Справа № 826/5290/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2014 року 09 год. 54 хв.
№ 826/5290/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Деста Лідер» до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києвіпро
визнання протиправними дії, скасування
рішення щодо розірвання договору про
визнання електронних документів від 10
жовтня 2013 року № 101020132 та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось Товариство з
обмеженою відповідальністю «Деста
Лідер» (далі - позивач, ТОВ «Деста
Лідер») з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі -
відповідач, ДПІ) з наступними вимогами:
1) визнати протиправними дії ДПІ щодо
розірвання договору про визнання
електронних документів від 10 жовтня 2013
року № 101020132; 2) скасувати рішення ДПІ
щодо розірвання договору про визнання
електронних документів від 10 жовтня 2013
року № 101020132; 3)
зобов'язання ДПІ відновити реєстр
поданих до ДПІ податкових накладних за
лютий 2012 року (виправити розбіжності з
контрагентами); 4) відновити дію
договору про визнання електронних
документів від 10 жовтня 2013 року № 101020132.

Позовні вимоги ТОВ «Деста Лідер»
мотивовані тим, що на підставі Закону
України «Про електронні документи та
електронний документообіг» та Закону
України «Про електронний цифровий
підпис» 10 жовтня 2013 року між ТОВ
«Деста Лідер» та ДПІ у Солом'янському
р-ні ГУ Міндоходів у м. Києві був
укладений договір № 101020132 про визнання
електронних документів. Крім того 20
березня 2014 року підприємство направило
органу доходів і зборів України за
допомогою засобів електронного зв'язку
податкову декларацію з податку на
додану вартість за звітний період
лютий 2014 року з додатками, в т.ч. з
доданим до неї Реестром виданих та
отриманих податкових накладних за
лютий місяць 2014 року в електронному
вигляді, про що отримано підтвердження
у вигляді квитанцій № 1, та які були
прийняті на центральному і районному
рівнях цього ж дня, що засвідчується
квитанціями № 1, № 2. Проте, згодом на
адресу ТОВ «Деста Лідер» надійшов лист
ДПІ від 26.03.2014р. № 5489/10/26-58-10-42 про
розірвання вказаного вище договору від
10.10.2013р. № 101020132. Згідно тексту цього
листа ДПІ підставою для розірвання
договору про визнання електронних
документів нібито порушення позивачем
вимог пп. 16.1.11 п. 16.1 ст. 16 Податкового
кодексу України, - неповідомлення
контролюючого органу про зміну
місцезнаходження юридичної особи, що,
на думку відповідача, підтверджується
довідкою про встановлення
місцезнаходження від 21.03.2014р. № 485.
Разом з тим дані відомості
спростовуються наявними матеріалами
позову та безпосередньо даними з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.
Також, позивачу стало відомо про
вчинення відповідачем неправомірних
дій з анулювання реєстру поданих
позивачем податкових накладних ТОВ
«Деста Лідер» за звітний період лютий
2014 року. Вважаючи такі дії податкового
органу протиправними, ТОВ «Деста
Лідер» звернулося з відповідним
позовом до суду.

Відповідач проти позову заперечував,
надавши до суду письмові заперечення
від 13.05.2014р. б/н. В обґрунтування своїх
заперечень податкова інспекція
посилається на те, що 26 березня 2014 року
ДПІ керуючись нормами ст. 13 Закону
України «Про електронний цифровий
підпис» та положеннями п. 4 розд. 6
Договору про визнання електронних
документів від 10.10.2013р. № 101020132,
укладеного між платником податків (ТОВ
«Деста Лідер») і органом державної
податкової служби України (ДПІ у
Солом'янському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві), такий Договір було розірвано в
односторонньому порядку. Підставою для
розірвання Договору стало
встановлення відсутності підприємства
за юридичною адресою: 03680, м. Київ, вул.
Желябова, буд. 8/4, кв. 423, що
підтверджується довідкою про
встановлення місцезнаходження від
21.03.2014р. № 354/26-58-15-03 та повідомленням про
відсутність юридичної особи за
місцезнаходженням від 25.03.2014р. № 144 (за
формою № 18-ОПП). Таким чином, на думку
відповідача, на момент прийняття
рішення про розірвання договору від
10.10.2013р. № 101020132 були всі
належні та достовірні докази, що
вказували на факт допущення позивачем
порушення вимог цього Договору, а саме -
не повідомлення контролюючого органу
про зміну місця реєстрації. З огляду на
вищевикладене позовні вимоги ТОВ
«Деста Лідер» щодо визнання
протиправним і скасування рішення ДПІ,
оформленого листом від 26.03.2014р. №
5489/10/26-58-10-42, та зобов'язання вчинити
певні дії, є безпідставними та
задоволенню не підлягають.

В судових засіданнях по справі
представник позивача підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні, призначеному на 21 травня 2014
року, заперечував проти позову та
просив відмовити в його задоволенні в
повному обсязі.

03 червня 2014 року в судовому засіданні
судом було ухвалено перейти до
письмового провадження на підставі ч. 6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
таке.

В ході розгляду справи було
встановлено, що між позивачем та
відповідачем 10 жовтня 2013 року був
укладений договір № 101020132 про визнання
електронних документів (далі - Договір
№ 101020132), предметом якого є
визнання податкових документів
(податкової звітності, реєстрів
отриманих та виданих податкових
накладних з ПДВ та інших звітних
податкових документів), поданих
платником в електронному вигляді із
застосуванням електронного цифрового
підпису (далі - ЕЦП) до органу ДПС
засобами телекомунікаційного зв'язку
або на електронних носіях як оригіналу.

Також судом встановлено, що листом від
26.03.2014р. № 5489/10/26-58-10-42, за підписом
начальника податкової інспекції
Назарука С.М., та факт отримання якого
підтверджується позивачем, відповідач
повідомив платника податків (ТОВ
«Деста Лідер») про припинення
зобов'язань сторін, визначених
договором № 101020132 від 10.10.2013р.
відповідно до положень ст.ст. 651, 653, 654
Цивільного кодексу України з підстав
порушення платником істотних умов
договору, виходячи з того, що платник
податків не знаходиться за адресою
місцезнаходження зазначеною в
договорі (03680, м. Київ, вул.
Желябова, буд. 8/4, кв. 423). Одночасно
позивача повідомлено, що податкова
звітність, надіслана ним засобами
телекомунікаційного зв'язку
вважається не прийнятою.

На підтвердження правомірності
прийняття зазначеного рішення про
розірвання в односторонньому порядку
Договору № 101020132 представник
відповідача надав суду копії довідки
про встановлення місцезнаходження
(місця проживання) від 21.03.2014р. №
354/26-58-15-03 (реєстраційний № 485) та
повідомленням про відсутність
юридичної особи за місцезнаходженням
від 25.03.2014р. № 144 (за формою № 18-ОПП).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд
приходить до наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори, які виникають з
приводу укладання та виконання
адміністративних договорів.

Адміністративним договором у
розумінні п. 14 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
є дво- або багатостороння угода, зміст
якої складають права та обов'язки
сторін, що випливають із владних
управлінських функцій суб'єкта владних
повноважень, який є однією із сторін
угоди.

Виходячи зі змісту ч. 2 статті 4
названого Кодексу, спори, що підпадають
під юрисдикцію адміністративних судів,
мають публічно-правовий характер.

Таким чином, публічно-правовий спір,
який виник з приводу укладання та
виконання договору, зміст якого
складають права та обов'язки сторін
щодо реалізації владних управлінських
функцій суб'єкта владних повноважень,
який є однією із сторін, підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

З огляду на вищенаведене, вивчивши
договір про визнання електронних
документів, з розірвання якого виник
даний спір, суд приходить до висновку,
що названий договір є
адміністративним, виходячи з такого.

Відповідно до пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) платник податків зобов'язаний
подавати до контролюючих органів у
порядку, встановленому податковим та
митним законодавством, декларації,
звітність та інші документи, пов'язані
з обчисленням і сплатою податків та
зборів.

У той же час, на контролюючі органи
покладено функції з надання послуг
електронного цифрового підпису (пп.
191.1.44 п. 191.1 ст. 19 ПК України), а також пп.
20.1.7 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючим
органам надано право на отримання від
платників податків, платників єдиного
внеску та надання у межах, передбачених
законом, документів в електронному
вигляді.

Принципи організації інформаційного
обміну під час подання платниками
податків податкової звітності до
органів державної податкової служби
України в електронній формі із
використанням електронного цифрового
підпису, визначені в Інструкції з
підготовки і подання податкових
документів в електронному вигляді
засобами телекомунікаційного зв'язку,
яка затверджена наказом Державної
податкової адміністрації України від
10.04.2008р. № 233, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 16.04.2008р.
за № 320/15011 (далі по тексту - Інструкція
№ 233).

Пунктом 1 розділу 2 названої Інструкції
закріплено, що платник податків
здійснює формування та подання
податкових документів в електронному
вигляді відповідно до законодавства із
застосуванням спеціалізованого
програмного забезпечення формування
податкових документів, засобу КЗІ,
керуючись цією Інструкцією та
договором.

Для подання податкових документів в
електронному вигляді платник податків,
серед іншого, має заповнити та подати
до органу ДПС за місцем реєстрації
підписані та скріплені печаткою два
примірники договору про визнання
електронних документів, а орган ДПС де
зареєстрований платник податків, на
його запит, приймає від платника
податків підписані та скріплені
печаткою (для фізичної особи суб'єкта
підприємницької діяльності за
наявності печатки) два примірники
договору та електронний носій з
посиленими сертифікатами відкритих
ключів; звіряє реквізити, вказані у
договорі, з реєстраційними даними
платника податків в органах ДПС; після
підписання договору вносить
відповідний запис до журналу обліку
договорів про визнання електронних
документів з платниками податків та
видає платнику податків один примірник
договору.

Таким чином, вступаючи в договірні
правовідносини, відповідач діяв з
метою реалізації владних
управлінських функцій щодо виконання
покладених на нього Податковим
кодексом України функцій.

Однією із ознак, що дозволяють
відрізнити адміністративний договір
від цивільно-правового, є мета його
укладання. Оскільки сфера
функціонування адміністративного
договору - це відповідна система
державного управління на будь-якому
ієрархічному рівні, то метою
адміністративних договорів є
реалізація функцій держави, а більш
конкретно - реалізація повноважень
того чи іншого органу. У свою чергу мета
цивільно-правових договорів - це
задоволення потреб суб'єктів
цивільно-правових відносин, отримання
прибутку та відповідних (майнових чи
немайнових) матеріальних благ -
об'єктів цивільного обороту.

Мета укладення договору про визнання
електронних документів позбавлена
ознак, що притаманні меті
цивільно-правових угод. Натомість,
зазначений договір було укладено
податковим органом для виконання
покладених на нього повноважень у
сфері адміністрування податків, зборів
та інших обов'язкових платежів.
Вступаючи у договірні правовідносини,
що є предметом розгляду даної
адміністративної справи, відповідач не
мав за мету набуття майнового блага, а
сторони не були вільні у визначенні
умов договору.

За цим договором на відповідача
покладено обов'язок забезпечити
приймання податкових документів в
електронному вигляді платника
податків у терміни, визначені
законодавством для податкових
документів в паперовому вигляді, та їх
комп'ютерну обробку, що у свою чергу,
звільняє платника податків від
обов'язку подання таких документів у
паперовому вигляді.

Отже, відповідач, шляхом укладання
договору про визнання електронних
документів, реалізував у формі
адміністративного договору
повноваження на здійснення
адміністрування податків,зборів,
платежів.

Перевіряючи правомірність дій
відповідача щодо припинення договору
про визнання електронних документів,
суд приходить до наступного.

Як вбачається з листа відповідача від
26.03.2014р. № 5489/10/26-58-10-42, посилаючись на
вжиття заходів щодо встановлення
фактичного місцезнаходження юридичної
особи, передбачених п. 12.5 Порядку
обліку платників податків і зборів,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 09.12.2011р. № 1588,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 29.12.2011р. за № 1562/20300, позивача
було повідомлено про припинення
зобов'язань по договору про визнання
електронних документів.

