Справа № 2а-2915/09
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2010-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2010 р. Справа № 94755/09/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Онишкевича Т.В., Попка Я.С.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в м.Ужгороді Закарпатської
області на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 15.09.2009 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області про поновлення
пропущеного строку та нарахування
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А :

05.03.2009 року ОСОБА_1 звернулася в суд
першої інстанції з адміністративним
позовом до управління Пенсійного фонду
України в м. Ужгороді Закарпатської
області про поновлення пропущеного
строку для звернення до суду, визнання
дій відповідача неправомірними,
зобов`язання нарахувати на користь
позивачки недоплачену їй як дитині
війни щомісячну державну соціальну
допомогу за період 2006-2008 роки в сумі
3891,90 грн.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 15.09.2009 року позовні вимоги
задоволено частково, визнано
бездіяльність відповідача
неправомірною, зобов`язано УПФ України
в м. Ужгороді Закарпатської області
нарахувати та виплатити на користь
ОСОБА_1 недоплачену їй як дитині війни
щомісячну державну соціальну допомогу
у розмірі 30% мінімальної пенсії за
віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007
року та за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008
року включно. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
позивачки судові витрати в розмірі 1,40
грн.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області оскаржило його в
апеляційному порядку вважає постанову
суду прийнятою з порушенням норм
матеріального права.

В апеляційній скарзі вказує, що
рішенням Конституційного суду України
від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 ст.111 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» визнано такою, що не
відповідає Конституції України.
Положення ст.111 вищенаведеного закону
втратили чинність з дня ухвалення
Конституційним судом України рішення
№ 6-рп/2007. Рішенням Конституційного
суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008
визнані такими, що не відповідають
Коституції України, положення Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік» , якими обмежується дія ст. 6
Закону України «про соціальний захист
дітей війни». Проте, зміни до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» та Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік» у
видаткову частину не внесені тому
кошти на виплату даних підвищень в
2007-2008 роках були відсутні.

Статтею 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України. Оскільки
управління Пенсійного фонду України в
м. Ужгороді здійснює свої повноваження
по ефективному використанню коштів
Пенсійного фонду України, реалізація
нормативних приписів і пенсійних
програм здійснюється шляхом
фінансування пенсійних виплат за
рахунок чітко визначених прибутковою
частиною бюджету Пенсійного фонду
України джерел і відповідно до
конкретних напрямів витратної частини
бюджету Пенсійного Фонду України, то у
відповідності до п.9 Положення «Про
Пенсійний фонд України» передбачено
вичерпний перелік напрямів
використання коштів Пенсійного фонду
України, які використовуються виключно
за призначенням та вилученню не
підлягають.

Крім того апелянт вказує, що Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни», не визначено на законодавчому
рівні за рахунок яких коштів і джерел, в
якому порядку, яким чином обчислювати
вказаний розмір мінімальної пенсії за
віком. Відповідно до ч. 2 ст.72 Закону
України «Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування», кошти
Пенсійного фонду не включаються до
складу Державного бюджету України, а
згідно ч. 2 ст. 73 цього ж Закону,
забороняється використання коштів
Пенсійного фонду на цілі, не
передбачені цим Законом. Тому просить
постанову суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, колегія суддів, у
відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС
України, вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивачка ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною війни, а відтак
має право на встановлене ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" підвищення до пенсії.

Що стосується нарахування оспорюваної
виплати за 2006 рік, то п.17 ст.77 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2006 рік» зупинено дію ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни». Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік» від 19.01.2006
року, який набрав чинності 02.04.2006 року,
п.17 ст.77 виключено. Однак ст. 110 даного
Закону встановлено, що пільги дітям
війни, передбачені ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
запроваджуються поетапно, за
результатами виконання бюджету у
першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної ради України з питань
бюджету. Враховуючи те, що Кабінет
Міністрів України за погодженням з
Комітетом Верховної ради України з
питань бюджету не приймав жодних
нормативно-правових актів за
результатами виконання бюджету у
першому півріччі 2006 року, не був
визначений порядок проведення таких
виплат, а також те, що зазначена норма
не була визнана у встановленому
порядку неконституційною, отже,
підлягала виконанню, суд першої
інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позову в частині виплати
позивачці оспорюваної допомоги за 2006
рік.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивачки, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що остання
має право допомогу у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до вимог ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
оскільки рішеннями Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 та
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було
визнано неконституційними окремі
положення Законів України про
Державний бюджет України на 2007-2008 роки,
якими було зупинено і обмежено право на
отримання спірних доплат, а саме
зупинено дію ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни». Тобто
рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня
2008 року № 10-рп/2008 мають перспективну
дію та преюдиціальне значення для
судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначених законів, що визнані
неконституційними та є обов'язковим до
виконання на території України, є
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, щодо
нарахування та виплати на користь
позивачки невиплаченого підвищення до
пенсії з 09.07.2007 року та з 22.05.2008 року,
оскільки ч.2 ст.152 Конституції України
передбачено, що закони, інші правові
акти або їх окремі положення, що
визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

У відповідності до ч.2 ст.99 КАС України в
редакції, що діяла з 01.09.2005 року, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що судом першої
інстанції не враховано ту обставину, що
позивач пропустив строк звернення до
суду, оскільки звернувся з позовом лише
05.03.2009 року, а відповідачем заявлено
клопотання про застосування річного
строку звернення до суду.

Посилання суду на застосування до
спірних правовідносин ч.2 ст.46 Закону
України «Про загальнобов»язкове
державне пенсійне страхування»
обгрунтовуючи це тим, що невиплачені
пенсії з вини органу, що виплачує
пенсію, виплачується за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходу, на думку колегії суддів
є помилковим, оскільки судом першої
інстанції неправильно трактовано
зміст даної статті. Згідно ч.2 ст.46
Закону України «Про
загальнобов»язкове державне пенсійне
страхування» йдеться про «нараховані
суми пенсії», а тому, згідно вказаної
статті пенсія виплачується за минулий
час лише нарахована.

Колегія суддів зазначає, що
оскільки стосовно не нарахованих
пенсій ніякими нормативно-правовими
актами, крім КАС України, не визначено
строк звернення до суду, то під час
вирішення спорів, які виникають із
вказаних правовідносин слід
застосовувати річний строк звернення
до суду.

Колегія суддів приходить до
висновку про необхідність
застосування строку звернення до суду,
визначеного ст.99 КАС України, оскільки
такий позивачкою пропущено без
поважних причин та задоволення
позовних вимог з 22.05.2008 року по 31.12.2008
року.

ОСОБА_2 те, у резолютивній частині
оскаржуваної постанови, судом першої
інстанції зобов'язано відповідача
нарахувати та виплатити на користь
позивачки щомісячну соціальну
допомогу у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком, тому колегія суддів,
вважає, що ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено не соціальну допомогу, а
підвищення, на 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії.

Положення ч.3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов»язкове державне пенсійне
страхування», на думку колегії суддів
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат пов»язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
крім передбаченого ч.1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Оскільки функції з призначення,
нарахування та виплати пенсії
позивачці здійснює Пенсійний фонд
України в особі управління Пенсійного
фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області , обов'язок щодо
нарахування і виплати спірної допомоги
правильно покладено на відповідача у
справі.

Достатніх правових підстав чи
застережень щодо неможливості
підвищення пенсії позивачці у
передбаченому ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» розмірі
колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що відсутність
бюджетного фінансування на виплату,
передбаченого Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»
підвищення до пенсії, не може бути
причиною невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього зобов'язань,
оскільки реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України»).

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповноту з'ясування ним обставин, які
мають значення для справи та
невідповідність його висновків
дійсним обставинам справи, що призвело
до неправильного вирішення спору по
суті. Відтак, оскаржувана постанова
підлягає скасуванню з прийняттям
нової, якою позовні вимоги слід
задовольнити частково.

Керуючись ст. 94, ст. 160, ст. 195, п.п. 1,
2 ч.1 ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207,
ст. 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області задоволити
частково, скасувати постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 15.09.2009 року
по справі № 2а-2915/09.

Визнати неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області щодо
ненарахування та невиплати на користь
ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30
% мінімальної пенсії за віком,
передбаченої ст. 6 ЗУ «Про соціальний
захист дітей війни».

Зобов`язати управління Пенсійного
фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області нарахувати та
виплатити на користь ОСОБА_1 підвищення
до пенсії у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком, передбаченої ст. 6 ЗУ
«Про соціальний захист дітей війни» з
22.05.2008 року по 31.12.2008 року з врахуванням
ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування» та
виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Присудити з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 1,70 грн. судового
збору.

Постанова набирає законної сили через
п"ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з моменту набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Т.В.Онишкевич

Я.С.Попко