Справа № 872/17763/13
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2014 рокусправа № 811/3541/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Олександрійської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів Кіровоградської
області на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Олександрійської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів
Кіровоградської області про
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з адміністративним позовом до
Олександрійської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів Кіровоградської
області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ
Олександрійської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області від 07.10.2013р. №
34-о "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити на роботі в Олександрійській
ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській
області;

- стягнути з Олександрійської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Кіровоградській області
середній заробіток на користь позивача
за час вимушеного прогулу з 08.10.2013р. до
дня поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- відшкодувати моральну шкоду в розмірі
10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилалася на те, що оскаржуваний наказ
Олександрійської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області від 07.10.2013р. №
34-о про звільнення її з посади
головного державного податкового
інспектора Олександрійської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Кіровоградській області є
протиправним, оскільки відповідачем
при прийнятті даного наказу порушено
норми Кодексу законів про працю
України. Зокрема, їй, у встановленому
законодавством порядку, одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із реорганізацією, не було
запропоновано іншу роботу. Також,
позивач зазначила, що відповідачем не
враховано, що вона мала переважне право
на залишення на роботі порівняно з
іншими працівниками, оскільки у неї
немає інших працівників в сім'ї з
самостійним заробітком. Крім того,
позивач посилалася на те, що
неправомірним звільненням з посади, їй
заподіяно моральну шкоду, що призвело
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і вимагає
від неї додаткових зусиль для
організації її життя, створює
додаткові незручності, яку вона оцінює
в 10000 грн.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2013 року позовні вимоги
задовлено частково. Визнано
протиправним та скасовано наказ
Олександрійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області "Про
звільнення ОСОБА_1" від 07.10.2013р. № 34-о.
Визнано протиправним та скасовано
наказ Олександрійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області від 21.11.2013р. №
50-о "Про внесення змін до наказу
Олександрійської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області від 07.10.2013р. №
34-о "Про звільнення ОСОБА_1". Поновлено
ОСОБА_1 на посаді головного державного
податкового інспектора
Олександрійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного

управління Міндоходів у
Кіровоградській області з 08.10.2013 року.
Стягнуто на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 5374, 60 грн. Постанова в частині
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в межах суми платежу за один
місяць в розмірі 3224,76 грн. звернута до
негайного виконання. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.
Приймаючи дану постанову, суд
погодився з доводами позивача відносно
порушення порядку її вивільнення за п. 1
ст. 40 КЗпП України, визначеного нормами
КЗпП України.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, помилковість
висновків суду, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні
адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги посилається на те, що суд першої
інстанції не врахував, що відповідач
дотримався порядку вивільнення
позивача, визначеного нормами КЗпП
України, висновки суду не ґрунтуються
на наявних матеріалах справи та судом
не прийнято було до уваги, що при
вивільненні позивача також
враховувались наступні показники, а
саме: якість виконаної роботи, час, який
витрачається кожним із працівників для
виконання покладених функціональних
обов'язків, вионання працівником
складних відповідальних завдань або
більшого обсягу робіт порівняно з
іншими працівниками, що працюють на
аналогічних посадах. Також в
апеляційній скарзі зазначається, що
судом першої інстанції поновлено
позивача не на попередній роботі, як то
передбачено ст. 235 КЗпП України, а на
посаді, вакансії якої не існує в
штатному розкладі реорганізованої
установи. До того ж при стягненні
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та поновлені на посаді, суд
першої інстанції не звернув уваги на
той факт, що позивачу при вивільненні
були виплачені певні кошти, а саме
вихідна допомога та за не використану
відпустку, які остання повинна була
повернути.

Позивач в судовому засіданні вважала,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає за її безпідставністю, а
відповідно рішення суду першої
інстанції просила залишити без змін, як
законне та обгрунтоване.

Представники відповідача в судовому
засіданні просили апеляційну скаргу
задовольнити, скасувавши рішення суду
першої інстанції та ухваливши нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог на підставах, що в ній зазначені.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесені постанови, що
оскаржується, в межах доводів
апеляційної скарги, прийшла до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом перщої інстанції,
що 04.05.2006р. позивача прийнято на роботу
до Олександрійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Кіровоградської області та призначено
на посаду старшого державного
податкового інспектора юридичного
відділу, про що свідчить копія наказу №
20-о (а.с.70).

Згідно витягу з наказу
Олександрійської ОДПІ Кіровоградської
області ДПС № 3-о від 04.04.2012р. ОСОБА_1
переведено на посаду головного
державного податкового інспектора
юридичного відділу (а.с.74).

Наказом начальника Олександрійської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській
області № 34-о від 07.10.2013р. позивча
звільнено з посади головного
державного податкового інспектора
юридичного відділу у зв'язку з
реорганізацією та скороченням штатної
чисельності Олександрійської ОДПІ
Кіровоградської області ДПС, згідно п.1
ст.40 КЗпП України. (а.с.76-77)

21.11.2013р. наказом Олександрійської ОДПІ
ГУ Міндоходів у Кіровоградській
області № 50-о до наказу
Олександрійської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області від 07.10.2013р. №
34-о "Про звільнення ОСОБА_1" внесено
зміни, зокрема, п.1 даного наказу
викладено у новій редакції: "Звільнити
головного державного податкового
інспектора юридичного відділу
Олександрійської ОДПІ Кіровоградської
області ДПС ОСОБА_1 жовтня 2013 року у
зв'язку з реорганізацією та
скороченням штатної чисельності
Олександрійської ОДПІ Кіровоградської
області ДПС, згідно п.1 ст.40 КЗпП
України" (а.с.103).

Відповідно до п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р.
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40
Кодексу законів про працю України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за два місяці про
наступне вивільнення.

Судом встановлено, що підставами
прийняття оскаржуваного наказу № 34-о
від 07.10.2013р. та наказу № 50-о від 21.11.2013р.
стали реорганізація та скорочення
штатної чисельності Олександрійської
ОДПІ Кіровоградської області ДПС
згідно п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.77, 103)

Відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України (далі КЗпП України)
трудовий договір, укладений на
невизначении строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, у разі змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про
працю України передбачено, що
звільнення працівника у випадку
реорганізації підприємства, установи,
організації допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі
зміни власника підприємства, а також у
разі його реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників
(пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України,
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Частиною 3 ст. 42 КЗпП України визначено,
що перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, ніж це передбачено даною
нормою і якщо це передбачено
законодавством України.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Приписами ст. 197 КЗпП України
встановлено, що працездатній молоді -
громадянам України віком від 15 до 28
років після закінчення або припинення
навчання у загальноосвітніх,
професійних навчально-виховних і вищих
навчальних закладах, завершення
професійної підготовки і
перепідготовки, а також після
звільнення зі строкової військової або
альтернативної (невійськової) служби
надається перше робоче місце на строк
не менше двох років.

Молодим спеціалістам - випускникам
державних навчальних закладів, потреба
в яких раніше була заявлена
підприємствами, установами,
організаціями, надається робота за
фахом на період не менше трьох років у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи 17.06.2013
року позивача, за наявності
попередньої згоди профспілкового
комітету було попереджено про наступне
вивільнення у зв'язку з реорганізацією,
зміною структури та скорочення штатної
чисельності з зазначенням дати, а саме
19.08.2013 року (а.с.12, 75).

Згідно Тимчасового штатного розпису на
2013 рік Олександрійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів У
Кіровоградській області,
затвердженого 13.06.2013 року, тобто яке
діяло на момент попередження про
вивільнення позивача у штаті
юридичного відділу налічувалось 3
посади (начальник та головний
державний інспектор), які з урахуванням
переважного права на залишення на
роботі (ст. 197 КЗпП Украни) та
результативності праці були
запропоновані Карпушеву Д.Ю. -
(начальник юридичного відділу) та
Філоненко Д.Ю. (перше робоче місце після
проходження військової служби) і
Коваленко О.В. (молодий спеціаліст,
направлення на роботу ДПА України) -
(головні державні інспектори). Позивачу
з урахуванням низького рівня
виконавської дисципліни (на момент
вивільнення 2 догани), за відсутності
переважного права на залишення на
роботі, посилання суду першої
інстанції на п. 2, 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України
є безпідставним, тому як на переконання
колегії суддів не підтверджується
доказами в розумінні ст.70 КАС України,
оскільки сама лише копія свідоцтва про
смерть чоловіка позивача за
відсутності довідки про склад сім'ї,
тощо та наявність не знятих
дисциплінарних стягнень (при тривалому
безперервному стажі роботи) не можуть
свідчити про переважне право останньої
на залишення на роботі та за
відсутності інших вакантних посад в
юридичному відділі, останні позивачу
запропоновані не були (а.с. 13, 83, 84, 104, 154,
155- 157, 164).

