для
проведення експертного дослідження не
надано, відповідно, це не дало
можливості визначити чи відповідають
витрати, наведені у Книзі обліку
доходів і витрат, валовим витратам, що
безпосередньо пов'язані з одержанням
доходів.

Документи, що не надані для експертного
дослідження, позивачем також не було
представлено і підчас розгляду справи
в судах першої та апеляційної
інстанцій.

Відповідно до Норм витрат, що
враховуються при оподаткуванні
доходів громадян, які займаються
підприємницькою діяльністю без
створення юридичної особи, та інших
доходів, затверджених Головною
державною податковою інспекцією
України 18.01.1993 № 36-32, норми витрат для
здійснення інших видів діяльності,
включаючи торговельну, становлять 25
відсотків до суми валового доходу.

З огляду на те, що валові витрати
позивача не можуть бути підтверджені
документально, їх вирахування
податковим органом за нормою 25
відсотків до суми валового доходу
відбулося правомірно.

Отже, висновок відповідача про
порушення позивачем ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» та п. 5.1
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» колегія суддів
вважає підтвердженим, а донарахування
суми податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб -
правомірним.

Стосовно порушення пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» суди попередніх інстанцій
дійшли наступних висновків, з якими
погоджується колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, з
огляду на наступне.

Висновками акта перевірки не
підтверджено податковий кредит
позивача за лютий 2006 року - березень 2007
року.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» в редакції, що була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

На підставі податкових накладних та
актів здачі-приймання робіт (надання
послуг), копії яких знаходяться в
матеріалах справи, судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
дані документи містять всі обов'язкові
реквізити, визначені Законом України
«Про податок на додану вартість».
Доказів того, що податкові накладні
виписано особами, які не зареєстровані
у встановленому порядку як платники
податку на додану вартість, а також
доказів невикористання у межах
господарської діяльності придбаного
товару (послуг) чи нездійснення
господарських операцій відповідачем
не надано.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість за лютий 2006 року -
березень 2007 року та про
необґрунтованість винесення
податкового повідомлення-рішення від
30.08.2007 № /0 про визначення суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 131 378,00 грн. та
штрафних санкцій у розмірі 65 689,00 грн.

Відтак, наведене підтверджує
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при постановленні рішень, що доводами
касаційних скарг не спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційні скарги Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва ДПС та суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.06.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.05.2012 у справі № 2а-13288/09/2670 залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна