Справа № 296/2771/14-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"29" травня 2014 р.
Справа № 296/2771/14-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Шидловського В.Б.

суддів:
Євпак В.В.

Капустинського М.М.,

при секретарі
Волянській О.В. ,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_3

представника відповідача Гарлінського
О.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Виконавчого комітета Корольовської
районної ради м.Житомира на постанову
Корольовського районного суду м.
Житомир від "14" квітня 2014 р. у справі за
позовом ОСОБА_3 до Голови
Корольовської районної ради м.Житомира
Соя Олега Васильовича про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
голови Корольовської районної ради
м.Житомира Сої Олега Васильовича, в
якому враховуючи уточнення позовних
вимог просить визнати дії голови
Корольовської районної ради м.Житомира
Сої Олега Васильовича неправомірними
та зобов'язати Сою Олега Васильовича
надати ОСОБА_3 головному
спеціалісту-юрисконсульту виконавчого
комітету Корольовської районної ради
м.Житомира щорічну оплачувану
відпустку за період з 25.06.2012 року по
24.06.2013 року відповідно до вимог ч.2 ст.9
Закону України «Про відпустки».
Відповідно до ст.21 Закону України «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» виплатити допомогу на
оздоровлення у розмірі посадового
окладу.

Постановою Корольовського районного
суду м.Житомира від 14 квітня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано дії
голови Корольовської районної ради
м.Житомира Сої Олега Васильовича
неправомірними.

Зобов'язано Сою Олега Васильовича
надати ОСОБА_3 головному спеціалісту -
юрисконсульту виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.Житомира
щорічну оплачувану відпустку за період
з 25.06.2012 року по 24.06.2013 року відповідно
до вимог п.2 ст.9 Закону України "Про
відпустки", з вирішенням питання щодо
виплати допомоги на оздоровлення
згідно ст.21 Закону України "Про службу в
органах місцевого самоврядування". В
задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволені позову.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та представника відповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач був поновлений на
роботі з 10.10.2011 року, що визнається
сторонами та підтверджується
розпорядженням голови Корольовської
районної ради м.Житомира від 13.02.2014 року
№ 08-В (а.с.19).

Також, з даного розпорядження
вбачається, що позивачу було надано
невикористану частину основної
щорічної оплачуваної відпустки за
період роботи з 25.06.2011 року по 24.06.2012
року терміном 21 календарний день та
виплачено матеріальну допомогу на
оздоровлення в розмірі посадового
окладу (а.с.19).

26.03.2014 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про надання
щорічної оплачуваної відпустки з 01.04.2014
року за період роботи з 25.06.2012 року по
24.06.2013 року відповідно до вимог ч.2 ст.9
Закону України «Про відпустки». Також,
в заяві зазначалося про виплату
допомоги на оздоровлення у розмірі
посадового окладу згідно ст.21 Закону
України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» (а.с.20).

З резолюції на заяві вбачається, що
відповідно до ст.10 Закону України «Про
відпустки» та враховуючи інтереси
виробництва зазначена заява
залишилася без задоволення (а.с.20).

З доданої до справи довідки від 27.03.2014
року, підписаної головним спеціалістом
з питань державної служби, кадрів та
нагород Є.Л.Гусєвим, яка була
підготовлена для вирішення питання про
надання відпустки позивачу,
вбачається, що ОСОБА_3 не був внесений
до Графіку щорічних відпусток
працівників виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.Житомира
(виділено жирним шрифтом) (а.с.22).

Постановою Корольовського районного
суду м.Житомира від 10.02.2014 року №296/320/13-а
визнано незаконним та скасовано
розпорядження голови Корольовської
районної ради м.Житомира №103 від 03.10.2011
року «Про звільнення ОСОБА_3»;
поновлено ОСОБА_3 на посаді головного
спеціаліста - юрисконсульта
виконавчого комітету Корольовської
районної ради м.Житомира з 10 жовтня 2011
року; стягнуто з виконавчого комітету
Корольовської районної ради м.Житомира
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу за період з 10
жовтня 2011 року по 10 лютого 2014 року у
розмірі 28769,58 грн. (а.с.4-5).

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги частково, виходив з
того, що відповідач не врахував права
позивача на отримання відпустки у разі
звільнення, що передбачено ч.1 ст.3
Закону України «Про відпустки», відтак,
вимоги позивача підлягають
задоволенню.

Колегія суддів повністю погоджується з
висновком суду першої інстанції,
аргументуючи свою позицію наступним.

Встановлено, що позивача відповідно до
розпорядження голови районної ради від
11.02.2014 року № 15-к було попереджено про
наступне звільнення по ст.40 ч.1 п.1 КЗпП,
а тому згідно ч.3 ст.72 КАС України інших
доказів сторони не надавали.

Згідно рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 25.03.2014
року № 19 з 15.04.2014 року було скорочено
посаду головного
спеціаліста-юрисконсульта.

Згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про
відпустки», до стажу роботи, що дає
право на щорічну відпустку,
зараховувався час, коли працівник
фактично не працював, але за ним згідно
з законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Таким чином, поновившись на роботі з
10.10.2011 року, відповідно до рішення суду,
яким також було зобов'язано сплатити
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 10.10.2011 року по 10.02.2014
року, позивач набув право на врахування
періоду оплаченого вимушеного прогулу
до стажу, який дає право на щорічну
основну відпустку.

Згідно ч.10 та ч.11 ст.10 Закону України
«Про відпустки», черговість надання
відпусток визначається графіками,
які затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом, і
доводиться до відома всіх працівників.
При складанні графіків ураховуються
інтереси виробництва, особисті
інтереси працівників та можливості для
їх відпочинку; конкретний період
надання щорічних відпусток у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником або
уповноваженим ним органом, який
зобов'язаний письмово повідомити
працівника про дату початку відпустки
не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про
відпустки», за бажанням працівника у
разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Як вказувалося вище, сторони були
усвідомлені того, що позивача було
попереджено про звільнення, і що
позивач не був внесений до графіка
відпусток.

Тому, при розгляді заяви позивача на
відпустку від 26.03.2014 року, відповідач не
врахував права позивача на отримання
відпустки уразі звільнення, що
передбачено ч.1 ст.3 Закону України «Про
відпустки», на норми якої послався
позивач в позові. Доказів того, що
позивачу було запропоновано такий
варіант не надано.

З урахуванням викладеного, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку в частині задоволення
позовних вимог про зобов'язання Сою
Олега Васильовича надати ОСОБА_3
головному спеціалісту - юрисконсульту
виконавчого комітету Корольовської
районної ради м.Житомира щорічну
оплачувану відпустку за період з 25.06.2012
року по 24.06.2013 року відповідно до вимог
п.2 ст.9 Закону України "Про відпустки", з
вирішенням питання щодо виплати
допомоги на оздоровлення згідно ст.21
Закону України "Про службу в органах
місцевого самоврядування".

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були
оцінені колегією суддів за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Крім того, було оцінено
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, що відповідає
вимогам ст.86 КАС України.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого
комітета Корольовської районної ради
м.Житомира залишити без задоволення, а
постанову Корольовського районного
суду м. Житомир від "14" квітня 2014 р. без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
В.Б.
Шидловський

судді: (підпис)
В.В. Євпак

(підпис)
М.М.
Капустинський

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "29" травня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Голова
Корольовської районної ради м.Житомира
Соя Олег Васильович площа
Польова,8,м.Житомир,10009

4- Виконавчий комітет Корольовської
районної ради м.Житомира - площа
Польова,8,м.Житомир,10009,