Справа № 826/4459/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 травня 2014 року № 826/4459/14
Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Гарник К.Ю.
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Київської міської
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури про визнання неправомірним
та скасування рішення від 27.03.2014
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Київської
міської кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури (далі по тексту -
відповідач) в якому, з урахуванням
уточнень позовних вимог, просить суд:
визнати неправомірним та скасувати три
рішення Київської міської
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 27 березня 2014
року.

У судовому засіданні 21 травня 2014 року
позивач підтримав позовні вимоги,
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування зазначив, що
три дисциплінарних провадження
порушено за наявності вже існуючого
дисциплінарного провадження, яким
зупинено дію свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю з
17 грудня 2013 року.
Відтак, спірні рішення прийняті
неправомірно, тому підлягають
скасуванню.

Представник відповідача у судовому
засіданні 21 травня 2014 року
адміністративний позов не визнав, з
посиланням на безпідставність
позовних вимог просив суд відмовити у
їх задоволенні в повному обсязі.

Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
суд завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, відповідно до частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України У справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Матеріали справи свідчать, що 2004 році
КМКДКА прийнято рішення № 11-9-9 та
видано позивачу свідоцтво № 2022 про
право на заняття адвокатською
діяльністю.

Також, рішеннями Київської міської
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 27 березня 2014 року
порушено дисциплінарні провадження на
підставі наступних звернень: судді
Печерського районного суду міста Києва
Кицюка В.П., судді Святошинського
районного суду місті Києва Жмудь В.О.,
прокурора Дніпровського району міста
Києва Меєровича Б.

За результатом розгляду
вищезазначених скарг на засіданні
Дисциплінарної палати Київської
міської кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури 24 квітня 2014 року
прийнято рішення про зупинення права
на зайняття адвокатською діяльністю
строком на один місяць відповідно за
кожний дисциплінарний проступок,
передбачений п.3, п.5 ч.2 ст.34 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Проте, в даному провадженні, позивачем
оскаржується рішення про порушення
відносно адвоката ОСОБА_1 саме
дисциплінарних справ.

Спірні правовідносини, щодо визначення
правових засад організації і
діяльності адвокатури та здійснення
адвокатської діяльності в Україні,
забезпечення належного здійснення
адвокатської діяльності, дотримання
гарантій адвокатської діяльності,
захисту професійних прав адвокатів,
забезпечення високого професійного
рівня адвокатів та вирішення питань
дисциплінарної відповідальності
адвокатів в Україні визначаються
Законом України від 05 липня 2012 року №
5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», Правилами адвокатської
етики, тощо.

Розділ VI Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
встановлює загальні умови
дисциплінарної відповідальності
адвоката.

Відповідно до статті 34 цього Закону
підставою для притягнення адвоката до
дисциплінарної відповідальності є
вчинення ним дисциплінарного
проступку. Дисциплінарним проступком
адвоката є: порушення вимог
несумісності; порушення присяги
адвоката України; порушення правил
адвокатської етики; розголошення
адвокатської таємниці або вчинення
дій, що призвели до її розголошення;
невиконання або неналежне виконання
своїх професійних обов'язків;
невиконання рішень органів
адвокатського самоврядування;
порушення інших обов'язків адвоката,
передбачених законом.

Право на звернення до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури із заявою (скаргою) щодо
поведінки адвоката, яка може бути
підставою для дисциплінарної
відповідальності, має кожен, кому
відомі факти такої поведінки (стаття 36
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 37 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» дисциплінарне провадження
складається з таких стадій: проведення
перевірки відомостей про
дисциплінарний проступок адвоката;
порушення дисциплінарної справи;
розгляд дисциплінарної справи;
прийняття рішення у дисциплінарній
справі.

Стаття 39 цього ж Закону встановлює, що
за результатами розгляду заяви (скарги)
про дисциплінарний проступок адвоката,
довідки та матеріалів перевірки
дисциплінарна палата
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури більшістю голосів членів
палати, які беруть участь у її
засіданні, вирішує питання про
порушення або відмову в порушенні
дисциплінарної справи стосовно
адвоката.

Рішення про порушення дисциплінарної
справи з визначенням місця, дня і часу
її розгляду чи про відмову в порушенні
дисциплінарної справи надсилається
або вручається під розписку адвокату
та особі, яка ініціювала питання про
дисциплінарну відповідальність
адвоката, протягом трьох днів з дня
прийняття такого рішення. До рішення
про порушення дисциплінарної справи,
яке надсилається або вручається
адвокату, додається довідка члена
дисциплінарної палати
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури, складена за результатами
перевірки.

