Справа № 745/162/14(2а/745/6/14)
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 745/162/14(2а/745/6/14)
Головуючий у 1-й інстанції: Даньков О.М.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді: Карпушової
О.В., суддів: Бистрик Г.М., Оксененка О.М.,
розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення Сосницької районної
державної адміністрації Чернігівської
області на постанову Сосницького
районного суду Чернігівської області
від 03 квітня 2014 р. у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Сосницької районної
державної адміністрації Чернігівської
області про визнання дій
неправомірними, зобов`язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

24.02.2014 р. позивач звернулася до суду з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Сосницької районної державної
адміністрації Чернігівської області
(далі - Управління) про визнання
неправомірними дії Управління щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку за
період з 1 січня 2013 року-лютий 2014 року у
розмірі 130 грн./місяць та зобов`язання
перерахувати та виплатити на користь
позивача заборгованість з допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з січня 2013
року по час розгляду справи.

Постановою Сосницького районного суду
Чернігівської області від 03 квітня 2014
р. позов ОСОБА_2 до Управління
задоволено: визнано неправомірними дії
Управління щодо виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 1 січня 2013
року-лютий 2014 року у розмірі 130
грн./місяць та зобов`язано перерахувати
та виплатити на користь позивача
заборгованість з допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з січня 2013
року по час розгляду справи з
урахуванням проведенних виплат.

Відповідач з таким судовим рішення не
погодився та подав апеляційну скаргу, в
якій просив постанову суду першої
інстанції скасувати в зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволені
позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
відповідно до ст. 13 Закону "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням" позивач має право на
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
розмірі, що дорівнює різниці між
прожитковим мінімумом, встановленого
для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім`ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень.

Сторони, які належним чином були
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду справи, до суду
не прибули, що, відповідно до ч.4 ст.196
КАС України, не є перешкодою для
судового розгляду. Відповідно до п.2 ч.1
ст.197 КАСУ справу розглянуто у порядку
письмового провадження.

Колегія суддів заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач є матір'ю
ОСОБА_3, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про
народження (а.с.9).

Позивач у зв`язку з народженням дитини
перебуває на обліку в Управлінні та
отримує допомогу по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку у
розмірі 130 грн. щомісяця без врахування
сукупного доходу сім'ї, як застрахована
особа.

Вищенаведені обставини, встановлені
судом першої інстанції, перевірені і
знайшли своє підтвердження при
апеляційному розгляді справи.

Законом України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
(далі - Закон № 2240-ІІІ) передбачено, що
цей закон відповідно до Конституції
України встановлює гарантований
державою рівень матеріальної
підтримки сімей з дітьми шляхом
надання державної грошової допомоги з
урахуванням складу сім'ї, її доходів та
віку дітей і спрямований на
забезпечення пріоритету державної
допомоги сім'ям з дітьми у загальній
системі соціального захисту населення.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до інших законодавчих актів України»
ст. 43 Закону № 2240-ІІІ викладено в
наступній редакції: «допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, але не менше
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом». Проте
відповідно до Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік» Розділ І цього
Закону набирає чинності з 01.01.2008 року і
діє по 31.12.2008 року. Отже, з 01.01.2009 року ст.
43 Закону № 2240-ІІІ відновила попередню
редакцію, відповідно до якого допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Прожитковий мінімум (відповідно до ст. 1
Закону України «Про прожитковий
мінімум») - вартісна величина
достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
прожитковий мінімум для дітей віком до
6 років складає з 1 січня - 972 гривні.

Оскільки ані Законом України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»,
ані іншими законами не встановлювалось
на 2013 рік іншій, ніж у Законі № 2811-ХІІ
розмір допомоги, спірні відносини
регулюються Законом № 2811-ХІІ, а
положення Постанови КМУ № 1751 від 27.12.2001
року в тій частині, в якій воно
суперечить названому закону,
застосовуватись не може. Отже, у
відповідача наявний обов'язок
здійснювати виплату державної
допомоги в розмірі, передбаченому
Законом № 2240-ІІІ.

Тобто, своїми діями Відповідач порушив
права позивача на гарантовану державою
матеріальну підтримку материнства та
належний соціальний захист, який
гарантується державним соціальним
забезпеченням, що має забезпечувати
рівень життя, не нижчий від
прожиткового мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 4
зазначеного закону право на
матеріальне забезпечення та соціальні
послуги за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, мають
застраховані громадяни України,
іноземці, особи без громадянства та
члени їх сімей, які проживають в
Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Така правова позиція викладена і в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2012 року у справі № 21-410а12.

Згідно частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України (цією статтею Кодекс доповнено
Законом України від 06.07.2010 № 2747-IV)
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Проте місцевий суд припустився
помилки, поновивши строк на апеляційне
оскарження.

Вирішуючи спір за суттю, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
позивача за межами передбаченого ст. 99
КАС України шестимісячного строку
звернення до суду.

Згідно ст. 99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановлюється
ухвала.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції при задоволені позовних
вимог позивача в частині зобов'язання
відповідача здійснити нарахування та
виплату допомоги на дитину до трьох
років з 01.01.2013 року, допущені порушення
вимог процесуального законодавства, що
призвели до неправильного вирішення
цього питання по суті, оскільки, згідно
матеріалів справи, позивач жодних
причин щодо поважності пропуску строку
для звернення до суду з позовом не
навів.

Колегія суддів зазначає, що юридична
необізнаність не можуть визначатися
поважною причиною строку звернення до
суду. Закони, інші нормативно-правові
акти, судові рішення є доступними для
ознайомлення всіма громадянами, і
можливість обізнаності людини про те
чи інше положення законодавства
залежить виключно від бажання такої
людини. Прийняття лише одного з рішень
у аналогічній справі Верховним судом
не є поважною причиною для поновлення
строку для звернення до суду з
адміністративним позовом.

Обставини, які не давали можливості
позивачу звернутися до суду з позовом
чи заважали, і які не залежали від волі
позивача, суду не надано.

Отже, враховуючи вказане, дату
звернення позивача до суду з позовом
24.02.2014 року (згідно поштового штемпелю
на конверті), позовні вимоги за період з
01.01.2013р. по 23.08.2013 р. підлягають
залишенню без розгляду, у зв'язку із
пропущенням строку звернення до суду,
як то передбачено ст.100 КАС України.

Керуючись ст.ст. 100, 198, 199, 203, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Сосницької районної державної
адміністрації Чернігівської області
на постанову Сосницького районного
суду Чернігівської області від 03
квітня 2014 р.- задовольнити частково.

Постанову Сосницького районного суду
Чернігівської області від 03 квітня 2014
р. у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Сосницької районної державної
адміністрації Чернігівської області
про визнання дій неправомірними,
зобов`язання вчинити певні дії -
скасувати в частині вирішення позовних
вимог за період з 01 січня 2013 року по 23
серпня 2013 року, а в цій частині позов -
залишити без розгляду.

В решті постанову Сосницького
районного суду Чернігівської області
від 03 квітня 2014 р. у справі № 745/162/14,
зокрема, в частині задоволення
позовних вимог період з 24 серпня 2013
року до лютого 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь в справі, та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів:
О.В. Карпушова

Г.М. Бистрик

О.М. Оксененко

.

Головуючий суддя
Карпушова О.В.

Судді:
Бистрик Г.М.

Оксененко О.М.