Справа № 805/5176/14
Суддя: Череповський Є.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р.
Справа №805/5176/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10 год. 50
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Череповський Є.В.

секретар судового засідання
Демішев А.О.

з участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Приходько
О.Ф.,

представника відповідача - Лефтенфельд
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в Кіровському
районі м. Донецька, Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Донецький області про визнання
протиправним та скасування рішення
Управління Пенсійного фонду України в
Кіровському районі м. Донецька № 31 від
12.03.2014 року щодо застосування штрафних
санкцій за неподання, несвоєчасне
подання, подання звітності до органів
Пенсійного фонду України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою до Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька, Головного Управління
Пенсійного фонду України в Донецький
області про визнання протиправними та
скасування рішення Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Донецький області № 2855/10 від 11.04.2014 року
та рішення Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька № 31 від 12.03.2014 року щодо
застосування штрафних санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання звітності до органів
Пенсійного фонду України.

Ухвалою Донецького окружного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року за заявою позивача позов в частині
визнання протиправним та скасування
рішення Головного Управління
Пенсійного фонду України в Донецький
області № 2855/10 від 11.04.2014 року - залишено
без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що рішення
відповідача протиправними та такими,
що підлягають скасуванню, оскільки
вони прийняті на підставі п.5 ч.9 ст.106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка втратила чинність з 01
січня 2011 року на підставі пп. й) пп.12 п.11
Перехідних та прикінцевих положень
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Посилаючись на положення ч.2 ст.19, ст.58
Конституції України, просила
задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач
підтримала заявлені позовні вимоги з
підстав, викладених в
адміністративному позові, надала
пояснення, аналогічні тим, що наведені
у позовній заяві, просила позов
задовольнити.

Представник відповідача (Управління
Пенсійного фонду України в Кіровському
районі м. Донецька) у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала у
повному обсязі, надала письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначила, що п.5ч.9 ст.106 Закону №1058,
виконавчі органи Пенсійного фонду
застосовують до страхувальників такі
фінансові санкції: за несвоєчасне
подання до територіальних органів
Пенсійного фонду відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та страхових
внесків, які були сплачені або
підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподаткованих мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Згідно проведеної перевірки Акт № 78
від 18.10.2012 року було встановлено, що за
період з 01.04.2005 по 31.12.2005 року фізична
особа - підприємець ОСОБА_1
використовувала працю найманого
працівника, але звітність до відділу
персоніфікованого обліку не надано.

Звіти за період з 01.04.2005 по 31.12.2005 року
повинні бути надані до 31 березня 2006
року, але фактично звіти надано через 96
місяців - 12.03.2014 року, тому до Фізичної
особи підприємцю ОСОБА_1 застосовані
фінансові санкції.

Управлінням винесено рішення № 31 від 12
березня 2014 року про застосування
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звітності до органів
Пенсійного фонду України в розмірі 9
279,26 грн.

Також складено Акт № 31 від 12 березня 2014
року про несвоєчасне подання
відомостей, про застрахованих осіб та
звітів щодо сум нарахованих внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування. На підставі викладеного
просила відмовити в задоволені
позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача (Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Донецький області) у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження,
яку правову норму належить застосувати
до цих правовідносин, суд встановив
наступне.

ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1)
зареєстрована у якості фізичної
особи-підприємця Виконавчим комітетом
Донецької міської ради Донецької
області 17 січня 2005 року, що
підтверджено свідоцтвом про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серії НОМЕР_2.

Позивач перебувала на спрощеній
системі оподаткування - єдиному
податку, що підтверджено свідоцтвами
про сплату єдиного податку від 15 травня
2012 року серії НОМЕР_3.

12.10.2012 року по 18.10.2012 року відповідачем
була проведена перевірка позивача,
щодо правильності нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та інших
платежів.

На підставі проведеної перевірки
відповідачем був складений Акт від
18.10.2012 року № 78, яким встановлено, що за
період з 01.04.2005 по 31.12.2005 року фізична
особа - підприємець ОСОБА_1
використовувала працю найманого
працівника, але звітність до відділу
персоніфікованого обліку не надано.

12.03.2014 року Управлінням Пенсійного
фонду України в Кіровському районі м.
Донецька винесено рішення № 31 відносно
позивача про застосування до нього
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звітності до органів
Пенсійного фонду України на суму 9279,26
грн. Правовою підставою застосування
штрафних санкцій в рішенні вказано
пункт 5 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Вказане рішення позивач отримала 12.03.2014
року, про що свідчить особистий підпис
позивача на вказаному рішенні.

Крім того, 12.03.2014 року Управлінням
Пенсійного фонду України в Кіровському
районі м. Донецька складено Акт № 31 про
несвоєчасне подання відомостей, про
застрахованих осіб та звітів щодо сум
нарахованих внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

20.03.2014 року позивач не погодившись з
даним рішенням подала до Управління
Пенсійного фонду України в Кіровському
районі м. Донецька скаргу, в якій
просила скасувати рішення № 31 від
12.03.2014 року.

Вищевказану скаргу, згідно з штемпелем
Управління Пенсійного фонду України в
Кіровському районі м. Донецька,
отримала відповідачам 20.03.2014 року.

Також 27.03.2014 року позивач подала до
Головного управління Пенсійного фонду
України у Донецький області скаргу, в
якій просила скасувати рішення № 31 від
12.03.2014 року.

Вищевказану скаргу, згідно з штемпелем
Головного управління Пенсійного фонду
України у Донецький області, отримала
відповідачам 27.03.2014 року.

31.03.2014 року Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька надала відповідь на скаргу
позивача, в якій зазначила, що дана
подана не за належністю, та вирішено
скаргу залишити без розгляду.

11.04.2014 року Головне управління
Пенсійного фонду України у Донецький
області винесло рішення про розгляд
скарги. Відповідно до якого скаргу
позивача залишено без задоволення, а
рішення Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька № 31 від 12.03.2014 без змін.

Проблемою публічно-правового спору, що
виник між позивачем та відповідачем, є
питання наявності в УПФУ повноважень
застосовувати до страхувальника
штрафних санкцій на підставі п.5 ч.9 ст.106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» після 01 січня 2011 року.

Вирішуючи справу по суті, до спірних
правовідносин суд застосовує
нижченаведені норми права.

Завданням адміністративного
судочинства, зокрема, є захист прав та
інтересів фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, їхніх посадових і службових осіб
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ, що визначено
ч.1 ст.2 КАС України.

У справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: 1) на підставі, у межах
повноважень, та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням повноважень
з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення; 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
9) з урахуванням права на особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС
України.

Згідно з приписами ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

П.12 Прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058)
визначено, що перетворення Пенсійного
фонду в неприбуткову самоврядну
організацію здійснюється відповідно
до окремо прийнятого спеціального
Закону. До прийняття відповідного
рішення функції виконавчої дирекції
Пенсійного фонду, її територіальних
органів виконують відповідно
Пенсійний фонд України та головні
управління Пенсійного фонду в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі і
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах, районах у містах.

У період до перетворення Пенсійного
фонду України в неприбуткову
самоврядну організацію він функціонує
як центральний орган виконавчої влади
на підставі норм цього Закону та
Положення про Пенсійний фонд України,
яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.п.1, 7 Положення про
Пенсійний фонду України, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року №384/2011, Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр-міністра
України - Міністра соціальної політики
України. Пенсійний фонд України
входить до системи органів виконавчої
влади і забезпечує реалізацію
державної політики з питань пенсійного
забезпечення та збору, ведення обліку
надходжень від сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Пенсійний фонд
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку територіальні
органи.

Згідно з п.п.1.1 Положення про головні
управління Пенсійного фонду України в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 27 червня
2002 року №11-2, (у редакції постанови
правління Пенсійного фонду України від
25 лютого 2008 року № 5-5), (далі - Положення),
головні управління Пенсійного фонду
України в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
разом з управліннями Пенсійного фонду
України в районах, містах і районах у
містах утворюють систему
територіальних органів Пенсійного
фонду України, який є центральним
органом виконавчої влади.

Системний аналіз вищезгаданих
правових норм, а також п.7 ч.1 ст.2 КАС
України свідчить, що УПФУ є суб'єктом
владних повноважень, як наслідок, у
справах щодо оскарження його рішень
суд має перевірити їх відповідність
критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 КАС
України.

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади, їхні
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскаржувані рішення відповідача
прийнято за своєю сутністю є правовим
актами індивідуальної дії, визнання
протиправним та скасування якого
здійснюється за правилами КАС України
відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України.

Приймаючи вказані рішення, УПФУ діяло
на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону № 1058, яка
передбачала право виконавчих органів
Пенсійного фонду України
застосовувати фінансові санкції за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду у вигляді
штрафу у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

У зв'язку з набранням чинності Законом
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 8 липня 2010
року № 2464-VI (далі - Закон № 2464) з 1 січня
2011 року зі ст.106 Закону № 1058 виключені
частини 1-9.

Згідно з правовою позицією
Конституційного Суду України,
викладеною в рішенні у справі № 1-7/99 за
конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) 9 лютого 1999 року № 1-рп/99: «В
регулюванні суспільних відносин
застосовуються різні способи дії в
часі нормативно-правових актів.
Перехід від однієї форми регулювання
суспільних відносин до іншої може
здійснюватися, зокрема, негайно
(безпосередня дія), шляхом перехідного
періоду (ультраактивна форма) і шляхом
зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
Відповідальність можлива лише за
наявності в законі чи іншому
нормативно-правовому акті визначення
правопорушення, за яке така юридична
відповідальність особи передбачена, і
яка може реалізовуватись у формі
примусу зі сторони уповноваженого
державою органу».

Аналізуючи дію в часі правових норм, на
підставі яких до позивача застосовані
фінансові санкції, суд дійшов висновку,
що положення ч.9 ст.106 Закону № 1058 діяли
з 1 січня 2004 року до 1 січня 2011 року, саме
в цей проміжок часу вказані норми
визначали склад правопорушень, вид та
розмір санкцій, тобто поняття
правопорушення і відповідальність за
нього.

Спірні рішення прийняті відповідачем
після 01 січня 2011 року, отже,
застосовуючи фінансові санкції до
позивача, УПФУ діяло на підставі
неіснуючої правової норми, що свідчить
про невідповідність спірних рішень
вимогам п.1 ч.3 ст.2 КАС України.

З приводу посилання відповідача на про
те, що можливість застосування норм
права, які втратили чинність,
передбачена п.7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI суд
відзначає наступне.

Згідно з абз.5 п.7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абз.6 цього ж пункту встановлено, що на
період до повного стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 01 січня 2011 року не
настав, та відповідних штрафних
санкцій за фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування зберігаються
повноваження щодо контролю за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
01 січня 2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання,
зокрема, Закону № 1058 та абз.5-6 п.7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону № 2464.

Наведене вище зумовлює висновок, що
нарахування після 01 січня 2011 року УПФУ
на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону № 1058
позивачу штрафних санкцій за
несвоєчасне подання звітності,
граничний строк подання якої настав до
цієї дати, є протиправним.

Аналогічний висновок щодо
застосування вищезазначених норм
матеріального права міститься у
постановах Верховного Суду України від
20 листопада 2012 року по справі № 21-367а12
та від 04 червня 2013 року по справі №
21-170а13.

Отже, оспорюванні рішення УПФУ
підлягають визнанню протиправними та
скасуванню, а позовні вимоги -
задоволенню.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Позивачем документально підтверджені
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 182,70 грн., які підлягають
присудженню їй з Державного бюджету
України.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Кіровському районі м. Донецька,
Головного Управління Пенсійного фонду
України в Донецький області про
визнання протиправним та скасування
рішення Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька № 31 від 12.03.2014 року щодо
застосування штрафних санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання звітності до органів
Пенсійного фонду України -
задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Управління Пенсійного фонду
України в Кіровському районі м.
Донецька від 12 березня 2014 року № 31 про
застосування штрафних санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання звітності до органів
Пенсійного фонду України.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 182,70 грн.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Донецький окружний
адміністративний суд шляхом подачі в
10-денний строк з дня її проголошення,
апеляційної скарги. У разі
застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У випадку подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя
Череповський Є.В.