Справа № 2а-5825/10/0870
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/14275/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя (далі - ДПІ)

на постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2012

у справі № 2а-5825/10/0870

за позовом Запорізької обласної
кредитної спілки "Довіра" (далі - Спілка)

до ДПІ

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень від
09.12.2009 № /0/20261/10/17, від 19.02.2010 №
/1/2522/10/17, від 11.05.2010 № /2 та від
14.07.2010 № /3, а також від 09.12.2009 №
/0/20304/10, від 19.02.2010 № /1/2523/10/22,
від 11.05.2010 № /2/6909/10/22 та від 26.07.2010 №
/3/13605/10/22.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 14.10.2010 у
позові відмовлено з посиланням на
правомірність донарахування
позивачеві податкових зобов'язань з
податку на прибуток та з податку з
доходів фізичних осіб за оспорюваними
актами індивідуальної дії.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2012 назване рішення суду першої
інстанції скасовано; позов задоволено
частково; визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 09.12.2009 №
/0/20304/10, від 19.02.2010 № /1/2523/10/22,
від 11.05.2010 № /2/6909/10/22 та від 26.07.2010 №
/3/13605/10/22; податкові
повідомлення-рішення від 09.12.2009 №
/0/20261/10/17, від 19.02.2010 № /1/2522/10/17,
від 11.05.2010 № /2 та від 14.07.2010 №
/3 визнано протиправними та
скасовано в частині визначення
податкових зобов'язань з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 8801,34 грн.; в
решті позову відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
положенням чинного законодавства та
дійсним обставинам справи, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення Запорізького окружного
адміністративного суду зі спору.

Позивач у відповідності до статті 216
Кодексу адміністративного судочинства
України подав заперечення на касаційну
скаргу, в якому просить залишити
оскаржувану постанову апеляційного
суду без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне задовольнити касаційні
вимоги ДПІ, виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено планову виїзну
перевірку Спілки з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2007 по
30.06.2009, оформлену актом від 27.11.2009 №
3969/22/25821181. За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
податкові повідомлення-рішення від
09.12.2009:

№ /0/20261/10/17, згідно з яким
позивачеві визначено податкове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 37676,64 грн. ( у тому
числі 12558,88 грн. за основним платежем та
25117,76 грн. за штрафними санкціями);

№ /0/20304/12 про донарахування Спілці
податку на прибуток у сумі 37478,20 грн. (у
тому числі 30501 грн. за основним платежем
та 6977,20 грн. за штрафними санкціями).

Решту оспорюваних податкових
повідомлень-рішень було прийнято
податковою інспекцією у процедурі
адміністративного оскарження
зазначених донарахувань та за
наслідками залишення їх без змін.

Під час цієї перевірки ДПІ було
виявлено, що у перевіреному періоді
позивач на підставі договорів про
використання власного автотранспорту
для службових потреб, укладених з
працівниками Спілки, відшкодовував
таким працівникам витрати на придбання
палива, оплату послуг автостоянки,
послуг з ремонту та технічного
обслуговування автомобілів, закупівлі
автозапчастин без оподаткування
зазначених виплат як додаткового блага
працівників.

Розглядаючи зазначений епізод,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що відшкодування витрат працівників
Спілки, понесених у зв'язку з
виконанням ними службової діяльності,
не є додатковим благом у розумінні
пункту 1.1 статті 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Однак така юридична оцінка обставин
справи не відповідає вимогам Закону, що
регулює розглядувані правовідносини.

Відповідно до абзацу першого пункту 1.1
статті 1 названого Закону додаткові
блага - це кошти, матеріальні чи
нематеріальні цінності, послуги, інші
види доходу, що виплачуються
(надаються) платнику податку його
працедавцем (самозайнятою особою), якщо
такий дохід не є заробітною платою чи
виплатою, відшкодуванням чи
компенсацією за цивільно-правовими
угодами, укладеними з таким платником
податку (далі - інші виплати і
винагороди).

В силу вимог підпункту 4.2.9 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» до складу
загального місячного оподатковуваного
доходу включається дохід, отриманий
платником податку від його працедавця
як додаткове благо (за винятками,
передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), а
саме у вигляді суми грошового або
майнового відшкодування будь-яких
витрат або втрат платника податку, крім
тих, що підлягають обов'язковому
відшкодуванню згідно із законом за
рахунок бюджету або звільняються від
оподаткування згідно з цим Законом
(підпункт «г»).

Таким чином, єдиною умовою звільнення
від обкладення цим податком
здійсненого працедавцем на користь
працівника грошового відшкодування
його витрат є провадження відповідних
виплат з бюджету або звільнення цих
виплат від оподаткування в силу прямої
вказівки закону.

Решта компенсаційних виплат
працівникові незалежно від характеру
компенсованих витрат, підстав та
причин їх виникнення є додатковим
благом працівника.

Наведене обумовлює правильність
висновку податкового органу про
наявність у позивача як у податкового
агента обов'язку нарахувати, утримати
та перерахувати до бюджету необхідну
суму податку з доходів фізичних осіб із
сум виплачених працівникам Спілки
коштів на відшкодування витрат по
обслуговуванню їхніх автомобілів та
свідчить про законність оспорюваного
донарахування податку з доходів
фізичних осіб з причин невиконання
Спілкою цього обов'язку.

На обґрунтування правомірності
визначення Спілці податкового
зобов'язання з податку на прибуток ДПІ
послалася на заниження позивачем бази
оподаткування цим податком у зв'язку з
невключенням до її складу суми
підвищених процентів як санкції за
несвоєчасне виконання боржниками
зобов'язань з повернення кредиту.

Так, умовами кредитного договору, за
яким Спілка надає позичальникові
кредитні кошти під визначений процент,
передбачено відповідальність
позичальника як за порушення строків
щомісячної сплати процентів за кредит
у вигляді подвійного розміру процентів
за кожний місяць запізнення (пункт 5.1
договору), так і за недотримання
строків повернення основної суми
кредиту у вигляді підвищеної
процентної ставки (пункт 5.2 договору).

Надаючи правову оцінку цьому епізоду,
попередні судові інстанції дійшли
різних висновків щодо правової природи
таких підвищених процентів. Зокрема,
апеляційний суд зазначив, що оскільки
такі проценти сплачуються
позичальником у зв'язку з
використанням залучених на визначений
строк коштів, то такі проценти є
пасивним доходом Спілки від операцій з
активами, який звільнений від
оподаткування відповідно до підпункту
7.11.4 пункту 7.11 статті 7 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Однак колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується із здійсненою
апеляційним судом кваліфікацією
розглядуваних виплат.

Дійсно, в силу вимог підпункту 7.11.4
пункту 7.11 статті 7 названого Закону від
оподаткування звільняються доходи
неприбуткових організацій, визначених
у абзаці "в" підпункту 7.11.1, отримані у
вигляді: доходів від здійснення
операцій з активами (у тому числі
пасивних доходів) недержавних
пенсійних фондів та кредитних спілок,
за пенсійними вкладами (внесками),
рахунками учасників фондів
банківського управління відповідно до
закону з цих питань.

Відповідно до абзацу другого підпункту
7.11.13 пункту 7.11 цієї ж статті Закону під
терміном "пасивні доходи" слід розуміти
доходи, отримані у вигляді процентів,
дивідендів, страхових виплат і
відшкодувань, а також роялті.

Згідно з визначенням, що міститься у
пункті 1.10 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
проценти - це доход, який сплачується
(нараховується) позичальником на
користь кредитора у вигляді плати за
використання залучених на визначений
строк коштів або майна.

Таким чином, проценти у розумінні
наведеної норми Закону є платою за
користування залученим капіталом.
Обов'язок зі сплати таких процентів є
елементом основного кредитного
зобов'язання, що заснований на
правомірних діях позичальника.

У справі, що переглядається, зміст
кредитного договору свідчить на
користь висновку про те, що підвищений
розмір процентів є заходом
відповідальності боржника за
невиконання або прострочення
виконання грошового зобов'язання.
Обов'язок зі сплати цих процентів
виникає за фактом порушення
позичальником своїх договірних
зобов'язань.

А відтак, як вірно зазначив суд першої
інстанції, розглядувані підвищені
проценти є доходом Спілки з джерел
інших, ніж визначені у підпунктах
7.11.2-7.11.7 пункту 7.11 статті 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», на який не поширюється
пільговий режим оподаткування.

З урахуванням викладеного слід
погодитися з висновком суду першої
інстанції про законність оспорюваних
донарахувань та, відповідно, про
відсутність підстав для задоволення
даного позову.

За таких обставин, керуючись статтями
220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31.01.2012 у справі № 2а-5825/10/0870
скасувати.

3. Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 14.10.2010 у
справі № 2а-5825/10/0870 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І.
Костенкосудді:І.О. Бухтіярова І.В.
Приходько