Справа № 813/3390/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/3390/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді
з участю секретаря судового засідання
з участю представників: позивача
Слюсар Г.В., відповідача Павлишина Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Управління
Пенсійного фонду України в м. Самборі
та Самбірському районі Львівської
області до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Львівської області,
Головного управління юстиції
Львівської області про визнання
протиправними дій, скасування
постанови та зобов'язання вчинити дії,
Управління Пенсійного фонду України в
м. Самборі та Самбірському районі
Львівської області (далі - управління
ПФУ у м. Самборі та Самбірському районі)
звернулося до суду з позовною заявою до
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Львівської області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ
у Львівській області; відповідач-1) з
наступними позовними вимогами:
- визнати дії старшого державного
виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у
Львівській області неправомірними;
- скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу ПВР УДВС
ГУЮ у Львівській області від 18.04.2014 року
ВП № 42921781 про повернення виконавчого
документа стягувачу та зобов'язати
державного виконавця відкрити
виконавче провадження по даному
виконавчому документу.
В обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те, що при прийнятті
оскарженої постанови від 18.04.2014 року
державний виконавець порушив вимоги п.
7 Порядку виконання рішень про
стягнення коштів з державного та
місцевого бюджетів або з боржників,
затвердженого постановою Кабміну
України від 03.08.2011 року № 845, яким
передбачено обов'язок керівника
державної виконавчої служби за
наявності підстав для повернення
виконавчого документа стягувачу
подати відповідно до Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» Казначейству оригінал
виконавчого документа разом із
супровідним листом та завірені
належним чином державним виконавцем
копії інших матеріалів виконавчого
провадження. Всупереч нормам п. 7
названого вище Порядку державний
виконавець, як зазначає позивач,
повернув виконавчий документ
стягувачу з тим, щоб останній
самостійно звернувся до органу
державного казначейства про примусове
виконання рішення № 12 від 14.02.2014 року
про застосування фінансових санкцій.
Позивач вважає необґрунтованим
покликання державного виконавця в
оскарженій постанові на норми ст. 3
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень» як на
правову підставу для її прийняття,
оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 цього
Закону його дія не поширюється на
правовідносини, де стягувачем є
державний орган. У зв'язку з цим позивач
стверджує, що його рішення № 12 від
14.02.2014 року про застосування фінансових
санкцій, яке в силу норм ч. 14 ст. 106
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» є виконавчим документом,
має виконуватися у порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження», а не
Казначейством, як це передбачено
названим вище Порядком, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 року № 845.
Ухвалою суду від 29 травня 2014 року до
участі у справі залучено як
співвідповідача Головне управління
юстиції Львівської області (далі - ГУЮ у
Львівській області, відповідач-2).
Представник позивача Сласар Г.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала з підстав, викладених у
позовній заяві. Просила позов
Представник відповідача ВПВР УДВС ГУЮ
у Львівській області Павлишин Т.І. в
судовому засіданні позову не визнав з
таких підстав. Відділ освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради (боржник у виконавчому
провадженні № 42921781) перебуває на
казначейській формі обслуговування,
відтак рішення про стягнення з такого
боржника коштів в силу вимог ст. 3
Закону України «Про виконавче
провадження» виконуються виключно
органами казначейства в порядку,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.
Відповідно до вимог ст. 52 названого
вище Закону, в першу чергу стягнення за
виконавчими документами звертається
на кошти боржника, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах. Оскільки
державному виконавцю в силу закону
заборонено стягувати кошти з рахунків
такого боржника, то на підставі п. 9 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження» і було прийнято оскаржену
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві. Щодо доводів
позивача про неправомірне покликання
на норми Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень»
пояснив суду, що в постанові від 18.04.2014
року було допущено описку, що втім не
свідчить про її неправомірність.
Стосовно позовних вимог управління ПФУ
про зобов'язання відкрити виконавче
провадження на підставі рішення № 12
від 14.02.2014 року про застосування
фінансових санкцій також додав, що
постановою від 10.04.2014 року виконавче
провадження № 42921781 було відкрито,
однак при примусовому виконанні
зазначеного виконавчого документа
виявлено обставини, які виключають
можливість його виконання, у зв'язку з
чим і прийнято постанову по повернення
такого виконавчого документа. Вважає
постанову від 18.04.2014 року ВП
№ 42921781 про повернення виконавчого
документа стягувачу законною, а дії
правомірними. Просив відмовити у
задоволенні позову повністю.
Відповідач ГУЮ у Львівській області
явки уповноваженого представника в
судове засідання не забезпечив,
відношення до позову не висловив, про
дату, час і місце судового розгляду був
повідомлений належним чином.
Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, повно і всебічно
дослідивши докази на підтвердження
обставин, якими сторони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення, встановив
14 лютого 2014 року управління ПФУ у м.
Самборі та Самбірському районі
прийняло рішення № 12 про застосування
фінансових санкцій за подання до
органів Пенсійного фонду України
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку (а.с. 8),
відповідно до якого до відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради застосовано фінансові
санкції в сумі 170 грн.
На підставі цього рішення державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень Управління ДВС
Головного управління юстиції у
Львівській області постановою від 10
квітня 2014 року відкрив виконавче
провадження за № 42921781 про стягнення з
відділу освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради (боржник у
виконавчому провадженні) на користь
управління ПФУ у м. Самборі та
Самбірському районі (стягувач у
виконавчому провадженні) коштів в сумі
18 квітня 2014 року державний виконавець
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
прийняв постанову про повернення
стягувачеві виконавчого документа -
рішення № 12 від 14.02.2014 року про
застосування фінансових санкцій, яка і
є предметом оскарження.

Як слідує із спірної постанови,
підставою її прийняття стало те, що
боржник у ВП № 42921781 відділ
освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради є бюджетною
установою і має відкриті рахунки
тільки в органах казначейства, тому
рішення про стягнення коштів
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
виконавче провадження» виконують
виключно органи казначейства у
Порядку, затвердженому постановою
Кабміну України № 845 від 03.08.2011
року. З покликанням на норми ст. 52 того ж
Закону державний виконавець зазначив,
що стягнення за виконавчими
документами в першу чергу звертається
на кошти боржника, у тому числі на кошти
на рахунках в банках, а за відсутності у
боржника рахунків в установах банку
подальше виконання органами державної
виконавчої служби рішення управління
ПФУ у м. Самборі та Самбірському районі
№ 12 від 14.02.2014 року є неможливим.

Водночас суд зазначає, що спірна
постанова державного виконавця від
18.04.2014 року містить посилання на ст. 3
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень».

Постанова від 18.04.2014 року ВП № 42921781
разом з виконавчим документом одержана
управлінням ПФУ у м. Самборі та
Самбірському районі 23.04.2014 року, що
підтверджується відмітками на
відтиску вхідного штампа.

Не погодившись з постановою державного
виконавця, управління ПФУ у м.Самборі
та Самбірському районі оскаржило її до
суду з тих підстав, що рішення № 12 від
14.02.2014 року про застосування фінансових
санкцій, яке відповідно до ст. 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
виконавчим документом і має
виконуватися органами державної
виконавчої служби у відповідності із
Законом України «Про виконавче
провадження». При цьому позивач вважає,
що правовою підставою для прийняття
оскарженої постанови державного
виконавця стали норми ст. 3 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», дія якого не
поширюється на правовідносини, де
стягувачем є державний орган, яким
являється управління ПФУ у м.Самборі та
Самбірському районі.

При вирішенні даного спору суд
керувався наступними нормами
законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Особливості провадження у справах з
приводу рішень, дій або бездіяльності
державної виконавчої служби визначені
статтею 181 Кодексу адміністративного
України (далі - КАС України).

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі їх
невиконання в добровільному порядку
визначаються Законом України «Про
виконавче провадження» (в редакції
Закону України № 2677-VI від 04.11.2010 року,
який набрав чинності з 09.03.2011 року) та
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (далі -
Закон № 2677-VI).

У частині другій ст. 3 Закону № 2677-VI
передбачено, що рішення про стягнення
коштів з державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами Державного
казначейства України в установленому
Кабінетом Міністрів України порядку.

Такий порядок затверджено постановою
Кабінету Міністрів України № 845 від
03.08.2011 року (у редакції постанови
Кабміну від 30.01.2013 року № 845) «Про
затвердження Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників» (далі
- Порядок № 845).

Як зазначено в п. 1 цього Порядку, у
ньому визначено механізм виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників
(далі - рішення про стягнення коштів),
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення.

У розумінні п. 2 Порядку № 845 боржником є
визначені в рішенні про стягнення
коштів розпорядники (бюджетні
установи) та одержувачі бюджетних
коштів, а також підприємства, установи
та організації, рахунки яких відкриті в
органах Казначейства. Під виконавчими
документами у цьому Порядку № 845 слід
розуміти оформлені в установленому
порядку виконавчі листи судів та
накази господарських судів, видані на
виконання рішень про стягнення коштів,
а також інші документи, визначені
Законом України «Про виконавче
провадження». Стягувачами є фізичні та
юридичні особи, на користь яких
прийняті рішення про стягнення коштів.

Відповідно до п. 3 Порядку № 845 рішення
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
виконуються на підставі виконавчих
документів виключно органами
Казначейства у порядку черговості
надходження таких документів (про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів - з попереднім
інформуванням Мінфіну, про стягнення
коштів боржників - у межах відповідних
бюджетних призначень, наданих
бюджетних асигнувань (залишків коштів
на рахунках підприємств, установ,
організацій).

Одним із обов'язків органів
Казначейства, які передбачено у п. 4
Порядку №845, є вжиття заходів до
виконання виконавчих документів
протягом установленого строку.

Відповідно до п. 6 Порядку № 845 у разі
прийняття рішення про стягнення коштів
стягувач подає органові Казначейства в
установлений зазначеним органом
спосіб:

- заяву про виконання такого
рішення із зазначенням реквізитів
банківського рахунка, на який слід
перерахувати кошти, або даних про
перерахування коштів у готівковій
формі через банки або підприємства
поштового зв'язку, якщо зазначений
рахунок відсутній;

- оригінал виконавчого документа;

- судові рішення про стягнення
коштів (у разі наявності);

- оригінал або копію
розрахункового документа (платіжного
доручення, квитанції тощо), який
підтверджує перерахування коштів до
відповідного бюджету.

До заяви можуть додаватися інші
документи, які містять відомості, що
сприятимуть виконанню рішення про
стягнення коштів (довідки та листи
органів, що контролюють справляння
надходжень бюджету, або органів
місцевого самоврядування, рішення
органів досудового розслідування та
прокуратури тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 2677-VI
державний виконавець, зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Заходами примусового виконання рішень,
відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 2677-VI, є:
1) звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Порядок звернення стягнення на кошти
та інше майно боржника встановлений
ст. 52 Закону № 2677-VI, відповідно до
якої стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у тому
числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах. Готівкові
кошти, виявлені у боржника,
вилучаються. На кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови про
накладення арешту.

Вичерпний перелік підстав для
повернення стягувачу виконавчого
документа, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, наведено у ч. 1 ст. 47
Закону № 2677-VI. Однією із таких підстав,
відповідно до п. 9 ч. 1 названої статті, є
наявність встановленої законом
заборони щодо звернення стягнення на
майно чи кошти боржника, якщо у нього
відсутнє інше майно чи кошти, на які
можливо звернути стягнення, а також
щодо проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

Відповідно до частин 3 ст. 47 Закону №
2677-VI у разі повернення стягувачу
виконавчого документа та авансового
внеску державний виконавець виносить
постанову з обов'язковим мотивуванням
підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом. Згідно з ч. 5 цієї статті
повернення виконавчого документа
стягувачу з підстав, передбачених цією
статтею, не позбавляє його права
повторно пред'явити виконавчий
документ до виконання протягом
строків, встановлених статтею 22 цього
Закону.

Даючи оцінку спірним правовідносинам
суд виходив з наступного.

Відділ освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради (боржник у
виконавчому провадженні № 42921781) у
розумінні ст. 5 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» є
органом місцевого самоврядування, який
відповідно до ч. 2 ст.16 цього ж Закону є
юридичною особою, наділеною цим та
іншими законами власними
повноваженнями, в межах яких діє
самостійно і несе відповідальність за
свою діяльність відповідно до закону.

За змістом ст. ст. 16, 66 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виконання органом місцевого
самоврядування наданих йому
повноважень забезпечується за рахунок
місцевого бюджету.

Таким чином, відділ освіти Самбірської
міської ради в розумінні положень п. 12
ст.2 Бюджетного кодексу України має
правовий статус бюджетної установи. У
свою чергу це передбачає, що до коштів
боржника застосовується казначейське
обслуговування.

Згідно поданої представником
відповідача в судовому засіданні
відповіді органу державної податкової
служби України № від 15.04.2014 року,
відділ освіти Самбірської міської ради
має відкриті рахунки в ГУ ДКСУ у
Львівській області, в банках рахунки
відсутні.

З урахуванням положень ст. 3 Закону №
2677-VI, а також Порядку № 845, відділ освіти
Самбірської міської ради є боржником,
стягнення коштів з якого на підставі
виконавчих документів має виконувати
лише орган Казначейства, а не орган
державної виконавчої служби.

Відсутність законодавчо визначених
повноважень органу державної
виконавчої служби на стягнення коштів
з бюджетної установи, якою є відділ
освіти Самбірської міської ради, що
було встановлено в ході примусового
виконання рішення управління ПФУ у
м. Самборі та Самбірському районі №
12 від 14.02.2014 року про застосування
фінансових санкцій, зумовило прийняття
рішення про повернення виконавчого
стягувану.

Виходячи із визначеного ст. 52 Закону №
2677-VI порядку звернення стягнення на
кошти та інше майно боржника,
відповідно до якої в першу чергу
стягнення за виконавчими документами
звертається на кошти боржника на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, та
встановленої законом заборони органу
державної виконавчої служби
виконувати рішення про стягнення
коштів з бюджетних установ, суд дійшов
переконання про наявність
передбачених законом підстав для
прийняття державним виконавцем
постанови від 18.04.2014 року ВП № 42921781 про
повернення виконавчого документа
стягувачу.

Щодо доводів позивача про порушення
державним виконавцем п. 7 Порядку № 845
та неправомірне застосування до
спірних правовідносин норм Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» від 05.06.2012р. № 4901-VI (далі
- Закон № 4901- VI) цей Закон встановлює
гарантії держави щодо виконання
судових рішень та виконавчих
документів, визначених Законом України
«Про виконавче провадження» (далі -
рішення суду), та особливості їх
виконання.

За змістом статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавчими
документи, що видаються судами та
підлягають примусовому виконанню
державною виконавчою службою, є:

- виконавчі листи, що видаються судами,
і накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і
Морської арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті;

- ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом;

- судові накази.

Аналіз назви та тексту Закону № 4901-VI
дає підстави вважати, що його дія має
обмежену сферу правового регулювання,
пов'язану виключно із виконанням
судових рішень.

Рішення територіального органу ПФУ про
застосування фінансових санкцій не є
судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, Закон № 4901-VI
не може бути застосований до спірних
правовідносин і посилання на нього
сторонами є помилковим.

У п. 7 Порядку № 845 зазначено, що у разі
наявності підстав для повернення
виконавчого документа стягувачу
керівник органу державної виконавчої
служби подає відповідно до Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень»
Казначейству протягом 10 днів з дня
складення державним виконавцем
відповідного акта оригінал
виконавчого документа разом із
супровідним листом та завірені
належним чином державним виконавцем
копії інших матеріалів виконавчого
провадження.

Оскільки суд дійшов висновку про те, що
Закон № 4901-VI до спірних правовідносин
не застосовується, доводи позивача з
посиланням на п. 7 Порядку № 845, який
стосується особливостей виконання
лише рішень суду, на підставі яких
стягуються кошти саме із державних
підприємств, також є помилковими.

Встановлені судом фактичні обставини
свідчать, що у державного виконавця не
було жодних правових підстав
самостійно скеровувати органам
Казначейства для примусового
виконання рішення управління ПФУ у м.
Самборі та Самбірському районі про
стягнення коштів з відділу освіти
Самбірської міської ради, тому його дії
по прийняттю постанови від 18.04.2014 року
ВП № 42921781 про повернення виконавчого
документа стягувачу є правомірними, а
сама постанова - законною.

За правилами, встановленими статтею 71
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої
статі 71 КАС України, в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні
обставини справи, суд дійшов висновку,
що відповідач вказані вимоги щодо
обов'язку довести правомірність своїх
рішень виконав.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені
) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повно важення надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіривши оскаржені позивачем дії
державного виконавця щодо прийняття
постанови від 18.04.2014 року ВП № 42921781 про
повернення виконавчого документа
стягувачу та саму постанову, суд дійшов
висновку, що відповідач при прийнятті
постанови діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, така
постанова відповідає критеріям,
визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, тому
підстав для задоволення позовних вимог
управління ПФУ у м. Самборі та
Самбірському районі, позиція якого
ґрунтується на помилковому розумінні
вимог закону, немає.

З огляду на висновки суду про
правомірність оскаржених дій та
рішення відповідача, відсутні підстави
і для задоволення позовних вимог про
зобов'язання державного виконавця
відкрити виконавче провадження на
підставі рішення про застосування
фінансових санкцій № 12 від 14.02.2014 року.

Керуючись ст.ст.7-14,69-71,86,87,94,159,160-163,167,181
Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлено 12
червня 2014 року.