Рішення про порушення дисциплінарної
справи або про відмову в порушенні
дисциплінарної справи може бути
оскаржено протягом тридцяти днів з дня
його прийняття до Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури або до суду.

Аналіз вищезазначених норм права дає
підставі стверджувати, що на підставі
звернення до
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури із заявою (скаргою) щодо
поведінки адвоката, за результатом
проведення перевірки відомостей про
дисциплінарний проступок адвоката,
палата кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури більшістю голосів
членів палати, які беруть участь у її
засіданні, вирішує питання про
порушення або відмову в порушенні
дисциплінарної справи стосовно
адвоката.

В даному випадку, матеріали справи
свідчать, на спірні дисциплінарні
справи порушені на підставі наступних
звернень:

- звернення судді Святошинського суду
міста Києва Жмудь В.О., в якому
зазначено що в провадженні
Святошинського районного суду міста
Києва знаходиться кримінальне
провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у
вчиненні злочинів, передбачених ч.4.
ст.190, ч. 2 ст. 205, ч.1 ст.358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358
КК України. Відповідно до договору про
залучення захисника до участі у
кримінальному провадженні від 12 липня
2013 року захисником обвинуваченого
ОСОБА_4 є ОСОБА_1 Захисник ОСОБА_1 не
прибув в судові засідання без поважних
причин 01.10.2013 року та 05.11.2013 року. Разом з
тим, захисник ОСОБА_1, будучи завчасно
повідомлений про дату , час і місце
судового засідання, призначеного на
21.11.2013 року у судове засідання знову не
прибув. Належного підтвердження
поважності причин неприбуття суду не
надав;

- звернення судді Печерського
районного суду міста Києва Кицюка В.П.,
в якому зазначено що на розгляді
Печерського районного суду міста Києва
перебуває кримінальна справа за
обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні
злочинів, передбачених ч.2. ст. 367, ч.2 ст.
368 КК України. 05 грудня 2013 року в
судовому засіданні у вказаній
кримінальній справі оголошено перерву
до 09-15 год. 13 грудня 2013 року для надання
підсудному ОСОБА_5 часу для підготовки
до дачі показань. Дата наступного
судового засідання була погоджена з
захисниками судового розгляду, в тому
числі із захисником ОСОБА_1 Проте, 13
грудня 2013 року захисник ОСОБА_1 в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив;

- звернення прокурора Дніпровського
району міста Києва, в якому зазначено,
що з червня 2013 року слідчим відділом
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві проводиться досудове
розслідування у кримінальному
провадженні за підозрою ОСОБА_6 у
вчиненні Кримінального
правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186
КК України. Під час проведення
досудового розслідування постановою
слідчого від 25 жовтня 2013 року адвоката
ОСОБА_1 залучено до участі в
кримінальному Провадженні в якості
захисника підозрюваного ОСОБА_6 (з
дружиною якого був укладений договір
про надання послуг захисника від 23
липня 2013 року). Процесуальним
керівником у кримінальному
провадженні Радіоновим В.М. захисника
ОСОБА_1 було викликано належним чином
на 25 жовтня 2013 року до прокуратури
Дніпровського району міста Києва для
виконання вимог ст.ст. 290, 293 КПК України,
але останній з невідомих причин не
з'явився. Після цього, під особистий
розпис було викликано відповідним
листом - захисника ОСОБА_1 на 01
листопада 2013 року, але останній
надіслав телеграму в якій зазначив, що
знаходиться в Київському СІЗО для
виконання слідчих дій СВ
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, у зв'язку з чим не може з'явитися
на процесуальну дію. Згідно поданої
інформації з Київського СІЗО
встановлено, що згідно матеріалів
особової справи захисник ОСОБА_1
підозрюваного ОСОБА_6 01 листопада 2013
року Київському СІЗО не відвідував.
Прокурором прокуратури Дніпровського
району міста Києва Радіоновим В.М. 04
листопада 2013 року в присутності
слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС
України в місті Києві Зубко Р.С. було
здійснено виїзд на робоче місце
захисника ОСОБА_1 згідно витягу з
Єдиного реєстру адвокатів України для
виконання вимог ст.ст. 290, 293 КПК України
по кримінальному провадженню за
підозрою ОСОБА_6, але у ході
відвідування робочої адреси ОСОБА_1,
зазначеної в Єдиному реєстрі адвокатів
України було з'ясовано, що адвокат
ОСОБА_1 за вказаною адресою з 2010 року не
проживає та не працює.

Матеріали справи свідчать, що за
результатом перевірок вищезазначених
скарг, відповідачем на засіданні
комісії 27 березня 2014 року прийнято
рішення про порушення відносно
адвоката ОСОБА_1 дисциплінарних справ.

Дослідивши матеріали справи та
матеріали дисциплінарних справ, судом
не встановлено порушення відповідачем
порядку та строків порушення
дисциплінарних справ.

При цьому, мотивуючи підстави для
відмови у задоволенні позовних вимог,
суд зазначає наступне.

Закріплення частиною 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
положення про можливість оскарження до
адміністративних судів будь-яких
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження, не
означає спростування висновку про
юридичне значення рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень як предмета судового
оскарження, так само як не означає і
нівелювання способу захисту
порушеного права, свобод чи законних
інтересів.

Необхідно враховувати, що правовий акт
- це акт волевиявлення (рішення)
уповноваження суб'єкта права, що
регулює суспільні відносини за
допомогою встановлення (зміни,
скасування, зміни сфери дії) правових
норм, а також визначення (зміни,
припинення) на основі цих норм прав і
обов'язків учасників конкретних
правовідносин.

При цьому, правові акти індивідуальної
дії своїми приписами мають породжувати
права і обов'язки конкретних осіб, на
яких спрямована їх дія. У такому
випадку реалізується компетенція
видавця цього акту як суб'єкта владних
повноважень. уповноваженого управляти
поведінкою іншого суб'єкта і
відповідно інший суб'єкт зобов'язаний
виконувати його вимоги.

Тобто, особливою відмінністю правового
акту від інших управлінських актів є
наявність у ньому змісту управління
певної особи шляхом встановлення прав
і обов'язків для інших суб'єктів.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано
ним, акти поділяються на нормативні
і такі, що не мають нормативного
характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів
ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

Така позиція кореспондується з
позицією, викладеною в Ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
24.06.2010 у справі № К-14217.

Рішеннями Київської міської
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 27 березня 2014 року
порушено дисциплінарні провадження на
підставі наступних звернень: судді
Печерського районного суду міста Києва
Кицюка В.П., судді Святошинського
районного суду місті Києва Жмудь В.О.,
прокурора Дніпровського району міста
Києва Меєровича Б.

За результатом розгляду
вищезазначених скарг на засіданні
Дисциплінарної палати Київської
міської кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури 24 квітня 2014 року
прийняті рішення про зупинення право
на зайняття адвокатською діяльністю
строком на один місяць відповідно за
кожний дисциплінарний проступок,
передбачений п.3, п.5 ч.2 ст.34 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Рішення Київської міської
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури про порушення
дисциплінарних справ в даному випадку
не є рішеннями суб'єкта владних
повноважень в розумінні статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки не є ні нормативним
актом, ні актом ненормативного
характеру (правовим актом
індивідуальної дії) і не породжують
прав чи обов'язків у позивача.

Зазначені рішення це фактично службові
документи, які фіксують певні факти,
встановлені під час проведення
засідання комісії, і не є остаточним
документом, зобов'язуючим до вчинення
будь-яких дій.

Права та обов'язки для позивача,
породжує саме рішення за результатом
розгляду дисциплінарної справи.

Висновки ж відповідача, викладені в
рішеннях про порушення дисциплінарної
справи відносно позивчаа мають
юридичне значення для останнього лише
після того, як вони будуть втілені у
рішенні, прийнятому в установленому
порядку.

Оскаржувані рішення, складені
відповідачем, не породжують певних
правових наслідків для позивача, з
огляду на що, адміністративний позов не
підлягає задоволенню.

За таких обставин, з огляду на
викладене, оцінивши надані позивачем
та відповідачем докази в контексті
наведених вище вимог законодавства,
суд дійшов висновку, що відповідачем в
даному випадку доведено правомірність
дій та рішень.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає, що відповідачем доведено
правомірність оскаржуваних рішень та
спростовано позовні вимоги, а тому, з
урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, виходячи з аналізу положень
чинного законодавства та доказів,
наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції за
правилами, встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
К.Ю. Гарник