Справа № 2а-5156/11/2414
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року м. Київ
К/9991/54205/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Горбатюка С.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Шевченківського районного суду міста
Чернівці від 06 грудня 2011 року та
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17 липня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Чернівці,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Чернівецькій області,
Пенсійного фонду України про визнання
протиправними дій,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Чернівці,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Чернівецькій області,
Пенсійного фонду України про визнання
дій органів Пенсійного фонду України,
виражені у формуванні вимоги №Ф-4093
неправомірними, визнання незаконним та
скасування рішення Пенсійного фонду
України від 11.10.2011 №21683/09-10, визнання
незаконним та скасування рішення
Головного управління Пенсійного фонду
України в Чернівецькій області від
03.08.2011 №6543/09, визнання незаконним та
скасування рішення Управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Чернівці
від 08.07.2011 №7868/08; скасування вимоги про
сплату боргу від 06.06.2011 №Ф-4093.

Позовні вимоги мотивовано
протиправністю вимоги про сплату боргу
та рішень, прийнятих органами
Пенсійного фонду за результатами
розгляду скарги на вказану вимогу, як
таких, що винесено на підставі хибних
висновків щодо необхідності
здійснення позивачем доплати до
розміру мінімального страхового
внеску за 3 та 4 квартали 2010 року.

Постановою Шевченківського районного
суду міста Чернівці від 06 грудня 2011
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17 липня 2012
року постанову Шевченківського
районного суду міста Чернівці від 06
грудня 2011 року скасовано; прийнято
нову, якою у задоволенні позову також
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просило скасувати оскаржувані рішення
судів попередніх інстанцій та
постановити нове, про задоволення
позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Управлінням Пенсійного
фонду України в Шевченківському
районі м. Чернівці 16.06.2011 сформовано
вимогу №Ф-4093 про сплату ОСОБА_2
недоїмки в сумі 1771,20 грн.

Позивач, вважаючи вимогу про сплату
боргу безпідставною скористався
правом на її адміністративне
оскарження, однак рішеннями
управління Пенсійного фонду України
в Шевченківському районі м. Чернівці
від 08.07.2011 №7868/08, Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області від 03.08.2011 №6543/09
та Пенсійного фонду України від
11.10.2011 №21683/09-10 скарги позивача
залишено без задоволення, а вимога
про сплату боргу №Ф- 4093 від 16.06.2011 -
без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
правомірності вимоги про сплату
боргу від 16.06.2011 Ф №4093 як такої, що
сформовано відповідачем на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені законами, за наявності у
позивача недоїмки зі сплати страхових
внесків, та, відповідно,
обґрунтованості рішень органів
Пенсійного фонду про відмову у
задоволенні скарги позивача на вказану
вимогу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з недотримання судом першої
інстанції при розгляді справи правил
предметної підсудності, що призвело до
розгляду справи неповноважним судом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з
мотивів, ідентичних мотивам суду
першої інстанції.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, вказує на
законність та обґрунтованість рішення
суду апеляційної інстанції, з огляду на
наступне.

Пунктом 2 Закону України від 08.07.2010
№2461-VI "Про внесення змін до законів
України "Про Державний бюджет України
на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", який
набрав чинності з 17 липня 2010 року, були
внесені зміни до підпункту 4 пункту 8
розділу XV «Прикінцеві положення»
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", згідно з якими фізичні
особи-суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок) на період дії
законодавчих актів з питань особливого
способу оподаткування, сплачують
страхові внески в порядку, визначеному
цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Закон України від 08.07.2010 №2461-VI набрав
чинності 17.07.2010.

Аналіз наведених норм свідчить, що
позивач за третій і четвертий квартал
2010 року повинен був додатково
сплачувати до Пенсійного фонду суму
страхових внесків щоб їх розмір з
урахуванням частини фіксованого або
єдиного податку, що перерахована до
Пенсійного фонду України не був меншим
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з даними
особового рахунку платника за ОСОБА_2
рахується заборгованість до
управління Пенсійного фонду України
в Шевченківському районі міста
Чернівці, з урахуванням частини
єдиного податку, що перераховано до
Пенсійного фонду України в розмірі
1771,20 грн.

Враховуючи наявність заборгованості,
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Чернівці
позивачу виставлено вимогу від 16.06.2011
№Ф-4093 про сплату боргу в розмірі 1771,20
грн.

Як вбачається зі спірної вимоги, то
вона прийнята, у тому числі на підставі
статті 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Пункт 3 вказаної статті Закону, який
передбачав право Пенсійного фонду щодо
складання вимоги, виключений згідно із
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування", який
набрав чинності з 01.01.2011.

Разом з тим, абзацом 5 пункту 7 розділу
Прикінцевих та Перехідних положень
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"
передбачено, що стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Частиною другою статті 106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"( в
редакції Закону від 09.09.2010, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що суми
страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 106
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" територіальні органи
Пенсійного фонду за формою і у строки,
визначені правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Протягом десяти робочих
днів із дня одержання вимоги про сплату
недоїмки страхувальник зобов'язаний
сплатити суми недоїмки та суми
фінансових санкцій. Порядок формування
вимоги визначено Інструкцією про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженою
постановою правління Пенсійного фонду
України від 19 грудня 2003 року №21-1.

В силу пункту 8.2 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженої постановою
правління Пенсійного фонду України від
19.12.2003 №21-1, якщо страхувальник має на
кінець звітного періоду недоїмку зі
сплати страхових внесків, то вимога
формується на підставі даних особових
рахунків платника на всю суму боргу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сума, яка підлягає
сплаті, з урахуванням частини єдиного
або фіксованого податків та сплачених
страхових внесків, виходячи із
мінімального страхового внеску,
складає 1771,20 грн.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За вказаних обставин, колегія суддів
погоджується із позицією суду
апеляційної інстанції щодо
правомірності вимоги про сплату
боргу від 16.06.2011 Ф №4093 як такої, що
сформовано відповідачем на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені законами, за наявності у
позивача недоїмки зі сплати страхових
внесків, та, відповідно,
обґрунтованості рішень органів
Пенсійного фонду про відмову у
задоволенні скарги позивача на вказану
вимогу.

Доводи касаційної скарги висновків
суду апеляційної інстанції не
спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судом апеляційної інстанції
дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваного судового
рішення судом не допущено.

Одночасно з викладеним, зважаючи на
скасування судом апеляційної
інстанції рішення суду першої
інстанції, колегія суддів, зважаючи на
вимоги статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вказує на відсутність підстав
для його перегляду за вказаною
касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17 липня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: