Справа № 2а-16179/11/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Київ К/9991/50601/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Балаклійському районі
Харківської області Державної
податкової інспекції

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11.07.2012 р.

у справі № 2а-016179/11/2070

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Балаклійському районі Харківської
області Державної податкової
інспекції

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 (далі -
позивач, ФОП ОСОБА_4) звернулась до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Балаклійському районі Харківської
області Державної податкової
інспекції (далі - відповідач, ДПІ у
Балаклійському районі Харківської
області), в якому просила суд визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 11.05.2010 р. №
.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 р. у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2012 р.
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою позов задоволено: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Балаклійському районі Харківської
області № від 11.05.2010 р.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просив
скасувати постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11.07.2012 р. і залишити в силі постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 р.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції прийнятим у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 22.04.2011 р., на підставі
підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
статті 79 Податкового кодексу України
та наказу від 22.04.2011 р. № 148, посадовою
особою ДПІ у Балаклійському районі
Харківської області була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка фізичної особи ОСОБА_4 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2009 р. по
01.04.2010 р., за результатами якої складено
акт від 22.04.2011 р. № 153/17-105/НОМЕР_2 та
встановлено порушення позивачем вимог
підпункту «ж» пункту 1.3 статті 1,
підпункту 4.2.6 пункту 4.2 статті 4,
підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» у результаті заниження
доходу, який підлягає оподаткуванню у
сумі 75 980 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 11.05.2011 р. було винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб від продажу
рухомого майна у розмірі 11 397 грн.

Як вбачається з акту перевірки №
153/17-105/НОМЕР_2 від 22.04.2011 р. підставами
для донарахування позивачу
зазначеного податкового зобов'язання
слугували висновки перевіряючого про
порушення позивачем порядку
оподаткування операцій з продажу
транспортних засобів, внаслідок якого
ним занижено базу оподаткування
податком з доходів фізичних осіб від
продажу рухомого майна, виходячи з
того, що позивач здійснив продаж
автомобіля марки Hyundai Tucson через товарну
біржу «БТБ» за збитковою (заниженою), на
думку відповідача, ціною у 100 грн.,
замість ринково обґрунтованої у 76 080
грн., визначеної в межах податкової
перевірки на підставі експертної
оцінки вартості автомобіля. За
твердженням відповідача, середньою
ринковою вартістю транспортного
засобу за угодою позивача з ОСОБА_5 на
момент продажу взагалі становила 121 800
грн.

Судом першої інстанції у задоволенні
позову було відмовлено з тих мотивів,
що висновки податкового органу
викладені в акті перевірки є
обґрунтованими, а тому спірне
податкове повідомлення-рішення було
винесене відповідачем правомірно.

Суд апеляційної інстанції постанову
окружного адміністративного суду
скасував та прийняв нову постанову про
задоволення позову з тих мотивів, що
матеріалами справи підтверджується
належним чином та в повному обсязі
виконання позивачем вимог
законодавства щодо відчуження
рухомого майна, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, не довів
правомірності прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення,
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права, тому у суду першої
інстанції не було підстав для відмови у
задоволенні позову.

Колегія суддів касаційної інстанції,
погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції, щодо скасування
спірного податкового
повідомлення-рішення, виходячи з
наступного.

Згідно пункту 1.2 статті 1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
дохід фізичної особи охоплює суму
будь-яких коштів, одержаних платником
податку у власність або нарахованих на
його користь протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами.

Дохід з джерелом його походження в
Україні, згідно підпункту «ж» пункту 1.3
статті 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», - це будь-який
дохід, одержаний платником податку або
нарахований на його користь від
здійснення будь-яких видів діяльності
на території України, у тому числі, але
не виключно, у вигляді доходів від
продажу рухомого майна, якщо факт зміни
власника (продажу об'єкта рухомого
майна) підлягає державній реєстрації
та/або нотаріальному посвідченню
згідно із Законом України, або якщо
місце вручення такого рухомого майна
набувачеві знаходиться на території
України.

Відповідно до положень статті 4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» загальний річний
оподатковуваний дохід складається з
суми загальних місячних
оподатковуваних доходів звітного року,
а також іноземних доходів, одержаних
протягом такого звітного року. До
складу загального місячного
оподатковуваного доходу включаються в
тому числі і частина доходів від
операцій з майном, розмір якої
визначається згідно з положеннями
статей 11-12 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.1 статті 7 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» дохід платника податку
від продажу об'єкта рухомого майна
протягом звітного податкового року
оподатковується за ставкою 15 відсотків
від об'єкта оподаткування.

На відміну від визначеного підпунктом
11.1.3 статті 11 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
порядку оподаткування операцій з
продажу нерухомості, згідно з яким
дохід від продажу об'єкта нерухомого
майна визначається виходячи з ціни,
зазначеної у договорі купівлі-продажу,
але не нижче оціночної вартості такого
нерухомого майна, розрахованої
органом, уповноваженим здійснювати
таку оцінку відповідно до
законодавства, при продажу рухомого
майна вказаний Закон не містить вимог
до визначення бази оподаткування не
нижче оціночної вартості такого майна.

За таких обставин, висновок
відповідача про визначення доходу від
продажу рухомого майна виходячи з його
оціночної вартості не ґрунтується на
вимогах чинного, на момент виникнення
спірних правовідносин, законодавства
про оподаткування, а відтак і
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб від продажу рухомого
майна за даними ВРЕР № 4 ГУМВС України у
Харківській області про знятий
позивачем з реєстраційного обліку
транспортний засіб, вартість якого
визначена податковим органом за
експертною оцінкою автомобіля,
здійснено неправомірно.

Згідно з Правилами державної
реєстрації і обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів всіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів і мотоколясок,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388,
реєстрація транспортних засобів
здійснюється на основі заяви власника,
поданої особисто, і документів,
посвідчуючи його особистість,
правомірність набуття транспортного
засобу, оцінку його вартості, яка
проводиться спеціалістом, що пройшов
необхідну підготовку в порядку,
встановленому МВС України, Мінюстом,
Держпромполітики, Держмитслужбою і
Фондом держмайна і що має відповідні
документи. Відповідно такі дані є лише
свідченням того, що той чи інший
транспортний засіб має ту чи іншу
оціночну вартість, але зовсім не є
доказом того, що такий транспортний
засіб був придбаний чи відчужений його
власником саме за такою ціною, оскільки
сторони договору купівлі-продажу
рухомого майна вільні у визначені ціни
і жоден нормативний акт не встановлює,
що при укладанні договору
купівлі-продажу транспортного засобу
між фізичними особами договірна ціна
не повинна бути меншою від оціночної
вартості такого автомобіля.

Аналогічним чином, не можуть вважатися
доказом ціни придбання чи відчуження
транспортних засобів дані, отримані
податковим органом з бази даних ДАІ-2000
та довідки Універсальної Біржі
«Україна», які були використані під час
проведення перевірки.

Фактично, при визначенні виручки
позивача, відповідачем застосовано
експертну вартість транспортних
засобів, яка, як вбачається з акту
податкової перевірки, вважається
податковим органом звичайною ціною.

Разом з тим, порядок визначення
«звичайної ціни» визначений пунктом 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
згідно якого звичайна ціна в першу
чергу визначається виходячи з рівня
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари, а покупець бажає
їх отримати за відсутності будь-якого
примусу, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари, а також ціни, які склалися
на ринку (території найближчій
стосовно будь-якої із сторін договору)
ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів.

Для визначення звичайної ціни товару
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару договори з ідентичними
(однорідними) товарами у співставних
умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх
відсутності - однорідні) товарам,
стосовно яких визначається звичайна
ціна, прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну, визначення
звичайної ціни здійснюється із
врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням таких норм,
то для доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна.

З акта перевірки від 22.04.2011 р. №
153/17-105/НОМЕР_2 та з долучених до
матеріалів справи копій документів,
які використовувалися відповідачем
під час податкової перевірки позивача,
слідує, що податковим органом не
здійснювалися заходи щодо дослідження
справедливих ринкових цін на ідентичні
або однорідні товари.

Таким чином, відповідач, всупереч
порядку визначення звичайних цін,
обумовлених пунктом 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», прийняв за звичайну ціну
відповідно експертну вартість товарів,
однак така вартість товару не є
звичайною ціною в розумінні
обумовленого закону.

Крім того, Закон України «Про податок з
доходів фізичних осіб», взагалі не
покладає обов'язку щодо застосування
«звичайної ціни» під час продажу
рухомого майна.

Згідно вимог пункту 12.4 статті 12 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», застосування ставки
податку до вартості рухомого майна,
розрахованої за звичайними цінами,
передбачено лише при обміні об'єктами
рухомого майна. В той же час позивач
операцій по обміну транспортними
засобами в охопленому перевіркою
періоді не здійснював.

Як вже було зазначено раніше, за
змістом пункту 1.2 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» дохід фізичної особи -
це сума коштів, одержаних платником
податку у власність або нарахованих на
його користь протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами, то з урахуванням відсутності
правової норми про визначення такого
доходу при продажу рухомого майна,
виходячи з ціни, яка є нижчою за його
оціночну вартість, об'єкт
оподаткування повинен визначатися із
ціни продажу, обумовленої договором,
або ж із суми коштів, яка фактично, а не
ймовірно одержана такою фізичною
особою.

Оскільки твердження про необхідність
нарахування податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб від
продажу рухомого майна ґрунтуються на
тому, що позивачем занижено базу
оподаткування таким доходом, то
податковий орган мав право зробити
вказані висновки, лише маючи у своєму
розпорядженні документи, які б
підтверджували факт настання такої
події, як отримання позивачем доходу за
відчужений транспортний засіб у
розмірі, що дорівнює його експертній
оцінці. Однак, жодного доказу на
підтвердження отримання позивачем у
охопленому перевіркою періоді такого
доходу, відповідач не надав.

При вирішенні спору судом першої
інстанції зазначене не було враховане.

З урахуванням викладеного, висновки
податкового органу, зазначені в акті
податкової перевірки про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
заниження доходу з продажу рухомого
майна за період, що перевірявся, мають
характер припущень та є
необґрунтованими, а відтак, не можуть
бути покладені в основу спірного
податкового повідомлення-рішення.

У зв'язку з чим колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
що в діях суду першої інстанції
вбачається порушення норм права, що
призвели до неправильного вирішення
спору, і висновки суду першої інстанції
щодо відсутності підстав для
задоволення заявлених позовних вимог
не відповідають обставинам справи.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Балаклійському районі
Харківської області Державної
податкової інспекції - відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2012 р. у
справі № 2а-016179/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді: підпис І.О. Бухтіярова підпис
М.І. Костенко