Справа № 2а-1916/2570/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 р.
Справа
№ 179820/12/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Чортківського районного суду
Тернопільської області від 31 жовтня 2012
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Чортківського районного управління
юстиції про зобов'язання до вчинення
дій,

В С Т А Н О В
И В :

05.09.2012 ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом до Відділу
державної виконавчої служби
Чортківського районного управління
юстиції (далі - ВДВС) у якому просив
зобов'язати відповідача в першу чергу
звернути стягнення на Ковбасний цех, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
силу вимог ч.5 ст.52 Закону України «Про
виконавче провадження» (далі - Закон
№606-XIV) він має право обрати майно чи
предмети на які необхідно звернути
стягнення в першу чергу, однак
відповідачем безпідставно відмовлено
йому у такому виборі.

Ухвалою Чортківського районного суду
Тернопільської області від 18 вересня
2012 року в справі №1916/2570/2012 задоволено
клопотання позивача про забезпечення
позову. Заборонено ВДВС вчиняти
будь-які дії щодо звернення стягнення
на магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», що
знаходиться в АДРЕСА_2.

Постановою Чортківського районного
суду Тернопільської області від 31
жовтня 2012 року у задоволення
заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив ОСОБА_1, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нову
постанову, якою задовольнити позов. У
поданій апеляційній скарзі вказує на
обставини викладені у позовній заяві
та зазначає, що у нього не було правових
підстав для оскарження акту опису та
арешту майна, оскільки він є його
власником.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
державний виконавець діяв на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачений чинним законодавством, а
позивач фактично погодився із такими,
оскільки акт опису та арешту майна ним
не оскаржувався.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що 29.11.2010 та 28.04.2011 державним
виконавцем відкрито виконавче
провадження із виконання відповідно
виконавчого листа №2-56 видного
Чортківським районним судом
Тернопільської області 16.11.2010 та №2-58
виданого 15.04.2011, які в подальшому ним
приєднані до зведеного виконавчого
провадження №26353257 (а.с.25-28).

29.04.2011 відповідачем було описано та
накладено арешт на нерухоме майно
позивача магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», що
знаходиться в АДРЕСА_2.

23.07.2012 ОСОБА_1 звернувся до ВДВС із
клопотанням в якому просив в першу
чергу звернути стягнення на Ковбасний
цех, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.6).

23.08.2012 листом №9450 державний виконавець
фактично відмовив позивачу у
задоволенні його клопотання у зв'язку
із нез'явленням такого до проведення
опису та арешту майна (а.с.7).

Не погодившись із такими діями
відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду
із цим адміністративним позовом.

Відповідно до ст.1 Закону №606-XIV
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно з ст.11 вказаного Закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії,
здійснювати заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 5 ч.3 ст.11 Закону №606-XIV державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право
накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке
майно на зберігання та реалізовувати
його в установленому законодавством
порядку.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.57 Закону №606-XIV
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

В силу положень ст.52 Закону №606-XIV
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження.

Відтак, із системного аналізу
вищенаведених норм права вбачається,
що дійсно боржник має право
запропонувати ті види майна чи
предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення, однак право
на визначення такої черговості
остаточно визначається лише державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку, виходячи із оцінки усіх
обставин які могли б забезпечити повне
та своєчасне виконання прийнятого ним
до виконавчого документа.

Принагідно, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити про
безпідставність доводів апелянта про
те, що оскільки він являється власником
арештованого майна, то у нього були
відсутні підстави для оскарження акта
опису та арешту майна, оскільки ч.5 ст.60
Закону №606-XIV чітко передбачено право
особи на звернення до суду для знаття
арешту майна за його рішенням, проте
позивач таким не скористався.

Більше того, потрібно звернути увагу,
що майно на яке накладено арешт не
реалізоване і в силу положень ч.4 ст.60
Закону №606-XIV у разі наявності
письмового висновку експерта, суб'єкта
оціночної діяльності - суб'єкта
господарювання щодо неможливості чи
недоцільності реалізації арештованого
майна боржника у зв'язку із значним
ступенем його зносу, пошкодженням або в
разі якщо витрати, пов'язані із
зверненням на таке майно стягнення,
перевищують грошову суму, за яку воно
може бути реалізовано, арешт з майна
боржника може бути знято за постановою
державного виконавця, що
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований.

За таких обставин, слід погодитись із
висновком суду першої інстанції про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_1
щодо зобов'язання відповідача в першу
чергу звернути стягнення на Ковбасний
цех.

Відповідно до ч.4 ст.118 КАС України
оскільки у задоволенні вимог
позивачеві відмовлено, вжиті судом
першої інстанції заходи забезпечення
адміністративного позову вважаються
скасованими.

Підсумовуючи, апеляційний суд,
приходить до висновку, що суд першої
інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Чортківського
районного суду Тернопільської області
від 31 жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.Р. Курилець

Суддя
О.І. Мікула