Справа № 807/1231/13-а
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року
Справа №
876/9188/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 20
травня 2013 року у справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сузір'я» про
стягнення
адміністративно-господарської
санкції, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року позивач - Закарпатське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сузір'я»
звернулося до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сузір'я», в якому
просить стягнути з відповідача на його
користь адміністративно-господарські
санкціії в сумі 90 380,46 грн. за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що відповідач
інформував Свалявський районний центр
зайнятості та Закарпатське обласне
відділення ФСЗІ про вільні робочі
місця та вакантні посади, на яких може
використовуватися праця інвалідів,
щомісячно подавав у Свалявський
районний центр зайнятості звіти про
наявність вільних робочих місць та
вакантних посад, у яких заявляв
вакансії для осіб з обмеженими
фізичними можливостями. Згідно заявок
відповідача протягом 2012 року
Свалявським районним центром
зайнятості було направлено на
товариство для працевлаштування на
посади робітників з благоустрою та
прибиральників території 6 осіб з
обмеженими фізичними можливостями, з
яких четверо від роботи відмовились, а
інші не відповідали вимогам. Щодо інших
вільних робочих місць та вакантних
посад, ні позивач, ні інший державний
орган на товариство для
працевлаштування не зверталися.

Суд першої інстанції посилається на те,
що процес працевлаштування інвалідів
повинен починатися із звернення
інваліда на підприємство чи до
державної служби зайнятості. І лише
пряма відмова підприємства прийняти на
роботу інваліда чи відсутність
реагування на заяву інваліда може бути
підставою для застосування санкцій.

Разом з тим, обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком самостійно підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що відповідач вжив
усіх необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення, а тому застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
є незаконним.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною та прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, Закарпатське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
оскаржило її, подавши апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року та прийняти нове рішення, яким
повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт, зазначає, що подані
звіти за формою 3-ПН містять інформацію
про вільні робочі місця. Отже поданням
цієї форми робочі місця не створюються,
а тільки виступають засобом для
інформування населення про наявність
вакансій.

Апелянт вказує на те, що інформація
підприємств у звітах за формою 3-ПН «Про
наявність робочих місць, в тому числі
для осіб з обмеженими фізичними
можливостями» часто недостовірна, і
взагалі звіти подаються
підприємствами виключно з метою
наступного їх подання до суду, як доказ
наявності робочих місць для інвалідів.

Посилається на те, що ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» чітко
розписує, що треба вважати виконанням
нормативу, тобто це реальне
працевлаштування інваліда, а не
забезпечення працевлаштування.
Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно частиною
першою статті 19 Закону вважається
працевлаштування підприємством,
установою, організацією інвалідів, для
яких це місце роботи є основним.

Таким чином апелянт стверджує, що
відповідач не виконав норматив робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1
ст.197 КАС України вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 року (далі -
Закон України №875-ХІІ), встановлено, що
для підприємств, установ і організацій
незалежно від форм власності і
господарювання встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від середньооблікової чисельності
працюючих, а якщо працює від 8 до 25
чоловік - у кількості одного робочого
місця.

Згідно ч. 1 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Статтею 18 ч.3 Закону України № 875-ХІІ
від 21.03.1991 року встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій,
фізичних осіб, які використовують
найману працю виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язки роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування полягають у
виділенні та створенні робочих місць
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальних робочих місць; у
створенні для них умов праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації; у забезпеченні інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством; у
наданні державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів; у
звітуванні Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 314 від 03.05.1995 року «Про організацію
робочих місць та працевлаштування
інвалідів» було затверджено Положення
про робоче місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів. Вказана
постанова втратила чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 січня 2007 року №70, а іншого
нормативно-правового акту, який
регулює створення та введення в дію
місць для працевлаштування інвалідів
не існує.

Форму звітності № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій» та Інструкцію щодо
заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт
про наявність вакансій» затверджено
Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України № 420 від 19
грудня 2005 року. Звіти форми 3-ПН містять
інформацію, необхідну для встановлення
відповідачем факту виконання чи
невиконання позивачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Тобто, подання відповідного звіту до
центру зайнятості є належним
підтвердженням наявності на
підприємстві створених місць для
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що відповідачем
було подано звіт форми 10-ПІ про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік. Відповідно до
якого середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
у ТзОВ «Сузір'я» становить 220 осіб,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України № 875,
становить 9 осіб, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, становить 6
осіб.

Протягом 2012 року ТзОВ «Сузір'я» подано
до центру зайнятості звіти за формою №
3-ПН станом на 01.01.2012 року, на 01.02.2012 року,
на 01.03.2012 року, 04.04.2012 року, на 23.04.2012 року,
на 07.05.2012 року, на 21.05.2012 року, на 31.05.2012
року, на 08.06.2012 року, 25.06.2012 року, на 27.07.2012
року, на 16.07.2012 року, на 09.08.2012 року, на
01.09.2012 року, на 01.10.2012 року, на 01.11.2012 року,
на 01.12.2012 року, на 21.12.2012 року. Тобто,
відповідачем щомісячно протягом 2012
року до органу державної служби
зайнятості надавалася інформація про
відповідні створені робочі місця для
інвалідів.

Крім того, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що згідно заявок
відповідача протягом 2012 року
Свалявським районним центром
зайнятості було направлено на
товариство для працевлаштування на
посади робітників з благоустрою та
прибиральників території 6 осіб з
обмеженими фізичними можливостями, з
яких четверо від роботи відмовились, а
інші не відповідали вимогам. Щодо інших
вільних робочих місць та вакантних
посад, ні позивач, ні інший державний
орган на товариство для
працевлаштування не зверталися.

А відтак, судом першої інстанції
зроблено обґрунтований висновок про
те, що відповідач здійснив всі
передбачені чинним законодавством
заходи щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів та заходи
щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів та заходи
щодо інформування вищезазначених
органів про наявну можливість на
підприємстві для працевлаштування
інвалідів, чим надавав можливість
виконання органами, зазначеними в ст.18
Закону України №875-ХІІ, свого обов'язку
стосовно безпосереднього
працевлаштування інвалідів.

На думку суду апеляційної інстанції,
суд першої інстанції правомірно
відмовив позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195,п.п.1,2 ч.1 ст.197, 198, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 травня 2013
року у справі №807/1231/13-а за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сузір'я» про
стягнення
адміністративно-господарської санкції
- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник