Справа № К/9991/30214/11-С
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2014 р. м. Київ
К/9991/30214/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 08 липня 2010
року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 березня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Державної
судової адміністрації України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Рівненській області про визнання дій
протиправними, стягнення заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання працюючих суддів, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Державної судової адміністрації
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Рівненській області про
визнання дій протиправними, стягнення
заробітної плати та щомісячного
грошового утримання працюючих суддів.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 08 липня 2010
року, зміненою постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 березня 2011 року, позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Рівненській
області по неправильному нарахуванню
позивачу заробітної плати за період з 01
червня 2005 року по 30 квітня 2010 року та
щомісячного грошового утримання з
лютого 2008 року по 30 квітня 2010 року.
Зобов'язано Територіальне управління
Державної судової адміністрації
України в Рівненській області
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
невиплачену суму заробітної плати з 01
червня 2005 року по 30 квітня 2010 року,
щомісячне грошове утримання
працюючого судді з лютого 2008 року по 30
квітня 2010 року відповідно до схеми
посадових окладів керівників та суддів
місцевих загальних судів - додаток 6 до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865, в первісній
редакції. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі, Територіальне
управління Державної судової
адміністрації України в Рівненській
області, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати судові
рішення та прийняти нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм матеріального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
є необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225- 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судових рішень.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 1 березня 1995
року ОСОБА_2 працює на посаді голови
Радивилівського районного суду
Рівненської області.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів»
передбачено, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.

Аналізуючи вказану норму вбачається,
що гарантований мінімальний посадовий
оклад судді не може бути меншим
встановленого статтею 44 цього Закону в
співвідношенні до окладу Голови
Верховного Суду України. Недодержання
цього принципу, є порушенням
конституційного права суддів на
отримання заробітної плати не нижче,
від визначеної законом, та порушенням
конституційних гарантій щодо
незалежності та недоторканності
суддів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30 червня 2005 року
Кабінет Міністрів України, в межах
своїх повноважень, прийняв Постанову №
513 «Про оплату праці Голови та
заступників Голови Конституційного
Суду України» та Постанову № 514 «Про
оплату праці Голови та заступників
Голови Верховного Суду України», якими
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 3 вересня 2005 року відповідач свою
бездіяльність із зазначеного питання
припинив прийняттям Постанови №865 «Про
оплату праці суддів», затвердивши
схеми посадових окладів інших
керівників та суддів Конституційного
Суду України, керівників та суддів
інших судів загальної юрисдикції, якою
привів оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини другої
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» і не привів оклади суддів усіх
судів України до встановленого цією
нормою співвідношення, одночасно з
окладами Голови Верховного Суду
України та Голови Конституційного Суду
України, а саме з 1 червня 2005 року,
оскільки надав Постанові від 3 вересня
2005 року №865 «Про оплату праці суддів»
чинності з 1 січня 2006 року (пункт 5
Постанови).

Внаслідок цього з 1 червня 2005 року по 1
січня 2006 року оклади суддів не
відповідали вимогам статті 44 Закону
України «Про статус суддів».

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
щодо нарахування та виплати
заборгованості із заробітної плати за
період з 01 червня 2005 року по 30 квітня 2010
року, оскільки за вказаний період
позивач отримував заробітну плату у
меншому розмірі, ніж це було
передбачено Законом України «Про
статус суддів».

Також, судами попередніх інстанцій
встановлено, що з лютого 2008 року ОСОБА_2
набув право на отримання щомісячного
довічного грошового утримання.

Відповідно частин 1, 4 статті 43 Закону
України «Про статус суддів» кожен
суддя за умови, що він працював на
посаді судді не менше 20 років, має право
на відставку, тобто на звільнення його
від виконання обов'язків за власним
бажанням або у зв'язку з закінченням
строку повноважень. Судді у відставці,
який має стаж роботи на посаді судді не
менше 20 років, виплачується за його
вибором пенсія або звільнене від
сплати податку щомісячне довічне
грошове утримання в розмірі 80
відсотків заробітної плати працюючого
на відповідній посаді судді. За кожний
повний рік роботи понад 20 років на
посаді судді розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж до 90
відсотків заробітку судді.

Згідно пунктів 4.1, 4.2 Положення про
порядок призначення та виплати
щомісячного грошового утримання
працюючим суддям та щомісячного
довічного грошового утримання суддям у
відставці, затвердженого наказом ДСА
України від 25 серпня 2005 року № 94
(чинного на момент виникнення спірних
правовідносин), розмір заробітної
плати судді для обчислення суми
щомісячного довічного грошового
утримання визначається, виходячи з
посадового окладу, премії, доплати за
кваліфікаційний клас, надбавки за
вислугу років та інших надбавок, які
встановлені законодавчими актами і є
обов'язковими для виплати суддям, які
працюють на відповідній посаді. Розмір
посадового окладу визначається
відповідно до законодавчих актів і
дорівнює посадовому окладу судді, який
працює на відповідній посаді в цей час.

З урахуванням наведеного, суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку щодо порушення права ОСОБА_2
на виплату щомісячного довічного
грошового утримання від суддівської
винагороди працюючого судді на
відповідній посаді, оскільки у зв'язку
з неправильним визначенням позивачу
посадового окладу з 01 червня 2005 року та
непроведенні його перерахунку, у
зв'язку з збільшенням розміру
мінімальної заробітною плати, ТУ ДСА в
Рівненській області неправильно
обчислював та виплачував і довічне
грошове утримання.

Отже, доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло б призвести до
невірного вирішення спору, а тому
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими і підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Рівненській
області залишити без задоволення, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року та постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 08
липня 2010 року, змінену рішенням суду
апеляційної інстанції, у справі за
позовом ОСОБА_2 до Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Державної
судової адміністрації України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Рівненській області про визнання дій
протиправними, стягнення заробітної
плати та щомісячного грошового
утримання працюючих суддів - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Ф. Загородній

Судді
С.В. Білуга

В.В. Малинін