Справа № 813/6330/13-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 р.
Справа № 876/1164/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

з участю секретаря судового засідання:
Сердюк О.Ю.,

представника відповідача
Равлюка Т.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної екологічної інспекції у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2013
року у справі №813/6330/13-а за позовом
Державної екологічної інспекції у
Львівській області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агропромислове підприємство
«Львівське» про вжиття заходів
реагування у сфері державного нагляду
(контролю), -

В С Т А Н О В И В:

13.08.2013 року Державна екологічна
інспекція у Львівській області
звернулася в суд з позовом, яким
просила зупинити експлуатацію
свердловини (Львівська область,
с.Соснівка, вул.Стефаника,1,1а) яка
здійснюється ТзОВ «Агропромислове
підприємство «Львівське» без дозволу
на спеціальне водокористування;
зупинити виконання робіт ТзОВ
«Агропромислове підприємство
«Львівське» щодо здійснення
самовільного забору підземних прісних
вод із свердловини, що знаходиться за
адресою: Львівська область, с.Соснівка,
вул. Стефаника 1,1а, без дозволу на
спеціальне використування; зупинити
діяльність ТзОВ «Агропромислове
підприємство Львівське» щодо
бездозвільного розміщення та
безлімітного утворення та розміщення
відходів; зупинити бездозвільне
розміщення та безлімітне утворення і
розміщення відходів ТзОВ
«Агропромислове підприємство
«Львівське»; зупинити виконання робіт
ТзОВ «Агропромислове підприємство
«Львівське» щодо здійснення викидів
забрююднюючих речовин в атмосферне
повітря зі стаціонарних джерел, а саме:
котла марки VIADRUS що знаходиться за
адресою: Львівська область,
Пустомитівський район, с.Зубра, котла
марки IMERGAS що знаходиться за адресою:
Львівська область, Пустомитівський
район, с.Зубра, установки для сушіння
зерна що знаходиться за адресою :
Львівська область, м.Соснівка,
вул.Стефаника 1, 1а, установки для
сушіння зерна що знаходиться за
адресою: Львівська область, м.Городок,
вул.Заводська,14, обігрівача марки Viadrus
що знаходиться за адресою: Львівська
область, Пустомитівський район, с.
Давидів, без дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря; заборонити експлуатацію
стаціонарних джерел (котла марки VIADRUS
що знаходиться за адресою: Львівська
область, Пустомитівський район, с.
Зубра, котла марки IMERGAS що знаходиться
за адресою: Львівська область,
Пустомитівський район, с. Зубра,
установки для сушіння зерна що
знаходиться за адресою: Львівська
область, м. Соснівка, вул. Стефаника 1,
1а,, установки для сушіння зерна що
знаходиться за адресою: Львівська
область, м. Городок, вул. Заводська,14,
обігрівача марки Viadrus що знаходиться за
адресою: Львівська область,
Пустомитівський район, с. Давидів), яка
здійснюється ТзОВ «Агропромислове
підприємством «Львівське» без дозволу
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2013
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Державна екологічна інспекція у
Львівській області постанову суду
першої інстанції оскаржила, подала
апеляційну скаргу, зазначивши, що
оскаржувана постанова винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
просить її скасувати та прийняти нову
постанову, якою позов задоволити
повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказує на те, що судом першої інстанції
не взято до уваги те, що факт забору
води ТзОВ «Агропромислове
підприємство «Львівське» із
свердловини за адресою с. Соснівка, вул.
Стефаника, 1, 1а підтверджується актом
перевірки, в якому зазначено, що забір
води здійснюється для господарських
потреб працівників. Також ним
помилково зроблено висновок про те, що
ТзОВ «Агропромислове підприємство
«Львівське» звільнене від обов'язку
отримання дозволу на розміщення
відходів та ліміту на утворення та
розміщення відходів, оскільки
наявність договорів на передачу
окремих видів відходів в будь-якому
разі не звільняє від обов'язку
отримання дозволу та ліміту на
утворення та розміщення відходів,
обов'язок якого передбачений ст. 17
Закону України «Про відходи».

В судовому засіданні представник
відповідача надав пояснення та
заперечив проти доводів апеляційної
скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196
КАС України.

Суд, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що Державною
екологічною інспекцією у Львівській
області за період з 16.07.2013 року по 05.08.2013
року проведено перевірку дотримання
вимог природоохоронного законодавства
в галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами ТзОВ
«Агропромислове підприємство
«Львівське» та встановлено ряд
порушень.

На підставі даної перевірки позивачем
складено акт №1421/02 від 16.07.2013 року.

Центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів, у сфері охорони
навколишнього природного середовищ,
відповідно до Положення про Державну
екологічну інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року №454/2011 є
Держава екологічна інспекція України,
діяльність якої спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра екології та
природних ресурсів.

Згідно Положення, Держекоінспекція
України відповідно до покладених
завдань, зокрема, здійснює державний
нагляд (контроль) за додержанням
центральними органами виконавчої
влади та їх територіальними органами,
місцевими органами виконавчої влади,
органами місцевого самоврядування в
частині здійснення делегованих їм
повноважень органів виконавчої влади,
підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форми
власності і господарювання,
громадянами України, іноземцями та
особами без громадянства, а також
юридичними особами - нерезидентами
вимог законодавства про поводження з
відходами (підп.«м» п.2 ч.4 Положення).

Відповідно до п. 7 Положення,
Держекоінспекція України здійснює
свої повноваження безпосередньо та
через свої територіальні органи в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, морські
екологічні інспекції (Азовська,
Азово-Чорноморська, Північно-Західного
регіону Чорного моря).

Даною перевіркою встановлено, що
відповідач здійснює забір прісних вод
із свердловини, що знаходиться за
адресою: Львівська обл., с. Соснівка,
вул. Стефаника, 1,1а, без дозволу на
спеціальне водокористування, що є
порушенням ст. ст. 44, 48, 49, Водного
кодексу України.

Однак на думку суду таке твердження
позивача є необгрутованим.

Відповідно до ст.1 Водного кодексу
України використання води - процес
вилучення води для використання у
виробництві з метою отримання
продукції та для господарсько-питних
потреб населення, а також без її
вилучення для потреб гідроенергетики,
рибництва, водного, повітряного
транспорту та інших потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Водного кодексу
України, спеціальне водокористування -
це забір води з водних об'єктів із
застосуванням споруд або технічних
пристроїв, використання води та
скидання забруднюючих речовин у водні
об'єкти, включаючи забір води та
скидання забруднюючих речовин із
зворотними водами із застосуванням
каналів.

Враховуючи вищевикладені положення,
варто зазначити, що за весь час
існування свердловини за вказаною
адресою відповідач жодного разу не
використовував останню задля забіру
прісних вод із застосуванням споруд
або технічних пристроїв для
господарських потреб чи будь-яких
інших потреб, у зв'язку з припиненням
діяльності такого відділення та як
наслідок відсутністю потреби у такому
спеціальному водопостачанні.

Таким чином, у зв'язку із відсутністю
потреби у спеціальному водопостачанні
із даної свердловини, а також із
призупиненням діяльності вказаного
відділення у відповідача відсутній
обов'язок на виготовлення спеціального
дозволу на користування надрами, а від
так відповідачем не порушено жодних
положень чинного законодавства
України. Також, у зв'язку із відсутністю
потреби у водопостачанні даного
відділення відповідач не виготовляв
жодної документації стосовно такої
свердловини, а також не вів будь-якої
звітності видобутої води із
свердловини, оскільки, такий видобуток
води не проводився.

В акті перевірки (ст. 12) вказано, що при
візуальному обстеженні свердловини
встановлено, що вона перебуває в
підземному каптажі закрита металевим
люком, що свідчить про те, що вона не
експлуатувалася.

Перевіркою встановлено, що відповідач
проводить безлімітне та бездозвільне
утворення та розміщення відходів, що є
порушенням ст. 32, 33 ЗУ «Про відходи», а
також порушуються правила первинного
обліку поводження з відходами, а саме
не ведеться журнал первинного обліку
відходів. Також, позивач вказує, що під
час ведення господарської діяльності
відповідачем утворюються наступні
відходи: тверді побутові відходи,
відпрацьовані акумулятори,
відпрацьовані масла, відпрацьовані та
пошкодженні автомобільні шини,
металобрухт, промаслене ганчір'я.

Однак на думку суду таке твердження
позивача також є необгрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справи на
земельній ділянці, що знаходиться за
адресою: Пустомитівський р-н., с. Зубра,
вул. Б.Хмельницького, 144, розташовано,
адміністративний будинок, гаражні
бокси, механічна майстерня, склад
нафтобази, столярна майстерня,
складські приміщення, кормоцех,
пилорама. Як встановлено в акті
перевірки №1421/02 від 16.07-05.08.2013р.
кормоцех, столярна майстерня,
складські приміщення та пилорама не
працюють а відтак відсутні будь-які
відходи які б утворювались від
діяльності таких приміщень.

Разом з тим, для здійснення
господарської діяльності у
відповідача наявна власна
сільськогосподарська автомобільна
техніка, легковий та вантажний
транспорт, однак, усі ремонтні дії які
проводить відповідач із
сільськогосподарською технікоює
незначними, оскільки усі шиномонтажні,
ремонтні та обслуговуючі ремонтні
роботи відповідач проводить на
спеціалізованих техстанціях, а відтак
у відповідача відсутні будь-які
відходи про які вказує позивач у
позовній заяві.

Що ж до твердження позивача про без
дозвільне та безлімітне утворення та
розміщення відходів то відповідно до
частини другої статті 31 Закону України
«Про відходи» порядок розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів
встановлює Кабінет Міністрів України,
у зв'язку з чим постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.1998 року №1218
було затверджено Порядок розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів.

Відповідно до пункту 10 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.1998
року №1218 місцеві державні
адміністрації за погодженням з
органами Мінекоресурсів на місцях до 1
лютого поточного року визначають
перелік власників відходів, яким
необхідно одержати ліміти на утворення
та розміщення відходів на наступний
рік (крім власників, які звільняються
від одержання таких лімітів).

Пунктом 11 названого Порядку визначено,
що органи Мінекоресурсів на місцях до 1
березня поточного року надсилають на
адреси власників відходів
повідомлення про необхідність подання
на погодження проектів лімітів на
утворення та розміщення відходів на
наступний рік.

З аналізу наведених вище правових норм
вбачається, що отримання дозволу на
розміщення відходів та затвердження
лімітів на утворення та розміщення
відходів не є обов'язковим для всіх без
виключення суб'єктів господарювання,
їх наданню передує обов'язок, як
місцевих державних адміністрацій, так
і органів відповідного Міністерства
вчинити певні дії, а саме визначити
перелік підприємств, яким необхідно
одержати ліміти на утворення та
розміщення відходів на наступний рік,
та надіслати на їх адреси повідомлення
про необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів на наступний рік.

Позивач не довів, що відповідач в
установленому законом порядку був
включений у перелік власників
відходів, яким необхідно отримати
ліміти на утворення і розміщення
відходів на наступний рік.

Крім того, відповідач не отримував
повідомлення від суб'єктів владних
повноважень про необхідність подання
на погодження проектів лімітів на
утворення та розміщення відходів.

Пунктом 8 Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.1998 року №1218
передбачено, що власники відходів, для
яких платежі за розміщення відходів
усіх класів небезпеки не перевищують 10
гривень на рік, власники тільки
побутових відходів, що уклали договори
на розміщення відходів з
підприємствами комунального
господарства звільняються від
одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про відходи» - це відходи, що
утворюються в процесі життя і
діяльності людини в житлових та
нежитлових будинках (тверді,
великогабаритні, ремонтні, рідкі, крім
відходів, пов'язаних з виробничою
діяльністю підприємств) і не
використовуються за місцем їх
накопичення.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про відходи» відходи - будь-які
речовини, матеріали і предмети, що
утворилися у процесі виробництва чи
споживання, а також товари (продукція),
що повністю або частково втратили свої
споживчі властивості і не мають
подальшого використання за місцем їх
утворення чи виявлення і від яких їх
власник позбувається, має намір або
повинен позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Під розміщенням відходів розуміється
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах. Під спеціально відведеними
місцями чи об'єктами мають на увазі
місця чи об'єкти (місця розміщення
відходів, сховища, полігони, комплекси,
споруди, ділянки надр тощо), на
використання яких отримано дозвіл
спеціально уповноважених органів на
видалення відходів чи здійснення інших
операцій з відходами.

В роз'ясненні Міністерства
навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України «Щодо
справляння збору за забруднення
навколишнього природного середовища»
лист від 16.02.2000 року №14-6/134 зазначено, що
якщо відходи не розміщуються на
території їх власника (виробника), а
передаються на договірній основі
іншому власнику (наприклад
спеціалізованому підприємству), то
дозвіл на розміщення цих відходів не
встановлюється, ліміти не видаються (не
заповнюється графа 10 додатку 2 до
Порядку розробки, затвердження та
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів, затвердженому
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.1998 року №2118), та, відповідно,
збір на розміщення відходів не
стягується. Підприємствам, які мають
договори (контракти) на передачу
відпрацьованих люмінесцентних ламп
спеціалізованим підприємствам,
дозволи на їх розміщення не видаються,
ліміти на їх розміщення не
встановлюються та збір за забруднення
навколишнього природного середовища
не стягується».

Як встановлено судом, відповідача не
було включено в перелік власників
відходів, яким необхідно отримати
ліміт на утворення та розміщення
відходів, відповідно до Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.1998
року №1218, а отже не зобов'язаний
одержувати дозвіл на розміщення
відходів та ліміт на утворення та
розміщення відходів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
твердження позивача щодо порушення
відповідачем ст. 32, 33 ЗУ «Про відходи», а
саме бездозвільне та безлімітне
утворення та розміщення відходів є
необґрунтованим та таким, що не
відповідає обставинам справи, оскільки
відповідач не зобов'язаний одержувати
дозвіл на розміщення відходів та ліміт
на утворення та розміщення відходів.

Позивач стверджує, що відповідач
здійснює викиди забруднюючих речовин
від стаціонарних джерел з порушенням
вимог законодавства про охорону
навколишнього середовища, зокрема ст.
ст. 10, 11, 33 ЗУ «Про охорону атмосферного
повітря». Також, вказує, що на
обладнання, а саме котли VIADRUS, IMERGAS та
дві установки для сушіння зерна не
проведено інвентаризацію джерел
викидів забруднюючих речовин в
атмосферу, а викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
здійснюються без дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря.

З таким твердженням позивача суд не
погоджується.

Згідно вимог п. 2 Порядку проведення та
оплати робіт, пов'язаних з видачею
дозволів на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами, обліку
підприємств, установ , організацій та
громадян-підприємців, які отримали
такі дозволи, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13 березня 2002 року №302, дозвіл на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами - це офіційний документ, який
дає право підприємствам, установам,
організаціям та
громадянам-підприємцям експлуатувати
об'єкти, з яких надходять в атмосферне
повітря забруднюючі речовини або їх
суміші, за умови дотримання
встановлених відповідних нормативів
гранично допустимих викидів та вимог
до технологічних процесів у частині
обмеження викидів забруднюючих
речовин протягом визначеного в дозволі
терміну.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України
«Про охорону атмосферного повітря»,
джерело викиду-об'єкт (підприємство,
цех, агрегат, установка, транспортний
засіб тощо) з якого надходять в
атмосферне повітря забруднююча
речовина або суміш таких речовин.

Згідно з ч. 5 ст.11 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря» викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
можуть здійснюватися після отримання
дозволу, який видається територіальним
органом спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань екології та природних ресурсів
за погодженням із територіальним
органом спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони здоров'я.

Відповідно до вимог ст. 10
вищеозначеного закону, на
підприємства, установи, організації та
громадян - суб'єктів підприємницької
діяльності, що здійснюють викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та діяльність яких пов'язана з
впливом фізичних та біологічних
факторів на його стан, покладено
обов'язки з охорони атмосферного
повітря.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.2001 року №1780 затверджений
Порядок розроблення та затвердження
нормативів граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин із стаціонарних
джерел (надалі - Порядок).

Відповідно до п. 1 вказаного Порядку,
він визначає вимоги щодо розроблення
та затвердження нормативів
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин та їх сукупності,
які містяться у складі
пилогазоповітряних сумішей, що
відводяться від окремих типів
обладнання, споруд і надходять в
атмосферне повітря із стаціонарних
джерел.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що
перелік типів устаткування, за якими
розробляються нормативи
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин із стаціонарних
джерел, визначається Мінприроди.

Згідно з Переліком типів устаткування,
для яких розробляються нормативи
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин із стаціонарних
джерел, затвердженим наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України від
16.08.2004 року №317, нормативи викидів
встановлюються для теплосилових
установок, номінальна теплова
потужність яких перевищує 50 МВт.

Варто зазначити, що усі стаціонарні
джерела перелічені вище, що були
предметом перевірки,їх номінальна
теплова потужність не перевищує 50 МВт.

Таким чином, котли VIADRUS, IMERGAS та дві
установки для сушіння зерна не
потребують отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, оскільки не перевищують
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин у атмосферне
повітря.

В п. 2 Інструкції про порядок та
критерії взяття на державний облік
об'єктів, які справляють або можуть
справити шкідливий вплив на здоров'я
людей і стан атмосферного повітря,
видів та обсягів забруднюючих речовин,
що викидаються в атмосферне повітря,
затвердженої наказом Міністерства
екології та природних ресурсів України
від 10.05.2002 року №177, визначені критерії
за якими здійснюється взяття на
державний облік, а саме: об'єктів, - якщо
в їх викидах присутня хоча б одна
забруднююча речовина (або група
речовин), потенційний викид якої рівний
або перевищує величину, зазначену в
Переліку забруднюючих речовин та
порогових значень потенційних викидів,
за якими здійснюється державний облік
(додаток 1); видів та обсягів
забруднюючих речовин, що викидаються в
атмосферне повітря, - за умови, що обсяг
потенційних викидів рівний або
перевищує порогові значення за окремою
речовиною або групою речовин,
наведених у додатку 1 до цієї
Інструкції.

Статтею 11 Закону України «Про
атмосферне повітря» встановлений
порядок регулювання викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарних джерел.
Нормативно - правовими актами,
вказаними вище визначений механізм
такого регулювання, а також визначені
стаціонарні джерела з їхніми
технічними характеристиками, які
підпадають під таке регулювання.

З аналізу вищевказаних норм
законодавства, вбачається, що ні за
потужністю побутових теплових котлів,
ні за кількістю шкідливих викидів в
атмосферне повітря, перевірені у
відповідача стаціонарні джерела не
підпадають під регулювання, визначене
вимогами ст. 11 Закону України «Про
атмосферне повітря» та прийнятим на їх
реалізацію нормативно правовим-актам.

В акті перевірки не зазначено, які саме
викиди забруднюючих речовин було
здійснено відповідачем при
експлуатації котлів та установок для
сушіння зерна, що віднесені до Переліку
найбільш поширених і небезпечних
забруднюючих речовин, викиди яких в
атмосферне повітря підлягають
регулюванню, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 29.11.2001
року.

Згідно ч. 5 ст. 4 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» повне або часткове
зупинення виробництва (виготовлення)
або реалізації продукції, виконання
робіт, надання послуг допускається за
постановою адміністративного суду,
ухваленою за результатами розгляду
позову органу державного нагляду
(контролю) щодо застосування заходів
реагування. Вжиття інших заходів
реагування, передбачених законом,
допускається за вмотивованим
письмовим рішенням керівника органу
державного нагляду (контролю) чи його
заступника, а у випадках, передбачених
законом, - із наступним підтвердженням
обґрунтованості вжиття таких заходів
адміністративним судом.

Статтею 3 Закону України «Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності»
передбачено, що державний нагляд
(контроль) здійснюється за принципом
пріоритетності безпеки у питаннях
життя і здоров'я людини, функціонування
і розвитку суспільства, середовища
проживання і життєдіяльності перед
будь-якими іншими інтересами і цілями у
сфері господарської діяльності.

Застосування заходів реагування у
сфері державного нагляду (контролю), в
спосіб вказаний позивачем на думку
суду невиправданий.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про необґрунтованість
позовних вимог та відмову в їх
задоволенні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дір
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
дійшов до вірних висновків, приймаючи
рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
екологічної інспекції у Львівській
області - залишити без задоволення, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 27 грудня 2013
року у справі №813/6330/13-а - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич