Справа № 826/15427/13
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/16798/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючої - судді Васильченко Н.В.

суддів - Калашніковій О.В.,
Леонтович К.Г.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 березня
2014 р. по справі № а за позовом
першого заступника прокурора
Дніпровського району міста Києва до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у місті Києві,
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у місті
Києві Малишева Максима Сергійовича,
Головного управління юстиції у місті
Києві, 3-я особа, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання
протиправними дій, визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов»язання вчинити дії -

в с т а н о в и
л а:

Перший заступник прокурора
Дніпровського району м. Києва
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
, державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
Малишева Максима Сергійовича ,
Головного управління юстиції у м. Києві
, в якому просив:

- визнати протиправними дії державного
реєстратора Малишева Максима
Сергійовича щодо проведення державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, а саме - «ІНФОРМАЦІЯ_1» за
адресою: АДРЕСА_1, - за ОСОБА_1;

- визнати протиправним та скасувати
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень №277150 від 07 лютого 2013
року про проведення державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, а саме «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою:
АДРЕСА_1, - за ОСОБА_1, винесеного
державним реєстратором Малишевим
Максимом Сергійовичем;

- зобов'язати Реєстраційну службу
внести реєстраційний запис до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
відомості про скасування рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень №277150 від 07 лютого 2013 року про
проведення державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, а саме -
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, - за
ОСОБА_1, винесеного державним
реєстратором Малишевим Максимом
Сергійовичем.

В обґрунтування позову зазначено про
те, що державним реєстратором 16 січня
2013 року на підставі рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 07 лютого 2013 року №277150 за
ОСОБА_1 зареєстровано право власності
на «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1.
Підставою для проведення зазначеної
реєстрації, як зазначив прокурор, було
рішення постійно діючого третейського
суду при юридичній корпорації
«Принцип» від 29 липня 2008 року №ПВ-11-09/08.
Тоді як, на думку прокурора, реєстрація
повинна була бути проведена за
наявності виконавчого листа про
виконання рішення третейського суду,
що передбачено ч.3 ст. 55 Закону № 1701-1У
«Про третейські суди».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва
від 19 листопада 2013 р. в задоволенні
позову було відмовлено повністю за
безпідставністю позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 березня
2014 р. постанова суду першої інстанції
скасована та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. В обґрунтування
постанови суд послався на те, що єдиною
підставою для реєстрації права
власності на нерухоме майно на
підставі рішення суду, є набрання ним
законної сили та, що виконання рішення
третейського суду можливе лише за
умови видачі компетентним судом
відповідного виконавчого документу.

Не погоджуючись із постановою суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав
касаційну скаргу, в якій просить цю
постанову скасувати, залишити в силі
постанову суду першої інстанції.
Скарга обґрунтована невірним
застосуванням судом норм
матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи на предмет повноти та
всебічності дослідження їх судом на
обґрунтованість застосування судом
норм матеріального права до вирішення
спірних правовідносин, вивчивши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
знаходить їх обґрунтованими із
наступних міркувань.

В позовній заяві зазначено, що
прокуратурою Дніпровського району м.
Києва проведено перевірку додержання
вимог містобудівного та земельного
законодавства при розміщенні
комплексу будівель закладу харчування,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
(квартал №7, виділ 1 Дніпровського
лісництва КП «Дарницьке лісопаркове
господарство»), а також перевірку
діяльності реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
у сфері чинного законодавства про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно.

Разом з тим, як зазначив суд першої
інстанції, що підтверджено матеріалами
справи, позивачем не надано доказів,
із яких би суд мав можливість
встановити підстави, час та термін
проведення вказаної перевірки. Згідно
з копіями матеріалів реєстраційної
справи №, які наявні у даній
справі, ОСОБА_1 звернувся до
Реєстраційної служби з заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (щодо права власності) (картка
прийому заяви №47990, реєстраційний
номер заяви 30067 від 16 січня 2013 року).

Державним реєстратором Малишевим М.С.
прийнято рішення від 07 лютого 2013 року
№277150 провести державну реєстрацію
права власності, форма власності
приватна, на ІНФОРМАЦІЯ_1, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, - за
ОСОБА_1; відкрити розділ у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
та реєстраційну справу на об'єкт
нерухомого майна.

Відповідно до інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, Державного реєстру іпотек,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна (індексний
номер 341721 від 07 лютого 2013 року)
вбачається, що стосовно об'єкту
нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, -
по всім запитуваним параметрам
відомості відсутні.

За інформацією з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна (індексний номер 341769
від 07 лютого 2013 року) вбачається, що
стосовно фізичної особи ОСОБА_1 по всім
запитуваним параметрам відомості
відсутні.

Згідно з результатом пошуку заяв у базі
даних про реєстрацію заяв та запитів
(ідентифікатор пошуку 341694 від 07 лютого
2013 року), зареєстровано заяву про
державну реєстрацію права власності
№30067 від 16 січня 2013 року.

Таким чином, як вірно зазначив суд
першої інстанції, як вбачається з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
(індексний номер 342523 від 07 лютого 2013
року), державним реєстратором
Малишевим М.С. на підставі рішення
Постійно діючого Третейського суду та
його копії №ПВ-11-09/08 від 29 липня 2008 року
здійснено державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_1 об'єкту
нерухомості «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою:
АДРЕСА_1, - у зв'язку з чим та на підставі
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень (індексний номер 277150 від
07 лютого 2013 року) внесено даний запис до
Державного реєстру прав на нерухоме
майно.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004
року №1952-IV (з урахуванням відповідних
змін; далі - Закон України №1952), який
визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного
Закону державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Відповідно до статті 5 Закону України
№1952 у Державному реєстрі прав
реєструються речові права та їх
обтяження на земельні ділянки, а також
на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення, а
саме: підприємства як єдині майнові
комплекси, житлові будинки, будівлі,
споруди (їх окремі частини), квартири,
житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено
прийняття в експлуатацію об'єкта
нерухомого майна, державна реєстрація
прав на такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Частиною 2 статті 9 Закону України №1952
визначено повноваження державного
реєстратора, за пунктами 1, 2 якої
державний реєстратор, зокрема:

1) встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);
відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень; відповідність
відомостей про нерухоме майно, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах; наявність обтяжень прав на
нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до вимог цього Закону;
наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, про
відмову в державній реєстрації, про її
зупинення, внесення змін до Державного
реєстру прав.

У частині 4 статті 9 Закону України №1952
визначено, що державний реєстратор
самостійно приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації. Втручання будь-яких
органів, посадових і службових осіб,
громадян та їх об'єднань у діяльність
державного реєстратора, пов'язану з
проведенням державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону
України №1952 державна реєстрація прав
та їх обтяжень проводиться в такому
порядку: 1) прийняття і перевірка
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
реєстрація заяви; 2) встановлення факту
відсутності підстав для відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та/або їх
обтяжень; 3) прийняття рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, відмову в ній або зупинення
державної реєстрації; 4) внесення
записів до Державного реєстру прав; 5)
видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Водночас, абзац 2 частини 2 та частини 13
статті 15 Закону України №1952
передбачає, що перелік документів для
здійснення державної реєстрації та
порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, а також
порядок надання інформації з
Державного реєстру прав встановлює
Кабінет Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів
України від 22 червня 2011 року №703
затверджено Порядок державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень (далі - Порядок №703), за абзацом
1 пункту 5 якого документи, що подаються
для проведення державної реєстрації
прав, взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, повинні відповідати
вимогам, що встановлені законом, цим
Порядком та іншими
нормативно-правовими актами.

Абзацом 1 пункту 12 Порядку №703
визначено, що під час розгляду заяви
про державну реєстрацію і документів,
що додаються до неї, державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та зареєстрованими
речовими правами на нерухоме майно, їх
обтяженнями, зокрема щодо: 1)
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у встановлених законом
випадках); 2) повноважень заявника; 3)
відомостей про нерухоме майно, речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
наявних у Державному реєстрі прав та
поданих документах; 4) наявності
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до закону; 5)
наявності факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

Згідно з пунктом 26 Порядку №703 для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

При цьому, пунктом 27 Порядку №703
визначено перелік документів, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, до
якого, зокрема, відноситься рішення
суду, що набрало законної сили, щодо
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно.

Як встановлено вище, документом, що
підтверджує виникнення права
власності у ОСОБА_1 на «ІНФОРМАЦІЯ_1» за
адресою: АДРЕСА_1, - є рішення Постійно
діючого Третейського суду від 29 липня
2008 року №ПВ-11-09/08 і державна реєстрація
на вказане майно здійснена саме на
підставі останнього.

Згідно з частиною 3 статті 17 Закону
України №1952 документи, що встановлюють
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і
подаються для державної реєстрації
прав, повинні відповідати вимогам,
встановленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Водночас частиною 1 статті 19 Закону
України №1952 визначено, що державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Відповідно до статті 50 Закону України
«Про третейські суди» від 11 травня 2004
року №1701-IV (далі - Закон України №1701)
сторони, які передали спір на вирішення
третейського суду, зобов'язані
добровільно виконати рішення
третейського суду, без будь-яких
зволікань чи застережень. Сторони та
третейський суд вживають усіх
необхідних заходів з метою
забезпечення виконання рішення
третейського суду.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону
України №1701 рішення третейського суду
є остаточним і оскарженню не підлягає,
крім випадків, передбачених цим
Законом. Зокрема, частиною 2 та 3 цієї
норми визначено умови за яких може бути
оскаржено рішення третейського суду.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону
України №1701 рішення третейського суду
виконуються зобов'язаною стороною
добровільно, в порядку та строки, що
встановлені в рішенні.

Судом встановлено, що рішення Постійно
діючого Третейського суду від 29 липня
2008 року №ПВ-11-09/08, яке стало підставою
для здійснення спірної реєстрації
права власності, набрало законної сили,
не оскаржувалось у встановленому
законом порядку.

Вказана обставина ніким із учасників
процесу не спростована.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
посилання прокурора при обґрунтуванні
протиправності дій державного
реєстратора та необхідності
скасування рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень від 07
лютого 2013 року №277150 на те, що
реєстрація права власності за рішенням
третейського суду можлива лише за
наявності виконавчого листа, що
передбачено ч. 3 ст. 55 Закону «Про
третейські суди» є необґрунтованим,
оскільки редакція ст. 55 цього Закону на
момент вчинення реєстраційних дій
такої вимоги не містила, а тому
державним реєстратором реєстрація
вчинена на підставі рішення Постійно
діючого третейського суду від 29 липня
2008 р., про що і зазначено у рішенні про
державну реєстрацію.

Суд першої інстанції обґрунтовано не
прийняв до уваги посилання позивача на
частину 3 статті 55 Закону України №1701,
оскільки вказана норма згідно з
Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
діяльності третейських судів та
виконання рішень третейських судів»
від 05 березня 2009 року №1076-VI, виключена,
а відповідно до частини 2 статті 5
Кодексу адміністративного судочинства
України провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

За абзацом 1 пункту 16 Порядку №703 за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Є необхідним зауважити на тому, що
відповідно до пункту 23 Порядку №703
державний реєстратор може приймати
рішення про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень
виключно за наявності підстав для
відмови в державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Таких підстав, як вірно зазначив суд
першої інстанції, по справі не
встановлено і таких підстав, крім як
відсутність виконавчого листа,
прокурор не наводив.

Врахувавши вище наведене та
встановлене, суд першої інстанції
дійшов висновку, що державний
реєстратор, здійснюючи державну
реєстрацію права власності на
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, -
діяв на підставі та в межах
повноважень, які визначені
законодавством, а отже - правомірно.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б свідчили про
обґрунтованість та доведеність вимог
прокурора, останній суду не надав.

Суд апеляційної інстанції, не навів
достатніх та переконливих доказів, які
б ґрунтувалися на досліджених та
встановлених обставинах справи, про
порушення суб»єктом владних
повноважень норм матеріального права
при вчиненні реєстраційних дій та
прийнятті рішення, що оспорюється.

Крім того, колегія суддів зазначає
наступне.

Процесуальною підставою звернення
прокурора до суду, як зазначено в
позовній заяві, є стаття 36-1 Закону
України «Про прокуратуру», яка
передбачає представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді.

В цій статті зазначено, що підставою
представництва в суді інтересів
громадянина є його неспроможність
через фізичний стан, недосягнення
повноліття, похилий вік,
недієздатність самостійно захистити
свої порушені чи оспорювані права або
реалізувати процесуальні
повноваження. Наявність таких підстав
має бути підтверджена прокурором
шляхом надання суду відповідних
документів.

Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

Зміст ст. 36-1 Закону «Про прокуратуру»
кореспондується із змістом ст. 60 КАС
України, яка зазначає, що з метою
представництва інтересів громадянина
або держави в адміністративному суді
прокурор в межах повноважень,
визначених законом, звертається до
суду із адміністративним позовом для
представництва інтересів громадянина
або держави. При цьому прокурор повинен
надати адміністративному суду докази,
які б підтверджували неможливість
громадянина самостійно здійснювати
представництво своїх інтересів.

Прокурор, який звертається до
адміністративного суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також
зазначає орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах.

Ці норми закону прокурором при
зверненні до суду із адміністративним
позовом дотримані не були.

В позовній заяві не зазначено, що позов
прокурором заявлено в інтересах
фізичної особи чи держави. В позовній
заяві чи під час слухання справи в
суді прокурор не заявляв та не доводив
порушення інтересів фізичної особи чи
держави та в чому це полягало.

Разом з тим, ст. 6 КАС України
передбачає, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб»єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Враховуючи вимоги норм матеріального
та процесуального права, як були
підставою звернення прокурора до
суду,положення статей 2, 5, 6, 11, 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, межі заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову прокурора.

Колегія суддів дійшла думки, що суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, вірно
встановив характер спірних
правовідносин та обґрунтовано
застосував норми матеріального права
до їх вирішення. Порушень норм
процесуального закону, які б призвели
до ухвалення незаконного рішення, не
встановлено.

Суд апеляційної інстанції помилково
скасував рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує рішення
суду апеляційної інстанції та залишає
в силі рішення суду першої інстанції,
яке ухвалене відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 220, 221, 226, 230, 231 КАС України колегія
суддів -

у х в а л и л
а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 березня
2014 р. по справі № -а скасувати.

Залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 листопада 2013 р.

Ухвала набирає законної сили через
п»ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним судом України з
підстав, в порядку та у строки,
визначені ст.ст. 236 - 239-1 КАС України.

Судді : підписи

З оригіналом згідно: суддя Н.
Васильченко