Справа № 546/316/14-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 р. Справа № 546/316/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Решетилівському районі
Полтавської області на постанову
Решетилівського районного суду
Полтавської області від 10.04.2014р. по
справі № 546/316/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Решетилівському районі
Полтавської області

про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Решетилівському районі Полтавської
області, в якому просить визнати дії
щодо відмови нарахувати та виплачувати
з 01.01.2014 року державну та додаткову
пенсію згідно постанови
Решетилівського районного суду
Полтавської області від 08.10.2010 року
неправомірними.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що постановою Решетилівського
районного суду Полтавської області від
08 жовтня 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11 квітня 2011
року, на відповідача було покладено
обов'язок з 20 серпня 2010 року відповідно
до ст.ст. 50,54 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» здійснити перерахунок та
виплату їй державної пенсії у розмірі,
не нижчому 8 мінімальних пенсій за
віком, та додаткової пенсії у розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого частиною 1 статті 28 ЗУ
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

09 лютого 2014 року вона звернулася до
відповідача із заявою, в якій просила
здійснити нарахування та виплату їй
державної та додаткової пенсії згідно
вказаного вище рішення суду, і отримала
відповідь від 17.02.2014 року, в якій
зазначено, що з 01.11.2011 року нарахування
та виплата їй пенсії здійснюється у
порядку та розмірах, визначених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Вважаючи вказані дії відповідача
протиправними, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

За наслідками розгляду справи в
порядку скороченого провадження
постановою Решетилівського районного
суду Полтавської області від 10.04.2014
року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в
Решетилівському районі Полтавської
області по нарахуванню та виплаті
ОСОБА_1 з 01 січня 2014 року державної та
додаткової пенсії у розмірі та порядку,
визначеному постановою Кабінету
Міністрів України «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011
року № 1210.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Решетилівського районного суду
Полтавської області від 10.04.2014 року та
прийняти нове рішення, яким відмовити
позивачу в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 183-2 КАС України справа
розглядається в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга відповідача підлягає
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції -скасуванню, із прийняттям
нового рішення про відмову в
задоволенні позову, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
та інвалідом 2 групи внаслідок
Чорнобильської катастрофи і віднесена
до І категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

08 жовтня 2010 року Решетилівським
районним судом Полтавської області
було ухвалено постанову, якою
зобов'язано відповідача з 20 серпня 2010
року відповідно до ст.ст. 50,54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
здійснити перерахунок та виплату їй
державної пенсії у розмірі, не нижчому 8
мінімальних пенсій за віком, та
додаткової пенсії у розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого частиною 1 статті 28 ЗУ
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Дане судове рішення було предметом
апеляційного розгляду і ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11 квітня 2011
року залишене без змін.

09 лютого 2014 року вона звернулася до
відповідача із заявою, в якій просила
здійснити нарахування та виплату їй
державної та додаткової пенсії згідно
вказаного вище рішення суду, і отримала
відповідь від 17.02.2014 року, в якій
зазначено, що з 01.11.2011 року нарахування
та виплата їй пенсії здійснюється у
порядку та розмірах, визначених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Вважаючи вказані дії відповідача
протиправними, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з
протиправності дій пенсійного органу
щодо нарахування та виплати позивачу з
01.01.2014 року державної та додаткової
пенсії у розмірі та порядку,
визначеному постановою Кабінету
Міністрів України «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011
року № 1210.

Між тим, такі висновки суду першої
інстанції, на думку колегії суддів, не
відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень
також закріплений статтею 14 КАС
України, якою передбачено, що постанови
та ухвали суду в адміністративних
справах, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 255 КАС України,
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Як було встановлено під час розгляду
справи, підставою для звернення до суду
з даним позовом, слугував факт
невиконання, на думку позивача,
відповідачем рішення суду, яке
вступило в законну силу.

З даного приводу колегія суддів
зазначає, що згідно із положень ч. 4 ст.
257 КАС України, примусове виконання
судових рішень в адміністративних
справах здійснюється в порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження".

Згідно ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження", виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про виконавче провадження", примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що відповідно до цього
Закону підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи: 1) виконавчі листи, що
видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 наведеного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом (ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження").

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 75 Закону
України "Про виконавче провадження",
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Згідно з ч.1 ст.89 Закону України "Про
виконавче провадження", у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника -
юридичну особу - від сорока до
шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Виходячи з вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що діючим
законодавством надано право особі, на
користь якої ухвалено рішення суду, на
примусове виконання рішення суду.

В свою чергу, позивач звертаючись до
суду з даним позовом фактично просить
зобов'язати відповідача виконувати
рішення суду, яке вже набрало законної
сили і в силу приписів статей 14 та 255 КАС
України повинно виконуватися
відповідачем без ухвалення будь-яких
додаткових судових рішень.

Колегія суддів зауважує, що суд не в
праві зобов'язувати відповідача
виконувати чи не виконувати рішення
суду, яке і так є обов'язковим до
виконання для осіб, які беруть участь у
справі, зокрема, приймати рішення про
зобов'язання виконувати інше рішення
суду.

З даного приводу, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити, що положеннями
КАС України визначені загальні та
спеціальні способи судового контролю.

Загальні способи контролю мають усі
суди, незалежно від спеціалізації, і
вони полягають у розгляді скарг на
рішення, дії чи бездіяльність
державних виконавців. Загальний
судовий контроль за виконанням судових
рішень в адміністративних справах
здійснюється в порядку, встановленому
ст. 181 КАС України.

Спеціальні способи судового контролю
за виконанням судових рішень в
адміністративних справах передбачені
ст. 267 КАС України, зокрема, до них
належать: зобов'язання суб'єкта владних
повноважень надати звіт про виконання
судового рішення; накладання штрафу за
невиконання судового рішення; визнання
протиправними рішень, дій чи
бездіяльності, що вчинені суб'єктом
владних повноважень - відповідачем на
виконання такої постанови суду або на
порушення прав позивача, підтверджених
такою постановою суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
як під час розгляду справи у суді
першої інстанції так і під час її
апеляційного перегляду, не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження обґрунтованості
заявлених позовних вимог.

З огляду на встановлені під час
розгляду справи обставини, колегія
суддів дійшла висновку щодо
необґрунтованості заявлених позовних
вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм адміністративного процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам ст. 159
КАС України, оскільки воно ухвалено при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а постанова суду
-скасуванню, з прийняттям нової
постанови про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198,
ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Решетилівському районі Полтавської
області задовольнити.

Постанову Решетилівського районного
суду Полтавської області від 10.04.2014р. по
справі № 546/316/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Решетилівському районі Полтавської
області про визнання дій
протиправними -відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі є
остаточною і касаційному оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Рєзнікова С.С.