Справа № 2а-5658/10/2670
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-5658/10/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Савченко
Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Коротких А.Ю.,

суддів:
Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі
Некрасовій М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
заступника прокурора м. Києва та
Головного управління Державної
міграційної служби в місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 лютого 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби в місті
Києві, за участю Прокуратури м. Києва
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В
И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 лютого 2014 року позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано рішення управління
міграційної служби в місті Києві про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, викладене у повідомленні № 99
від 25 серпня 2011 року. Зобов'язано
Головне управління Державної
міграційної служби в місті Києві
повторно розглянути питання про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №
3671-VІ з урахуванням висновків суду. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
заступник прокурора м. Києва та Головне
управління Державної міграційної
служби в місті Києві подали апеляційні
скарги, в яких просять суд апеляційної
інстанції скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нову, якою
в задоволенні позову відмовити
повністю. Свої вимоги апелянти
аргументують тим, що судом першої
інстанції були неповно з'ясовані всі
обставини, що мали суттєве значення для
вирішення справи та допущені порушення
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, які з`явились у судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
провадження в даній справі зупинялось
неодноразово у зв'язку з розглядом
кримінальної справи, порушеної
відносно ОСОБА_3

Вироком Дарницького районного суду м.
Києва від 09 вересня 2013 року ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального
кодексу України та призначено
покарання у вигляді 2 (двох) років
позбавлення волі (а.с.153-155).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року вирок Дарницького
районного суду м. Києва від 09 вересня 2013
року відносно ОСОБА_3 змінено.
Зараховано до строку відбування
покарання ОСОБА_3 строк тримання під
вартою з 11.09.2009 року по 19.02.2010 року
включно. В іншій частині вирок залишено
без змін (а.с.156-159).

Як вбачається з матеріалів справи, 03
березня 2010 року позивач звернувся до
органів міграційної служби із заявою
про надання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_3,
управлінням міграційної служби у м.
Києві (правонаступником якого є
Головне управління Державної
міграційної служби України в м. Києві)
прийнято наказ № 184 від 30 березня 2010
року «Про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця громадянину
Білорусії ОСОБА_3».

Рішенням управління міграційної
служби у м. Києві (правонаступником
якого є Головне управління Державної
міграційної служби України в м. Києві)
від 30 березня 2010 року № 22 позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч.
1 ст. 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, щодо
якої встановлено, що умови, передбачені
п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону,
відсутні.

Статтею 10 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового та
тимчасового захисту» ( далі - Закон
України № 3671-VI) встановлено порядок
прийняття рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Зокрема, вищезазначеною нормою
передбачено, що у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається. За
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. У разі,
якщо спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції прийняв рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом семи робочих
днів з дня його отримання надсилає або
видає особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Як встановлено судом першої інстанції
та не спростовано відповідачем
(управлінням міграційної служби у м.
Києві) в судах першої та апеляційної
інстанцій, під час проведення
співбесіди з працівником міграційної
служби позивач повідомляв про
обставини, які викликають у нього
побоювання стати жертвою
переслідувань в разі його повернення
до країни походження, тобто до
Білорусії.

З матеріалів особової справи
громадянина Білорусії ОСОБА_3, копія
якої міститься в матеріалах справи,
вбачається, що Головне управління
Державної міграційної служби у м.
Києві, надаючи висновок про
доцільність відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, не надало
належної оцінки відповідності
побоювань позивача ситуації в країні
її походження.

Колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Судом першої інстанції в мотивувальній
частині було правильно встановлено
протиправність рішення управління
міграційної служби у м. Києві
(правонаступником якого є Головне
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві) від 30 березня
2010 року № 22, яким позивачу відмовлено у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Однак в резолютивній частині суд
першої інстанції помилково скасував
рішення управління міграційної служби
в м. Києві про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, викладене у
повідомленні № 99 від 25 серпня 2011 року.
Дане рішення відповідача в матеріалах
справи відсутнє та не оскаржувалось
позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції було зроблено правильний
висновок про те, що відповідачем
всупереч статтям 10 та 27 Закону України
№ 3671-VІ не були всебічно вивчені та
оцінені всі докази наявності умов для
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
однак в резолютивній частині скасовано
рішення, яке не оскаржувалось
позивачем та відсутнє в матеріалах
справи.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія
суддів, у відповідності до ч.2 ст. 205 КАС
України, приходить до висновку, що
постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати та ухвалити нову
постанову, якою позов задовольнити
частково.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги заступника
прокурора м. Києва та Головного
управління Державної міграційної
служби в місті Києві задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нову, якою позов
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення управління міграційної служби
в місті Києві про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, викладене у
повідомленні № 22 від 30 березня 2010 року.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби в місті
Києві повторно розглянути питання про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №
3671-VІ з урахуванням висновків суду.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, визначеному ст. 254 КАС України,
але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий суддя:
Коротких А.Ю.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Повний текст виготовлено: 03.06.2014 року.

Головуючий суддя

Коротких А. Ю.

Судді:

Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.