Справа № 814/1186/14
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

02 червня 2014 року
справа № 814/1186/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомТОВ Миколаївський
науково-технічний центр "Інформаційні
технології", вул. Нікольська, 54, кв. 25, м.
Миколаїв, 54001

доДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області,
вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030

провизнання протиправним і скасування
рішення № про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску від 26
лютого 2014 р. В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю Миколаївський
науково-технічний центр "Інформаційні
технології" (далі - позивач, Товариство)
звернулось із адміністративним
позовом до державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
(далі - відповідач, ДПІ), в якому просить
суд визнати протиправним і скасувати
рішення № про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску від 26
лютого 2014 р. (далі - Рішення № ).

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що Товариство у листопаді 2013
р. змінило юридичну адресу з
Ленінського району на Центральний
район м. Миколаєва і згідно вимог
Порядку обліку платників податків і
зборів, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України 9 грудня
2011 р. № 1588, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2011 р. за № 1562/20300 (далі - Порядок № 1588), до
закінчення 2013 р. повинно було подавати
звітність з єдиного внеску до
податкової інспекції за попереднім
місцем реєстрації, тобто до ДПІ
Ленінського району. Позивач подав
відповідний звіт до вказаного
податкового органу, але у зв'язку із
тим, що на час подання звітності він
фактично перебував на обліку у
відповідача, останній, спірними
Рішенням № , нарахував йому штраф
і пеню за несвоєчасну сплату єдиного
внеску.

Відповідач позов не визнав, в
запереченнях навів такі доводи. На його
думку, до спірних правовідносин норми
Порядку № 1588 не застосовуються, адже
вони (правовідносини) регулюються
спеціальним законодавством, зокрема
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" і
Порядком формування та подання
страхувальниками звіту щодо сум
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженого
наказом Міністерства доходів і зборів
України 9 вересня 2013 р. № 454,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20 вересня 2013 р. за №
1628/24160 (далі - Порядок № 454), який
передбачає, що звітність з єдиного
внеску подається за новим місцем
взяття на облік (а. с. 19-20).

Оскільки відповідач, який у спірних
правовідносинах виступає суб'єктом
владних повноважень, заперечує проти
адміністративного позову, відповідно
до ст. 71 ч. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
на нього покладається обов'язок
доказування правомірності свого
рішення.

До початку судового засідання,
призначеного на 2 червня 2014 р., сторони
подали клопотання про розгляд справи
за їх відсутності, в порядку письмового
провадження (а. с. 29-30). Згідно ст. 122 ч. 4
КАС України особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами. Враховуючи, що
обидві сторони скористались своїм
правом на розгляд справи в порядку
письмового провадження та приймаючи до
уваги те, що їх доводи і заперечення
викладені письмово, суд вважає, що
маються підстави, передбачені
вищенаведеною нормою КАС України, для
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

26 лютого 2014 р. ДПІ прийняла Рішення №
, яким застосувала до Товариства
штраф в сумі 2150,76 грн. та нарахувала
пеню в розмірі 600,33 грн. (а. с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи,
Товариство на початку листопада 2013 р.
змінило свою юридичну адресу з
Ленінського району м. Миколаєва на
Центральний район. Посилаючись на
норми п. 10.13. Порядку № 1588 (позивач
помилково вказує на п. 10.1.4., який у
Порядку № 1588 взагалі відсутній),
позивач зазначає, що у разі зміни
місцезнаходження сплата податків і
зборів здійснюється за місцем
попередньої реєстрації до закінчення
поточного бюджетного періоду, тобто до
закінчення 2013 р.

Слід погодитись із доводами ДПІ, що
позивач помилково застосовує норми
Порядку № 1588.

Так, відповідно до ст. 1 п. 1.3.
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), в редакції станом на час
прийняття Рішення № , цей Кодекс
не регулює питання погашення
зобов'язань зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Відповідно до преамбули Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", цей Закон
визначає правові та організаційні
засади забезпечення збору та обліку
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, умови
та порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Відповідно до п. 1.1. Порядку № 1588, цей
Порядок розроблений відповідно до ПК
України з метою використання єдиної
раціональної методики обліку
платників податків і зборів у
контролюючих органах.

В той же час, Порядок № 454 затверджено у
відповідності до ст. 6 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування".

З огляду на наведене, вірними є
висновки відповідача про те, що порядок
подання звітності з єдиного внеску, а
також його сплати регулюються
спеціальними нормативними актами -
названим Законом та Порядком № 454, а не
нормами ПК України та виданими на його
підставі підзаконними нормативними
актами.

Згідно п. 3.7. Порядку № 454, якщо
страхувальник із числа
страхувальників, зазначених у пунктах
3.1, 3.2 та 3.4 цього розділу, у звітному
періоді змінює місцезнаходження, або
місце реєстрації, або місце проживання
(поза межами територіального
обслуговування органу доходів і
зборів, в якому він перебував на
обліку), звіт за цей звітний період (з
першого до останнього календарного
числа звітного періоду) подається до
органу доходів і зборів за новим місцем
взяття на облік.

Таким чином, після зміни свого
місцезнаходження, позивач повинен був
подавати звітність з єдиного внеску не
до ДПІ у Ленінському районі - за місцем
своєї попередньої реєстрації, а до
відповідача.

В той же час, хоча позивач безпідставно
і подав звіт з єдиного внеску не до
належного податкового органу, тим не
менш, нарахування штрафу і пені
Рішенням № носить протиправний
характер.

Фактично відповідач прийняв Рішення №
у зв'язку із тим, що до нього не
надійшло звіту позивача, відповідно, і
доказів сплати єдиного внеску в
розмірі 21507,64 грн., що було розцінено
ДПІ, як наявність заборгованості з
єдиного внеску у вказаній сумі.

Стаття 9 ч. 8 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначає, що
платники єдиного внеску, крім
платників, зазначених у пунктах 4 і 5
частини першої статті 4 цього Закону,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний місяць, не
пізніше 20 числа наступного місяця.
Отже, єдиний внесок за жовтень 2013 р.
позивач мав сплатити до 20 листопада 2013
р.

В матеріалах справи маються платіжні
доручення № 647 від 15 жовтня 2013 р., яким
позивач сплатив 6885,0 грн. авансу з
єдиного внеску за жовтень, а також
платіжне доручення № 657 від 31 жовтня 2013
р., згідно якого Товариством сплачено
14622,64 грн. єдиного внеску за той же
місяць, а всього сплачено 21507,64
(6885+14622,64=21507,64) (а. с. 14-15).

Таким чином, позивач своєчасно сплатив
єдиний внесок, але неподання звіту саме
до відповідача призвело до
необізнаності останнього про таку
сплату з боку Товариства.

Як вказано у Рішенні № , воно
прийнято на підставі ст. 25 ч. 10 п. 2
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"". Суд
звертає увагу відповідача на те, що
частина 10 наведеної норми не містить
пунктів - пункти має частина 11.

Відповідно до ст. 25 ч. 10 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" на суму
недоїмки нараховується пеня з
розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати
за кожний день прострочення платежу, а
згідно ч. 11 п. 2, орган доходів і зборів
застосовує до платника єдиного внеску
штрафні санкції за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
єдиного внеску, зокрема накладається
штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно
не сплачених сум.

Як передбачено ст. 1 п. 6 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", недоїмка - сума
єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у строки,
встановлені цим Законом, обчислена
органом доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом.

Отже, передумовою для застосування до
платника єдиного внеску штрафу і
нарахування пені, є встановлення
податковим органом факту наявності у
платника недоїмки, тобто сум єдиного
внеску, які своєчасно, у строки
передбачені ст. 9 ч. 8 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", не нараховані і
не сплачені.

В той же час, як наводив суд вище,
позивач не допустив недоїмки з єдиного
внеску - він своєчасно сплатив внесок,
але у зв'язку із поданням звіту до
іншого контролюючого органу,
відповідач був необізнаний про сплату
позивачем коштів.

Суд наголошує на тому, що Закон України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" не передбачає
відповідальності за подання звітності
з єдиного внеску до іншого
контролюючого органу.

Таким чином, нарахування Рішенням №
штрафу і пені носить
протиправний характер, у зв'язку із чим
позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст. 4 ч. 3 Закону України "Про
судовий збір", позивач сплатив 10
відсотків розміру ставки судового
збору за подання адміністративного
позову майнового характеру в розмірі
182,70 грн., що підтверджується платіжним
дорученням № 40 від 29 квітня 2014 р. (а. с. 2).
За правилами ст. 94 ч. 1 КАС України,
зазначена сума судового збору підлягає
присудженню позивачу з Державного
бюджету України.

Відповідно до ст. 4 ч. 3 Закону України
"Про судовий збір", решта суми судового
збору стягується з відповідача
пропорційно до задоволеної частини
вимоги. Враховуючи, що позовні вимоги
задоволені в повному обсязі і названий
Закон не містить застережень щодо
неможливості або обмежень для
стягнення судового збору з державних
органів, в тому числі і тих, які
звільнені від сплати судового збору і
повністю фінансуються з Державного
бюджету України, решта судового збору в
сумі 1644,30 грн. підлягає стягненню з ДПІ
на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 122, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Рішення № про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску від 26
лютого 2014 р., визнати протиправним і
скасувати.

3. Присудити товариству з обмеженою
відповідальністю Миколаївський
науково-технічний центр "Інформаційні
технології" з Державного бюджету
України судовий збір в сумі 182,70 грн.

4. Стягнути з державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області на
користь Державного бюджету України
судовий збір в сумі 1644,30 грн.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз