Справа № 226/1530/12
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 226/1530/12
Головуючий у 1-й інстанції: Береговий
Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Сапальова Т.В.

суддів: Боровицького О. А. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області на постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
24 травня 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про зобов'язання призначити та
виплачувати пенсію,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
Тульчинського районного суду
Вінницької області з позовом до
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання
призначити та виплачувати пенсію за
віком та пенсійні надбавки відповідно
до пенсійного законодавства України
починаючи з 27 грудня 2011 року.

Постановою Тульчинського районного
суду Вінницької області від 24 травня 2012
року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Тульчинського районного суду
Вінницької області та прийняти нову,
якою в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Сторони повноважних представників в
судове засідання не направили, хоча
повідомлялися про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, що
підтверджується матеріалами справи.

Від відповідача до суду надійшла заява
про розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо доказів для правильного
вирішення апеляційної скарги, колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - змінити, виходячи з
наступного.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в
жовтні 1993 року виїхала до Ізраїлю на
постійне місце проживання.

27 грудня 2011 року ОСОБА_2 звернулась до
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області із заявою про нарахування
пенсії за віком.

Протоколом №151922 від 12.01.2012 року
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області відмовило позивачу в
призначенні та виплаті пенсії за віком,
посилаючись пункт 1.4 ст. 8 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», згідно
з яким, іноземці та особи без
громадянства, які перебувають в
україні на законних підставах мають
право на отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг на рівні з
громадянами України на умовах та в
порядку, передбачених цим Законом, якщо
інше не передбачено міжнародними
договорами, а ОСОБА_2 не проживає в
Україні.

Не погодившись з відмовою у
призначенні пенсії, позивач звернувся
з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
викладені в позовній заяві доводи
позивача в частині нарахування та
виплати пенсії є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції по
суті спору, однак вважає, що постанову
суду першої інстанції необхідно
змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" право
на отримання пенсій та соціальних
послуг із солідарної системи мають
громадяни України, які застраховані
згідно із цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку чи визнані інвалідами в
установленому законодавством порядку
і мають необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж, а в разі смерті цих осіб - члени
їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього
Закону, та інші особи, передбачені цим
Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років.

Позивач є громадянином України, яка
досягла 60-річного віку, що
підтверджується копією закордонного
паспорта, долученою до матеріалів
справи (а. с. 6). ОСОБА_2 має більше 30 років
стажу, що підтверджується довідкою,
виданою Центром поштового зв'язку №6 м.
Тульчин (а. с. 11).

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що управління Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі
Вінницької області має усі підстави
для призначення позивачу пенсії за
віком.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного фонду або за
рішенням суду припиняється на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" у разі виїзду пенсіонера
на постійне місце проживання за кордон
пенсія, призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 у справі
за конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень пункту 2 частини першої статті
49, другого речення статті 51 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" визнано
такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

В мотивувальній частині вказаного
рішення Конституційного Суду України
зазначено, що виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

Після прийняття Конституційним Судом
України цього Рішення і на час розгляду
справи інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україна не уклала
відповідного договору, не прийнято.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
наявності у позивача права на
отримання пенсії за віком в Україні.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
постанову суду першої інстанції
необхідно змінити, виходячи з
наступного.

Станом на час звернення ОСОБА_2 з
адміністративним позовом до суду
пенсію за віком їй не призначено, не
визначено її розмір та не встановлено
пенсійні надбавки. Таким чином, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги в цій
частині заявлені передчасно, оскільки
відсутнє порушене право позивача на
виплату їй пенсії та пенсійних
надбавок у визначеному чинним
законодавством розмірі.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 201 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції має право змінити постанову
суду з підстав: правильне по суті
вирішення справи чи питання, але з
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права;
вирішення не всіх позовних вимог або
питань.

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог,
однак помилково застосував норми
матеріального права, постанову суду
першої інстанції необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області залишити без задоволення.

Постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 24 травня 2012
року змінити.

Резолютивну частину постанови
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 24 травня 2012 року
викласти в наступній редакції:

"Позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного
фонду України в Тульчинському районі
Вінницької області про визнання
неправомірними дій відповідача та
зобов'язання призначити та виплачувати
пенсію задовольнити.

Визнати протиправною відмову
управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області в призначенні та виплаті
пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у Тульчинському районі
Вінницької області призначити ОСОБА_2
пенсію за віком з 27 грудня 2011 року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.".

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному
порядку постанови, прийнятої у
скороченому провадженні, судове
рішення апеляційної інстанції по такій
справі є остаточним і оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Сапальова Т.В.

Судді
Боровицький О. А.

Граб Л.С.