Справа № 815/2801/14
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2801/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Токмілової Л.М.,

за участю: секретаря - Музика А.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - не
прибув,

представника третьої особи - Ращенко
Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Відділу примусового
виконання рішень Головного управління
юстиції в Одеській області, за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
боці відповідача Головного управління
МВС України в Одеській області про
визнання дії протиправними, скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2014 року до Одеського окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява ОСОБА_3 до Відділу
примусового виконання рішень
Головного управління юстиції в
Одеській області, за участю третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на боці відповідача
Головного управління МВС України в
Одеській області про визнання дії
протиправними, скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
державним виконавцем безпідставно
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження з виконання
виконавчого листа від 31.01.2014 року по
справі № 815/1186/13-а, на підставі
повідомлення ГУ МВС України в Одеській
області від 03.04.2014 року про нібито повне
та фактичне виконання вимог
виконавчого документа. Представник
позивача зазначив, що станом на 12.05.2014
року вимоги виконавчого документа так
і не виконано. Отже, вважає, що підстав
для винесення спірної постанови у
державного виконавця не було.

Представник позивача позов підтримав у
повному обсязі та просив його
задовольнити, посилаючись на
обставини, зазначені в позовній заяві
(а.с.3-4).

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, повідомлений
належним чином про дату, час та місце
розгляду справи, в попередніх судових
засіданнях заперечував проти позову та
просив відмовити позивачу в повному
обсязі, зазначаючи про правомірність
винесеної постанови.

Представник третьої особи позовні
вимоги не визнав, посилаючись на те, що
вимоги по виконавчому провадженні
виконані в повному обсязі та постанова
винесена правомірно, без порушень
діючого законодавства.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 128 КАС
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши подані документи,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18.03.2013 року
у справі № 815/1186/13-а позов ОСОБА_3 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області задоволено повністю та
зобов'язано Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області надати ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 довідку про відсутність
(наявність) судимостей. Ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013 року
вищевказана постанова залишена без
змін, а отже дана постанова набрала
законної сили.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України
передбачено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Аналогічні за змістом приписи
містяться в ч. 1 ст. 255 КАС України, де
зазначено, що постанова або ухвала
суду, яка набрала законної сили, є
обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Отже, постанова Одеського окружного
адміністративного суду від 18.03.2013 року
у справі № 815/1186/13-а підлягає
обов'язковому виконанню на всій
території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України за
кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили або яке належить
виконати негайно, за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, видається
один виконавчий лист.

Одеським окружним адміністративним
судом видано виконавчий лист від 31.01.2014
року по справі № 815/1186/113-а.

14 березня 2014 року представником
позивача подано заяву до відділу
примусового виконання рішень УДВС ГУЮ
в Одеській області в якій він просить
відкрити виконавче провадження за
вищевказаним виконавчим листом.

17 березня 2014 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській
області Середою В.Ю. прийнято постанову
про відкриття виконавчого провадження
за № 42520948 по вищевказаному виконавчому
листу та направлено на адресу ГУ МВС
України в Одеській області зазначену
постанову до виконання.

Як зазначає представник відповідача,
03.04.2014 року на адресу відділу
примусового виконання рішень УДВС ГУЮ
в Одеській області надійшов лист від ГУ
МВС України в Одеській області від
28.03.2014 року, яким повідомлено про повне
та фактичне виконання вимог
виконавчого документа, у зв'язку з чим 07
квітня 2014 року винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження.

При прийнятті спірної постанови,
державний виконавець керувався п.8 ч.1
ст. 49, Закону України «Про виконавче
провадження».

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає
слідуюче.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтею 11 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом.

У спірній постанові державний
виконавець зазначає повідомлення ГУ
МВС України в Одеській області (без
номера, дати), згідно з яким на його
думку, боржником виконано вимоги
повному обсязі.

Разом з тим, суд встановив, що станом на
12.05.2014 року вимоги залишаються не
виконаними, адже довідки щодо
відсутності (наявності) судимості
позивачу так і не надано, а надано лише
інформацію стосовно судового рішення
по кримінальній справі, яке нібито
відсутнє. Жодних інших довідок
стосовно відсутності (наявності)
судимості ОСОБА_3, ГУ МВС України в
Одеській області не видано.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відсутність у державного виконавця
правових підстав для закінчення
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа № 815/1186/13-а.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
відповідача здійснити передбачені
законом заходи щодо виконання
виконавчого листа від 31.01.2014 року №
815/1186/13-а, виданого Одеським окружним
адміністративним судом, суд вважає її
такою, що не підлягає задоволенню,
оскільки відповідно до положень
частини 2 статті 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, діяльність органів
державної влади регулюють закони та
підзаконні акти, які дають суб'єктам
владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду
при вирішенні питань і встановлюють
лише межі такої свободи, тобто
наділяють їх дискреційними
повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №
R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо виконання
дискреційних повноважень
адміністративними органами від 11
березня 1980 року під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду -
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
без порушень принципу розподілу влади.

Таким чином, позовні вимоги позивача
передбачають втручання в діяльність
суб'єкта владних повноважень, який
уповноважений приймати відповідні
рішення.

Отже, позовні вимоги позивача про
зобов'язання відповідача здійснити
передбачені законом заходи щодо
виконання виконавчого листа від 31.01.2014
року № 815/1186/13-а, виданого Одеським
окружним адміністративним судом не
можуть бути задоволені також із тих
підстав, що суд не може підміняти собою
суб'єкта владних повноважень щодо
реалізації ним власних повноважень,
наданих законодавством, оскільки суди
не вправі втручатись в повноваження та
діяльність суб'єктів владних
повноважень, або ж підміняти їх.

Така позиція суду щодо неможливості
суду підміняти собою органи владних
повноважень, повністю узгоджується із
позицією Верховного суду України,
викладеною в постанові Пленуму № 13 від
24.10.2008 року, згідно якої, суд не може
підміняти державний орган, приймаючи
замість нього рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень та з
позицією Європейського суду з прав
людини, який неодноразово зазначав, що
завдання суду при здійсненні його
контрольної функції полягає не в тому,
щоб підміняти органи влади держави, і
суд не повинен підміняти думку
національних органів будь-якою своєю
думкою.

Дане питання є виключною компетенцією
суб'єкта владних повноважень, а тому
суд не вбачає можливим втручання в ці
повноваження, підміняючи собою
суб'єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідач не надав суду доказів, які б
підтверджували правомірність
прийнятої ним постанови про закінчення
виконавчого провадження від 07.04.2014
року.

З наведених вище підстав, суд приходить
до висновку про часткову
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3,
а саме про визнання протиправними дій
старшого державного виконавця Середи
В.Ю. щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 07.04.2014 року та скасування даної
постанови.

На підставі вимог частини 3 статті 160
КАС України, в судовому засіданні 05
червня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Керуючись ст. 2, 17, 18, 88, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Відділу примусового виконання рішень
Головного управління юстиції в
Одеській області, за участю третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на боці відповідача
Головного управління МВС України в
Одеській області про визнання дії
протиправними, скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Визнати дії старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
Середи Валерії Юріївни щодо винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 07.04.2014 року № 425209498 -
протиправними.

Скасувати постанову відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області про закінчення
виконавчого провадження від 07.04.2014 року
№ 425209498.

В решті позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення. В разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, передбаченому ст. 254
КАС України.

Повний текст постанови складено та
підписано суддею 10 червня 2014 року.

Суддя
Л.М.Токмілова

10 червня 2014 року