Будь-які інші посади, яким би за
кваліфікаційними вимогами відповідала
позивач а бо ж які не вимагають певної
кваліфікації, як на момент вивільнення
так і в подальшому в штатних розкладах
відповідача були відсутні, а тому не
були запропоновані позивачу за
об'єктивних причин (а.с. 52, 53, 61, 107-118, 156,
157).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідачем при
вивільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП
України були дотримані вимоги приписів
абз 2 п. 8 ч. 1 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2
зазначеного Кодексу, а отже
вивільнення останньої є законним, тоді
як висновки суду першої інстанції не
ґрунтуються на повному та всебічному
дослідженню матеріалів справи і не
відповідають обставинам справи.

Висновки суду першої інстанції щодо
неналежного попередження позивача по
наступне вивільнення, а саме
відсутність в попередженні дати
вивільнення та посилання на
нормативно-правові акти, які в ньому
зазначені, і на думку суду, не
передбачали скорочення посади
позивача не ґрунтуються на матеріалах
справи та зазначених нормах закону,
тому як в попередженні про вивільненя
зазначена дата, а саме 19.08.2013 року, а
приписи КЗпП України, що регулюють дані
правовідносини не містять певної форми
для такого попередження.

Заслуговують на увагу і інші доводи
відповідача викладені в апеляційній
скарзі.

Так, колегія суддів зазначає, що судом
при поновленні позивача на посаді
головного державного податкового
інспектора Олександрійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
не було дотримано приписів ч. 1
ст. 235 КЗпП України, згідно якої у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір, отже позивач
підлягав поновленню на посаді
головного державного інспектора
юридичного відділу Олександрійської
ОДПІ Кіровоградської області ДПС.

Приймаючи рішення про поновлення
позивача на посаді, скасовуючи
відповідні накази та стягуючи середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
судом першої інстанції не було
прийнято до уваги, що за змістом
приписів ст. 24 КЗпП України право
укладання, припинення трудових
договорів, що оформлюється наказом
(розпорядженням) відноситься до
виключної компетенції власника
підприємства, установи, організації,
отже до повноважень суду, в разі
встановлення порушень трудового
законодавства з боку роботодавця
відносно працівника, належить лише
визнання незаконним наказу останнього,
з поновленням на посаді та виплаті
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, тощо, що також кореспондується
з приписами ст. 235 зазначеного Кодексу,
але аж ніяк скасування останнього, що є
виключною компетенцією роботодавця.

До того ж, стягуючи середній заробіток
за час вимушеного прогулу з
відповідача на користь позивача, судом
першої інстанції не звернуто увагу на
п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року № 9 « Про
практику розгляду судами трудових
спорів» із змінами, згідно якого при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується, в тому числі
одержана допомога по безробіттю. З
матеріалів справи вбачається, що
позивач з 18.10.2013 року перебувє на
обліку, як безробітна в
Олександрійському МРЦЗ (а.с.26) при
цьому, які виплати отримала (не
отримала) позивач, як допомогу по
безробіттю судом взагалі не
встановлено, відповідно останнє не
враховано судом першої інстанції при
постановленні рішення у частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Проігноровано судом першої інстанції і
приписи ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№ 13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» згідно
якої, задовольняючи вимоги про оплату
праці, суд має навести в рішенні
розрахунки, з яких він виходив при
визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення, що судом першої інстанції
зроблено не було.

Доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі, відносно не
врахування судом першої інстанції при
стягненні середнього заробітку, -
виплат, що були здійснені позивачу, а
саме компенсації за невикористану
відпустку та вихідної допомоги,
колегією суддів, не приймаються до
уваги, тому як останні виплачені не за
місцем нової роботи позивача, що
кореспондується з приписами
зазначеної Постанови Пленуму
Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів,
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача є безпідставними та
такими, що задоволенню не підлягають, а
відповідно апеляційна скарга підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, відповідно
до п. 2 ст. 202 Кодексу адміністративного
судочинства України є, в тому числі,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нової
постанови про відмову в задоволенні
адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 161, 195, 198, 202, 207 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олександрійської
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів Кіровоградської області -
задовольнити повністю.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2013 року по справі № 811/3541/13-а - скасувати,
та прийняти нову постанову, якою у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Олександрійської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів Кіровоградської
області про зобов'язання вчинити певні
дії про зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова суду набирає законної
сили з моменту проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого адміністративного суду
України протягом 20 днів відповідно до
ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай