Справа № 454/3/14-а
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 р.
Справа № 876/2526/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського
районного суду Львівської області від
10 січня 2014 року про відмову у відкритті
провадження у справі за позовом
ОСОБА_1 до Сілецької сільської ради
Сокальського району, третя особа -
ОСОБА_2 про неправомірність дій і
визнання рішення неправомірним,

В С Т А Н О В И В:

07 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою, в якій просив
визнати нечинним рішення ХХІ сесії V
скликання Сілецької сільської ради
Сокальського району Львівської
області № 192 від 25.12.1992 року в частині
надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення
технічної документації із землеустрою
земельної ділянки по вул. Миру в с.
Сілець Сокальського району, а дії
відповідача визнати протиправними.

Ухвалою Сокальського районного суду
Львівської області від 10 січня 2014 року
відмовлено у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовною
заявою ОСОБА_1 до Сілецької сільської
ради Сокальського району про
неправомірність дій і визнання рішення
неправомірним

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, оскільки вважає, що
ухвала прийнята з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
відповідно до статті 17 КАС юрисдикція
адміністративних судів щодо вирішення
адміністративних справ поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму, спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

У відповідності до п. 1 ч.4 ст. 105 КАС
України, адміністративний позов може
містити вимогу про скасування або
визнання нечинним рішення відповідача
суб'єкта владних повноважень повністю
або окремих його положень.

З огляду на викладене, позивач вважає,
що подана позовна заява повинна
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства,
просить скасувати ухвалу суду першої
інстанції та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, у судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до пункту 2 частини 1
статі 197 Кодексу адміністративного
судочинства (КАС) України вважає
можливим здійснювати розгляд справи в
порядку письмового провадження за
наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні відносини виникли у зв'язку із
прийняттям рішення 21 сесії 5 скликання
Сілецької сільської ради Сокальського
району №192 від 25.12.2009 року, яким ОСОБА_2
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
земельної ділянки за адресою по вул.
Миру, с. Сілець Сокальського району

Відмовляючи у відкритті провадження у
справі, суд першої інстанції керувався
тим, що подана позовна заява не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства, а своє
рішення мотивував тим, що згідно ст. 15
ЦПК України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Такі висновки судді, на думку
апеляційного суду, не відповідають
фактичним обставинам справи та є
передчасними.

Так, відповідно статті 104 Кодексу
адміністративного судочинства України
від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України)
до адміністративного суду має право
звернутися з адміністративним позовом
особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

Згідно частини другої статті 4 КАС
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

Виходячи із загального розуміння
правового спору, публічно-правовий
спір - це відносини, які виникають
внаслідок реального або уявного
порушення прав, свобод та інтересів
учасників публічно-правових відносин.

В свою чергу, публічно-правові
відносини - це відносини між органами
влади і їх посадовими чи службовими
особами, які здійснюють владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень і
фізичними та юридичними особами.

При цьому, відповідно до пункту 7
частини першої статті 3 КАС України,
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень

Тобто, як вбачається із наведених
правових положень та узгоджується із
частиною першою статті 17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень - органом
місцевого самоврядування владних
управлінських функцій.

Положеннями частини другої ст. 123
Земельного Кодексу України визначено,
що особа, яка зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку (ч. 3 ст. 123 ЗК України)

Відтак, наведені правові норми дають
змогу зробити висновок, що надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки чи відмова в його наданні є
рішенням суб'єкта владних повноважень -
органу місцевого самоврядування, який
в даному випадку виконує владні
управлінські функції. Більше того, слід
зауважити, що саме пособі надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не визначає права власності за
особою на ту чи іншу земельну ділянку.

Окрім того, з аналізу норм статті 26
Закону №280/97-ВР, статті 6 Закону України
від 9 квітня 1999 року N 586-XIV «Про місцеві
державні адміністрації», частини
першої статті 116 Земельного кодексу
України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III
випливає, що управління та
розпорядження державним і комунальним
майном є організаційно-правовою
діяльністю суб'єктів владних
повноважень - органів державної влади
та органів місцевого самоврядування,
які здійснюють її шляхом прийняття
актів з дотриманням встановленої
процедури.

Відповідно до положень статей 13, 14
Конституції України, статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України від
16 січня 2003 року №435-IV, статті 148
Господарського кодексу України від 16
січня 2003 року №436-IV власниками землі є
держава, Автономна Республіка Крим та
територіальні громади. Конституційний
Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010
року №10-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Вищого
адміністративного суду України щодо
офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17 КАС
України закріпив наступне:

- положення частини першої статті 143
Конституції України ( 254к/96-ВР ), згідно з
якими територіальні громади села,
селища, міста безпосередньо або через
утворені ними органи місцевого
самоврядування "вирішують інші питання
місцевого значення, віднесені законом
до їхньої компетенції", слід розуміти
так, що при вирішенні цих питань органи
місцевого самоврядування діють як
суб'єкти владних повноважень;

- положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті
12 Земельного кодексу України ( 2768-14 ) у
частині повноважень сільських,
селищних, міських рад відповідно до
цього кодексу ( 2768-14 ) вирішувати
питання розпорядження землями
територіальних громад, передачі
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб, надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності, вилучення
земельних ділянок із земель
комунальної власності треба розуміти
так, що при вирішенні таких питань ці
ради діють як суб'єкти владних
повноважень;

- положення пункту 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України ( 2747-15 ) стосовно
поширення компетенції
адміністративних судів на "спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності" слід розуміти
так, що до публічно-правових спорів, на
які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності,
належать до публічно-правових спорів,
на які поширюється юрисдикція
адміністративних судів (п. 12 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20.05.2013 №8).

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до переконання, розгляд
даної справи повинен відбуватись в
рамках адміністративного судочинства.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 199 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право
скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі, і
направити справу для продовження
розгляду.

В силу п.4 ст. 204 КАС України підставами
для скасування ухвали суду, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі, і направлення справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Оскільки висновки суду першої
інстанції допустився помилки в частині
застосування норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення питання,
ухвала суду першої інстанції підлягає
до скасування з направленням справи до
цього ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
ухвалу Сокальського районного суду
Львівської області від 10 січня 2014 року
про відмову у відкритті провадження у
справі № 454/3/14-а - скасувати, а справу
направити до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов