Справа № 212/6085/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2014 р. м. Київ
К/800/12050/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Горбатюка С.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову
Вінницького міського суду Вінницької
області від 26 листопада 2012 року та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2013
року

у справі

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

до Вінницької міської ради

треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

про визнання недійсним і
скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до Вінницького міського
суду Вінницької області з
адміністративним позовом до
Вінницької міської ради, за участю
третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
визнання недійсним і скасування
рішення від 31.10.2003 № 482 «Про
затвердження проектів відведення
земельних ділянок та передачу
земельних ділянок в приватну власність
і оренду» в частині затвердження
технічної документації по виконанню
землевпорядних робіт по передачі у
приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6
земельної ділянки площею 0,1000 га по
АДРЕСА_1.

Постановою Вінницького міського суду
Вінницької області від 26.11.2012,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14.02.2013, у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 оскаржили їх у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами норм
матеріального права та прийняти нове
рішення - про задоволення позову.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, рішенням 17 сесії 24 скликання
Вінницької міської ради від 31.10.2003 № 482
«Про затвердження проектів відведення
земельних ділянок та передачу
земельних ділянок в приватну власність
і оренду» безоплатно передано в
спільну сумісну власність ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 земельну
ділянку площею 1 040,0 кв.м. за рахунок
земель міської ради, в тому числі 1 000,00
кв.м. для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, 40,00 кв.м. для ведення
садівництва.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 як
співвласники будинку по АДРЕСА_1 є
сусідами позивачів, їх земельні
ділянки межують.

Маючи намір приватизувати земельну
ділянку біля свого будинку, позивачі
виявили, що рішенням Вінницької
міської ради від 31.10.2003 № 482 частину
земельної ділянки, яку вони вважали
своєю, передано у приватну власність
ОСОБА_5, ОСОБА_6, які 13.07.2004 отримали
державні акти на право власності на
земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,0040
га біля свого будинку АДРЕСА_1.

Також судом першої інстанції
установлено, що рішенням Виконавчого
комітету Вінницької міської ради
депутатів трудящих від 06.05.1955 № 13/414 за
будинком ОСОБА_5, ОСОБА_6 закріплено
земельну ділянку площею 953 кв. м. землі.

Позивачі фактично користуються
земельною ділянкою більшою на 38 кв.м.
від тієї, що закріплена за їхнім
будинковолодінням вказаним рішенням
Виконавчого комітету Вінницької
міської ради депутатів трудящих від
06.05.1955 № 13/414. У свою чергу, треті особи
користувалися та отримали у власність
земельну ділянку на 87 кв.м. більшу, ніж
їм була виділена вказаним рішенням
органу місцевого самоврядування 1955
року.

У межах розгляду цивільної справи було
призначено судову будівельно-технічну
експертизу. Згідно з висновком цієї
експертизи від 30.10.2009 № 823 ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 отримали у власність та
користуються земельною ділянкою
площею 21,0 кв.м., закріпленою за
будинковолодінням АДРЕСА_2, що належить
позивачам.

Вказана судова експертиза була
проведена, зокрема, на підставі обмірів
земельних ділянок сторін у цій справі,
виконаних 17.01.1951. Саме вказані обміри
земельних ділянок від 1951 року
слугували основними матеріалами
визначення меж між садибами сторін під
час прийняття рішення Виконавчим
комітетом Вінницької міської ради
депутатів трудящих від 06.05.1955 № 13/414.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що на момент виникнення
цього спору між сторонами у справі
спірна земельна ділянка на праві
власності належала територіальній
громаді м. Вінниці, а позивачі та треті
особи у справі були лише її
користувачами, право користування яких
не було оформлено належним чином.
Вінницька міська рада в межах своєї
компетенції розпорядилася спірною
земельною ділянкою з дотриманням
існуючого порядку передачі земельних
ділянок у власність громадянам.

Також у своєму рішенні суд першої
інстанції зазначив, що висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 30.10.2009 № 823 є неналежним
доказом у цій справі, оскільки
експертизу проведено у 2009 році в рамках
іншої цивільної справи.

Крім того, суд першої інстанції виходив
з того, що під час здійснення судової
експертизи експертом було використано
матеріали обмірів земельних ділянок
сторін, які здійснено за 4 роки до
прийняття рішення Виконавчим
комітетом Вінницької міської ради
депутатів трудящих від 06.05.1955 № 13/414,
яким було закріплено відповідні
земельні ділянки за
будинковолодіннями позивачів і третіх
осіб.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується зі вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Згідно з частиною першою статті 53
Цивільного процескального кодексу
України експертом є особа, якій
доручено провести дослідження
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
що містять інформацію про обставини
справи, і дати висновок з питань, які
виникають під час розгляду справи і
стосуються сфери її спеціальних знань.

Частиною першою статті 81 КАС України
визначено, що для з'ясування обставин,
що мають значення для справи і
потребують спеціальних знань у галузі
науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо,
суд може призначити експертизу.

Згідно з пунктом 2.1.3 «Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень та
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень» затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 08.10.1998
N 53/5, експерт зобов'язаний повідомити в
письмовій формі особу або орган, яка
призначила експертизу, про
неможливість її проведення, якщо
поставлене питання виходить за межі
компетенції експерта або якщо надані
йому матеріали недостатні для
вирішення поставленого питання, а
витребувані додаткові матеріали не
були отримані.

Стаття 14 Закону України «Про судову
експертизу» передбачає, що судовий
експерт на підставах і в порядку,
передбачених законодавством, може бути
притягнутий до дисциплінарної,
матеріальної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 69
КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Ураховуючи, що висновок експертизи від
30.10.2009 № 823 не визнаний недійсним,
містить фактичні дані, які мають
значення для правильного вирішення
цього спору по суті, складений
відповідним спеціалістом у земельній
сфері та не спростований жодними
доказами у справі, суд касаційної
інстанції вважає, його належним
доказом у цій справі.

У свою чергу, факт відсутності з боку
позивачів належного оформлення своїх
прав на користування наданої їм
земельної ділянки рішенням органу
місцевого самоврядування від 1955 року
не може бути підставою для
неправомірного позбавлення ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 можливості реалізувати
своє право на приватизацію земельної
ділянки саме у відведеному їм розмірі,
на що вони обґрунтовано розраховували
на підставі Виконавчого комітету
Вінницької міської ради депутатів
трудящих від 06.05.1955 № 13/414.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги підтверджуються
вище переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим наявні підстави для її
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 229
КАС України суд касаційної інстанції
має право скасувати судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове рішення, якщо
обставини справи встановлені повно і
правильно, але суди першої та
апеляційної інстанцій порушили норми
матеріального чи процесуального права,
що призвело до ухвалення незаконного
судового рішення.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити.

Постанову Вінницького міського суду
Вінницької області від 26 листопада 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2013 року в цій справі
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Вінницької міської ради від 31
жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження
проектів відведення земельних ділянок
та передачу земельних ділянок в
приватну власність і оренду» в частині
затвердження технічної документації
по виконанню землевпорядних робіт по
передачі у приватну власність ОСОБА_5,
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1000 га
по АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.