Відповідно до цього спірного листа
контролюючого органу від 26.03.2014р. №
5489/10/26-58-10-42 платника податків
повідомлено про припинення названого
договору у зв'язку з встановленням
відповідно до Довідки про встановлення
місцезнаходження (місце проживання)
від 21.03.2014р. № 485,
місцезнаходження позивача за
податковою адресою не встановлено.

Наведене стало підставою для висновку
податкового органу щодо порушення
платником податків умов договору та
наявності підстав для його розірвання
згідно пункту 4 розділу 6 Договору.

У той же час, відповідно до названого
пункту Договору № 101020132: «Орган ДПС має
право розірвати Договір в
односторонньому порядку у випадку
ненадання Платником податків нового
посиленого сертифіката (сертифікатів)
відкритого ключа замість скасованих
або в разі зміни Платником місця
реєстрації».

Однак, в ході розгляду справи
відповідач не довів відповідними
засобами доказування наявність
обставин, визначених пунктом 4 розділу
6 вказаного договору, для
одностороннього розірвання договору, а
саме факт ненадання позивачем нового
посиленого сертифіката відкритого
ключа або факт зміни позивачем місця
реєстрації. Також відповідачем не
доведено наявність законних підстав
для одностороннього розірвання
вказаного договору, а судом таких не
встановлено.

Крім того, твердження відповідача про
зміну позивачем місця реєстрації та
неповідомлення про це відповідача,
суб'єктом владних повноважень
спростовуються наявними в матеріалах
даної справи доказами, а саме: копією
протоколу Загальних зборів учасників
ТОВ «Деста Лідер» від 16.12.2013р. № 3,
копією виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців серії АГ № 938861,
згідно з якими офіційне зареєстроване
місцезнаходження позивача - 03680, м. Київ,
вул. Желябова, буд. 8/4, кв. 423, яке і
вказано в Договорі № 101020132. Також
позивачем надано копії договору
суборенди нежитлового приміщення від
22.01.2014р. № 22/01/14, згідно з якими позивач
отримав в суборенду нежитлове
приміщення, що знаходиться за вказаною
адресою для використання як офісне
приміщення на строк до 22.01.2015р.

Вказані докази, а також наявний в
матеріалах справи № 826/5290/14 Спеціальний
витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
відносно ТОВ «Деста Лідер» станом на 21
березня 2014 року, підтверджують
достовірність зазначеної в договорі
адреси місцезнаходження позивача і
спростовують припущення відповідача
про інакше.

Твердження відповідача про
відсутність ТОВ «БЦ «Деста Лідер» за
зареєстрованим своїм
місцезнаходженням є необґрунтованими
і не беруться судом до уваги, оскільки
дана обставина не свідчить про зміну
юридичної особи місця реєстрації, як
помилково вважає відповідач.
Відповідним доказом зміни юридичною
особою офіційного місцезнаходження є
дані з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних
осіб-підприємців, яких відповідач до
суду не представив.

З цих же мотивів суд не бере до уваги
надані відповідачем довідку про
встановлення місцезнаходження (місця
проживання) від 21.03.2014р. № 354/26-58-15-03
(реєстраційний № 485) та повідомлення
про відсутність юридичної особи за
місцезнаходженням від 25.03.2014р. № 144 (за
формою № 18-ОПП).

Слід також зазначити, що відсутність
юридичної особи за зареєстрованим
місцезнаходженням може мати значення
для внесення відповідних записів до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
вирішення питання про припинення цієї
юридичної особи, анулювання реєстрації
платника ПДВ тощо. Водночас,
відсутність посадових осіб юридичної
особи за зареєстрованим
місцезнаходженням не є перешкодою для
подання податкових декларацій, інших
звітних документів, обов'язковість
подання яких передбачена законом, а
також не визначено п. 4 розділу 6
договору про визнання електронних
документів як підстава для
одностороннього розірвання цього
договору.

Такі висновки суду узгоджуються з
практикою Київського апеляційного
адміністративного суду, викладеною в
ухвалах від 08.11.2012р. у справі № 2а-2860/12/1070
та від 11.04.2013р. у справі № 2а-16223/12/2670.

Таким чином, доводи позивача про
неправомірність одностороннього
розірвання відповідачем договору про
визнання електронних документів від
10.10.2013р. № 101020132 є обґрунтованими і
підтверджуються достатніми доказами.
Натомість відповідач, на якого
Кодексом адміністративного
судочинства України покладено тягар
доказування правомірності вчинених
дій, не спростував доводів позивача і
наданих ним доказів та не довів
наявність підстав для одностороннього
розірвання вказаного договору.

Отже, враховуючи неправомірність
одностороннього розірвання
відповідачем Договору № 101020132
про визнання електронних документів,
що негативно обмежило і порушило права
та його законні інтереси на подання
податкової звітності в електронному
вигляді, то вимога про визнання
протиправними таких дій є
обґрунтованою і підлягає задоволенню
судом.

У той же час, вимоги позивача про
зобов'язання відповідача відновити
названий вище договір, на думку суду
задоволенню не підлягають з огляду на
те, що визнанням його розірвання
протиправними, відповідний договір
визнаний таким, що діє, а отже, в силу
положень нормативно-правових актів,
підлягає виконанню сторонами.

Аналізуючи вимоги ТОВ «Деста Лідер»
про зобов'язання ДПІ відновити реєстр
поданих до ДПІ податкових накладних за
лютий 2012 року (виправити розбіжності з
контрагентами), суд приходить до
наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме квитанцій № 1 і № 2, 20 березня 2014
року ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві отримала
податкову декларацію ТОВ «Деста Лідер»
з податку на додану вартість за звітний
період лютий 2014 року.

В розумінні норми п. 46.1 ст. 46 ПК України
«податкова декларація, розрахунок»
(далі - податкова декларація) - документ,
що подається платником податків (у тому
числі відокремленим підрозділом у
випадках, визначених цим Кодексом)
контролюючому органу у строки,
встановлені законом, на підставі якого
здійснюється нарахування та/або сплата
податкового зобов'язання, чи документ,
що свідчить про суми доходу,
нарахованого (виплаченого) на користь
платників податків - фізичних осіб,
суми утриманого та/або сплаченого
податку.

Додатки до податкової декларації є її
невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 49.2 ст. 49 ПК України на
платника податків покладено обов'язок
за кожний встановлений цим Кодексом
звітний період подавати податкові
декларації щодо кожного окремого
податку, платником якого він є,
відповідно до цього Кодексу незалежно
від того, чи провадив такий платник
податку господарську діяльність у
звітному періоді.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 ПК України
податкова декларація складається за
формою, затвердженою в порядку,
визначеному положеннями пункту 46.5
статті 46 цього Кодексу та чинному на
час її подання.

Названим пунктом закріплено, що форма
податкової декларації встановлюється
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує,
державну податкову і митну політику.

На реалізацію наведеної бланкетної
норми, Міністерством фінансів України
25.11.2011р. прийнято наказ № 1492,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 20.12.2011р. за №1490/20228, яким
затверджено форми податкової
звітності з податку на додану вартість
та Порядок заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість (далі по тексту -
Порядок).

Зокрема, п. 10 Порядку заповнення і
подання податкової звітності з податку
на додану вартість закріплено, що до
податкової звітності з податку на
додану вартість (далі - податкова
звітність) належать:

1) податкова декларація з податку на
додану вартість, подання якої
передбачено п. 46.1 ст. 46 та ст. 203 ПК
України;

2) уточнюючий розрахунок податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у зв'язку з виправленням
самостійно виявлених помилок, подання
якого передбачено п. 50.1 ст. 50 ПК України;

3) копії записів у реєстрах виданих та
отриманих податкових накладних в
електронному вигляді, подання яких
передбачено п. 201.15 ст. 201 ПК України;

4) розрахунок податкових зобов'язань,
нарахованих отримувачем послуг, не
зареєстрованим як платник податку на
додану вартість, які постачаються
нерезидентами, у тому числі їх
постійними представництвами, не
зареєстрованими платниками податків,
на митній території України, подання
якого передбачено п. 208.4 ст. 28 ПК
України.

Аналізуючи наведене положення Порядку
заповнення та подання податкової
звітності, а також вивчивши форму
податкової накладної з її додатками,
суд приходить до висновку, що копії
записів у реєстрах виданих та
отриманих податкових накладних не
визначені як додаток до декларації з
податку на додану вартість, а частиною
податкової звітності з податку на
додану вартість в розумінні вказаного
Порядку.

Такий висновок суду узгоджується з п. 14
Порядку заповнення та податкової
звітності, в якому закріплено, що
додатками до декларації є:

1) Розрахунок коригування сум податку
на додану вартість (Д1) (додаток 1).

2) Довідка щодо залишку суми від'ємного
значення попередніх податкових
періодів, що залишається непогашеним
після бюджетного відшкодування,
отриманого у звітному податковому
періоді, та підлягає включенню до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду (Д2) (додаток 2).

3) Розрахунок суми бюджетного
відшкодування (Д3) (додаток 3).

4) Заява про повернення суми бюджетного
відшкодування (Д4) (додаток 4).

5) Розшифровки податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів (Д5) (додаток 5).

6) Довідка (Д6) (додаток 6) подається
платниками, які заповнюють рядки 3,
та/або 4, та/або 5 декларації, та
підприємствами (організаціями)
інвалідів.

7) Розрахунок (перерахунок) частки
використання товарів/послуг,
необоротних активів в оподатковуваних
операціях (Д7) (додаток 7).

8) Заява про відмову постачальника
надати податкову накладну (порушення
ним порядку заповнення та/або порядку
реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних) (Д8) (додаток 8).

9) Розрахунок питомої ваги вартості
сільськогосподарських товарів/послуг
до вартості всіх товарів/послуг (ДС9)
(додаток 9).

Відповідно до п. 49.8 ст. 48 ПК України
прийняття податкової декларації є
обов'язком контролюючого органу. Під
час прийняття податкової декларації
уповноважена посадова особа
контролюючого органу, в якому
перебуває на обліку платник податків,
зобов'язана перевірити наявність та
достовірність заповнення всіх
обов'язкових реквізитів, передбачених
пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього
Кодексу. Інші показники, зазначені в
податковій декларації платника
податків, до її прийняття перевірці не
підлягають.

За умови дотримання платником податків
вимог цієї статті посадова особа
контролюючого органу, в якому
перебуває на обліку платник податків,
зобов'язана зареєструвати податкову
декларацію платника датою її
фактичного отримання контролюючим
органом.

Згідно з п. 49.10 ст. 49 ПК України відмова
посадової особи контролюючого органу
прийняти податкову декларацію з
будь-яких причин, не визначених цією
статтею, у тому числі висунення
будь-яких не визначених цією статтею
передумов щодо такого прийняття
(включаючи зміну показників такої
податкової декларації, зменшення або
скасування від'ємного значення
об'єктів оподаткування, сум бюджетних
відшкодувань, незаконного збільшення
податкових зобов'язань тощо)
забороняється.

У разі подання платником податків до
контролюючого органу податкової
декларації, заповненої з порушенням
вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього
Кодексу, такий контролюючий орган
зобов'язаний надати такому платнику
податків письмове повідомлення про
відмову у прийнятті його податкової
декларації із зазначенням причин такої
відмови (п. 49.11 ст. 49 ПК України).

В силу 49.15 ПК України податкова
декларація, надіслана платником
податків або його представником поштою
або засобами електронного зв'язку,
вважається неподаною за умови її
заповнення з порушенням норм пунктів
48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та
надсилання контролюючим органом
платнику податків письмової відмови у
прийнятті його податкової декларації.

У свою чергу, згідно з пунктом 49.12
статті 49 ПК України, у разі отримання
відмови органу державної податкової
служби у прийнятті податкової
декларації платник податків має право:
подати податкову декларацію та
сплатити штраф у разі порушення строку
її подання; оскаржити рішення органу
державної податкової служби у порядку,
передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Пунктом 56.1 ст. 56 ПК України рішення,
прийняті контролюючим органом, можуть
бути оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

Підсумовуючи наведені положення
податкового законодавства, суд
приходить до висновку, що за платником
податку закріплено обов'язок щодо
подання податкової декларації за
формою, затвердженою в порядку,
визначеному положеннями п. 46.5 ст. 46 ПК
України центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, та яка може
бути не прийнята податковим органом
виключено у разі заповнення такої
декларації з порушенням вимог п. 48.3 та
п. 48.4 ст. 48 ПК України.

Також положеннями п. 7 розд. ІІІ
Інструкція № 233 передбачено, що
підставою для прийняття податкового
документа в електронному вигляді є:
його відповідність затвердженому
формату (стандарту); підтвердження ЕЦП
платника податків та його посадових
осіб, підписи яких є обов'язковими для
звітів в паперовій формі за умов,
встановлених в статтею 3 Закону України
«Про електронний цифровий підпис»;
чинність відповідного посиленого
сертифіката ключа під час накладання
ЕЦП (підтверджується за допомогою
позначки часу, отриманої від
акредитованого центру сертифікації
ключів, або якщо до моменту одержання
електронного документа строк дії
відповідного сертифіката не був
закінчений або відповідний сертифікат
не був скасований/ блокований).

За змістом цього ж п. 7 розд. ІІІ
вказаної Інструкції при поданні
податкових документів в електронній
формі телекомунікаційними каналами
зв'язку платник податків та органи ДПС
повинні додержуватися певного порядку.
Зокрема, перша квитанція є
підтвердженням платнику податків
передачі його податкових документів в
електронному вигляді до органу ДПС
засобами телекомунікаційного зв'язку.
Ця квитанція надсилається органами ДПС
на електронну адресу платника
податків, з якої було надіслано
податкову звітність. Другий примірник
першої квитанції в електронному
вигляді зберігається в органі ДПС. Якщо
на електронну адресу платника податків
не надійшла перша квитанція, то
податковий документ вважається
неодержаним (пп. 7.4 п. 7 розд. ІІІ
Інструкції).

Разом з тим, підтвердженням платнику
податків прийняття його податкових
документів до бази даних ДПС є друга
квитанція в електронному вигляді у
текстовому форматі, в якій
визначаються реквізити прийнятого
податкового документа в електронній
формі, відповідність податкового
документа в електронній формі
затвердженому формату (стандарту)
електронного документа, результати
перевірки ЕЦП, інформація про платника
податків, дата та час приймання,
реєстраційний номер, податковий
період, за який подається податкова
звітність, та дані про відправника
квитанції. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС (пп. 7.5 п. 7 розд. ІІІ
Інструкції).

Якщо надіслані податкові документи
сформовано з помилкою, то платнику
податків надсилається друга квитанція
в електронному вигляді у текстовому
форматі про неприйняття податкових
документів в електронному вигляді із
зазначенням причин. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС (пп. 7.6 п. 7 розд. ІІІ
Інструкції).

Жодних документальних доказів
направлення ДПІ письмових повідомлень
про відмову у прийнятті податкової
декларації позивача з податку на
додану вартість за звітний період
лютий 2014 року з усіма додатками до неї
сторони до суду не пред'явили.

Натомість як вбачається з наявних
матеріалів справи (а саме: квитанції №
2) подана позивачем податкова
декларація з податку на додану
вартість за звітний період лютий 2014
року була прийнята 20 березня 2014 року
відповідачем без зауважень.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6
Кодексу адміністративного судочинства
України).

З огляду на вищевикладене, суд доходить
висновків про відсутність рішення
суб'єкта владних повноважень, яке
порушує права, свободи або охоронювані
Законом інтересів позивача під час
подання податкової звітності з податку
на додану вартість до контролюючого
органу, в тому числі за звітний
(податковий) період лютий 2014 року, а
тому позовні вимоги ТОВ «Деста Лідер» в
частині зобов'язання відповідача
вчинити дії по відновленню реєстру
виданих та отриманих податкових
накладних за звітний період лютий 2014
року задоволенню не підлягають.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необхідність постановлення
рішення щодо часткового задоволення
позову.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст.ст. 69 - 71, ст. 94,
ст.ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Деста
Лідер» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві щодо
розірвання Договору про визнання
електронних документів від 10 жовтня 2013
року № 101020132.

3. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова