Справа № 820/2531/14
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 р.Справа № 820/2531/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання
Кудіної Я.Г. Ку

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2014р.
по справі № 820/2531/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Наша Олія"

до Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Наша Олія"
звернулось до суду із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області, в
якому просить суд скасувати податкове
повідомлення - рішення від 12.09.2013 року №
.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2014 року
задоволено позовні вимог в повному
обсязі.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 12.09.2013 року .

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на прийняття оскаржуваного рішення з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
постанову суду, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
доводи скарги підтримав у повному
обсязі з підстав і мотивів, викладених
в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував,
наполягаючи на законності постанови
суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
рішення суду першої інстанції та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТОВ "НАША ОЛІЯ", пройшло
передбачену законодавством процедуру
державної реєстрації (зареєстрований
24.02.2004р. у виконавчому комітеті
Харківської міської Ради, свідоцтво
про державну реєстрацію від 04.11.1993р. № 1
000577), набуло правового статусу
юридичної особи, включено до Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України з
ідентифікаційним кодом - 32868834,
знаходиться на обліку як платник
податків (зборів) у ДПІ Дзержинського
району м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

На підставі направлень від 08.08.2013р. № 159
та від 08.08.2013р. № 160 та наказів від
08.08.2013р. № 211 та від 14.08.2013р. № 248, виданих
ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, фахівцями
відповідача на підставі пп. п.п.78.1.1,
п.78.1, п.78.4 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового
кодексу України проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка фінансово-господарської
діяльності з питань дотримання ТОВ
"НАША ОЛІЯ" вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ "ОІЛ АГРО ТРЕЙД" (податковий номер
38493722) за грудень 2012 р., січень, лютий 2013
р., за результатами якої був складений
акт від 23.08.2013 р. №331/20-30-22-01-14/32868834.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем п. 44.1. ст. 44, ст. 185,
ст. 189, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
завищення податкового кредиту за
грудень 2012 р., січень та лютий 2013 р. на
загальну суму 2 651 845,00 грн. у результаті
взаємовідносин з ТОВ "Оіл Агро Трейд",
які на думку відповідача, не мають
ознак реальності.

Позивач, не погодившись із висновками
перевірки, 06.09.2013 року надав
заперечення на акт перевірки за №681, за
наслідками розгляду яких, відповідач
листом від 11.09.2013 року №2777/10/20-30-20-01-22
повідомив, що висновки акту перевірки
відповідають нормам діючого
законодавства, в зв'язку з чим,
залишаються незмінними.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем 12.09.2013 р. було прийнято
податкове повідомлення-рішення №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 3 977 767, 50 грн.,
з яких 2 651 845,00 грн. за основним
платежем та 1 325 922,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Позивач, не погодившись із
вищезазначеним податковим
повідомленням-рішенням, провів
процедуру його адміністративного
оскарження, за результатами чого
рішенням Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
05.12.2013року № 4110/10/20-40-10-04-14, скарга
підприємства залишилась без
задоволення, а податкове - повідомлення
рішення без змін.

ТОВ "Наша олія" 17.12.2013року повторно
звернулося до Міністерства доходів і
зборів України зі скаргою № 780 на
вищезазначене податкове
повідомлення-рішення. Рішенням від
04.02.2014року № 2016/6/99-99-10-01-15 повторна
скарга підприємства залишена без
задоволення, а оскаржуване
повідомлення-рішення без змін.

Позивач, не погодившись із прийнятим
податковим повідомленням -рішенням,
звернувся до суду із вищезазначеним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
вимоги позивача правомірні та такі, що
ґрунтуються на положеннях діючого
законодавства, належним чином
обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи, а тому підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що Податковий кодекс
України регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
приписів абзацу першого пункту 201.10
статті 201 Податкового кодексу України,
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Отже, для отримання права на податковий
кредит із сум податку на додану
вартість, сплачених в ціні придбаного
товару (робіт, послуг), платник податку
на додану вартість повинен мати
податкові накладні, видані на реально
отриманий товар (роботи, послуги),
призначений для використання у власній
господарській діяльності.

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9
вказаного Закону, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що між ТОВ "НАША ОЛІЯ"
(Покупець) та ТОВ "ОІЛ АГРО ТРЕЙД"
(Постачальник), 24.12.2012 р. був укладений
договір купівлі-продажу № 65,
відповідно до якого Продавець
поставляє товар (макуху соняшникову,
олію соняшникову не рафіновану),
сировину (лушпиння соняшника) ТОВ "НАША
ОЛІЯ".

Відповідно до умов даного договору
Постачальник зобов'язаний передати у
власність покупця товар, а Покупець
зобов'язаний прийняти товар та
сплатити його на умовах, визначених
даним договором.

Відповідно до п.2.2. Договору, кількість
та асортимент кожної партії
поставляємого товару зазначаються у
накладній.

Перехід права власності на Товар
переходить до Покупця з моменту
передачі Товару та підписання
видаткової накладної. (п.3.2. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи в
акті перевірки, на виконання умов
вищезазначеного Договору,
Постачальником було поставлено товар (
макуха соняшникова, олія соняшникова
нерафінована, лузга соняшникова), що
підтверджується відповідними
видатковими накладними та податковими
накладними, сума ПДВ по яким була
включена підприємством до складу
податкового кредиту. Всі податкові
накладні були відображені у реєстрі
отриманих податкових накладних та
відповідають даним податкової
декларації з ПДВ за відповідний період.

Оглянувши податкові накладні, виписані
ТОВ "ОІЛ АГРО ТРЕЙД" для
документального оформлення виконання
умов договорів з придбання макухи
соняшникової, олії соняшникової
нерафінованої, лузги соняшникової,
колегія суддів не знаходить підстав
для визнання їх такими, що не
відповідають вимогам оформлення
первинних документів бухгалтерської
та податкової звітності, а саме:
податкові накладні містять адресу
місцезнаходження покупця та
постачальника, одиниці виміру товару,
кількість проданого товарів, ціну
продажу. Будь-яких порушень щодо
оформлення податкових накладних судом
не встановлено, зауваження до змісту та
форми зазначених документів у
податкового органу відсутні.

Відповідно до п.4.1. Договору, ціна за
одиницю Товару зазначається у
накладних, а загальна сума
визначається з сум видаткових
накладних, за якими був поставлений
товар. Розрахунки за товар
здійснюються на банківський рахунок
Постачальника на протязі трьох робочих
днів з моменту поставки Товару (п.4.2.
Договору).

За матеріалами справи, оплата
придбаного товару здійснювалась
позивачем у безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на користь ТОВ
"ОІЛ АГРО ТРЕЙД", що підтверджується
наданими позивачем копіями рахунків
та копіями виписок з банку.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 № 99 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 12.06.1996 за
№ 293/1318, сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери
відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Факт отримання придбаного товару
уповноваженою особою підтверджується
копією з журналу довіреностей з
зазначенням постачальників та
одержувачів товару, серед яких є
Джурас Є.В., копією наказу від 28.09.2011року
№ 22 про прийняття Джураса Є.В на посаду
начальника комерційного відділу за
сумісництвом, копією посадової
інструкції начальника комерційного
відділу від 28.09.2011року, відповідно до
змісту якої в обов`язки вказаної особи
входить здійснення приймання та
відпуск готової продукції на склад,
копіями наказів № 2 від 02.01.2013року, № 72
від 11.12.2012року, № 70 від 23.10.2012року про
затвердження штатного розкладу, в т.ч
щодо посади начальника комерційного
відділу та копії самих штатних
розкладів.

Відповідно до п.3.1. Договору, поставка
товару здійснювалася на умовах DDP (Delivered
Duty Paid) засобами Постачальника та за
його рахунок, із зазначенням місця
постави - Харківська область,
Харківський район, смт. Васищеве, вул.
Овочева, 13.

Суд зауважує, що відповідно до правил
ІНКОТЕРМС 2000 року термін "поставка зі
сплатою мита" ( DDP) означає, що продавець
здійснює поставку покупцю товару, який
пройшов митне очищення для імпорту, без
розвантаження з будь-якого прибулого
транспортного засобу в названому місці
призначення. Продавець несе всі
витрати та ризики, пов'язані з
доставкою товару до цього місця,
включаючи (у відповідних випадках)
будь-які "мита" (під словом "мито" тут
розуміється відповідальність за
виконання та ризики виконання дій з
проходження митних процедур, а також
оплата витрат митного очищення,
податків, митних і інших зборів) на
імпорт до країни призначення.

Цей термін не повинен застосовуватися,
якщо продавець прямо чи побічно не в
змозі одержати імпортну ліцензію.

Проте, якщо сторони бажають виключити
із зобов'язань продавця сплату деяких
витрат, що підлягають сплаті при
імпорті товару (таких, як податок на
додану вартість - ПДВ), це повинно бути
чітко визначене у відповідному
застереженні в договорі
купівлі-продажу. Цей термін може
застосовуватися незалежно від
використовуваного виду транспорту.

Відповідно до положень DDP до обов'язків
продавця входить:

- надання товару у відповідності з
договором, тобто продавець
зобов'язаний надати товар із
комерційним рахунком-фактурою або
еквівалентним йому електронним
повідомленням, у відповідності з
умовами договору купівлі-продажу, а
також будь-які інші докази
відповідності, які можуть вимагатися
за договором.

- продавець зобов'язаний за власний
рахунок укласти договір перевезення
товару до названого місця призначення.
Якщо конкретної точки поставки не
узгоджено або не визначено практикою
поставок, продавець може вибрати точку
в межах названого місця призначення,
яка найбільш задовольняє його цілям.

- продавець зобов'язаний надати
нерозвантажений товар у розпорядження
покупця або іншої особи, призначеної
покупцем, на будь-якому прибулому
транспортному засобі, у названому
місці призначення, в узгоджену дату або
в межах періоду, узгодженого для
поставки.

- продавець зобов'язаний, з урахуванням
положень статті Б.6 додатково до
витрат, що випливають із статті А.3 "а",
нести всі витрати, пов'язані з товаром,
до моменту здійснення його поставки у
відповідності з статтею А.4.Згідно
вказаних правил, покупець зобов'язаний
прийняти поставку товару, як тільки її
здійснено у відповідності з статтею А.4.

Таким чином, термін DDP передбачає
максимальний обсяг обов'язків
продавця.

Як вбачається із матеріалів справи, на
підтвердження наявності приміщень для
зберігання придбаних
товарно-матеріальних цінностей за
вищезазначеною адресою позивач надав
Договір оренди приміщення № 12/10-11 від
12.10.2011року та Договір оренди приміщення
№ ѕ-13 від 03.04.2013року з відповідними
актами приймання-передачі нерухомого
майна та додатковими угодами.

Придбаний у ТОВ "СТК Агрогруп" товар
доставлявся постачальником на склад
покупця за адресою: с. Потоки,
Кременчуцький район, Полтавська
область та був використаний позивачем
у власному виробництві для
виготовлення білково-вітамінної
добавки.

При цьому, основними видами діяльності
позивача за КВЕД, є: виробництво олії та
тваринних жирів (код КВЕД 10. 41),
Оброблення насіння для відтворення
(код КВЕД 01.64), Виробництво інших
виробів з деревини;виготовлення
виробів з корка, соломки та рослинних
матеріалів для плетіння (код КВЕД 16.29),
Неспеціалізована оптова торгівля (код
КВЕД 46.90), що підтверджується наявною в
матеріалах справи Довідкою з ЄДРПОУ №
8508530.

В подальшому, отриманий від
постачальника товар ТОВ "НАША ОЛІЯ"
реалізувало наступним контрагентам:
ТОВ "Укролія", ПП "Оліяр", ТОВ "СІБ-АГРО",
ТОВ "Торговий дім "ЕСТ", ПП фірма
"Ураган", ФОП "ОСОБА_5", ТОВ "АО"Хімпром",
ФОП ОСОБА_1, ТОВ "Граківський
комбікорма", ТОВ "Керуюча компанія
"ГрандДистрибюшин", реальність
господарських відносин із якими
підтверджують наявні в матеріалах
справи укладені з ними договори,
видаткові, податкові накладні, ТТН.

Колегія суддів також вважає за
необхідне відзначити, що факту
визнання недійсним або анулювання
свідоцтва про державну реєстрацію
контрагента позивача - ТОВ "ОІЛ АГРО
ТРЕЙД" на момент здійснення
господарських операцій судовим
розглядом не встановлено, продавець
був зареєстрований в Єдиному
державному реєстрі, мав свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану
вартість.

Щодо посилання контролюючого органу,
на те, що правочини укладені між
позивачем та контрагентом - ТОВ "Оіл
Агро Трейд", не мають на меті реального
настання правових наслідків, а тому є
нікчемними, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Отже, основним
критерієм для того, аби вважати
правочин нікчемним, є його недійсність,
встановлена законом, а не актом
податкової перевірки. Тобто,
відповідач вийшов за межі своїх
повноважень і самостійно, поза судовою
процедурою визнав укладені між
позивачем та ТОВ "Оіл агро трейд" угоди
недійсними, до того ж, в акті перевірки
відсутні дані, які б свідчили про
порушення позивачем приписів ст.228 ЦК
України. Зазначений договір не
визнаний у встановленому законом
порядку недійсним, а також немає інших
відомостей, які б свідчили, наприклад,
про необґрунтоване завищення
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість.

При цьому, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено не
було, а отже, твердження податкового
органу про нікчемність правочину є
безпідставними.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірності
прийнятого ним податкового
повідомлення - рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відзначає, що суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1
205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13.03.2014р.
по справі № 820/2531/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.Судді
Катунов В.В. Ральченко І.М. Повний
текст ухвали виготовлений 06.06.2014 р.