Справа № 308/2599/14-а
Суддя: Лемак О. В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Спарва№ 308/2599/14-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2014
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в
особі:

головуючої судді - Лемак О.В.

при секретарі - Сухан Н.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгороді
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради про
поновлення на роботі та про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду з позовом до
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, з врахуванням уточнення
позовних вимог, просить:

- скасувати Розпорядження голови
Ужгородської міської ради за №11-р від
14.01.2014 року про звільнення його як
незаконне та протиправне;

- поновити його на роботі на посаді
начальника відділу землекористування
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради;

- стягнути з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради на користь
його середній заробіток за час
вимушеного прогулу;

- стягнути з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради на користь
його 40 000,00 гривень на відшкодування
моральної шкоди;

- допустити негайне виконання рішення
в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі
на посаді начальника відділу
землекористування Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в межах суми
платежу за один місяць.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач
перебував в трудових відносинах з
відповідачем, його було прийнято на
роботу на посаду начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів 22.07.2013 року.

Згідно розпорядження міського голови
за № 11-р від 14.01.2014 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів з 14 січня 2014 року
за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КзпП України.
Позивач вважає, його звільнення
незаконним, оскільки він згоди не давав
на звільнення з 14.01.2014 року, в заяві
позивач просив погодити його
звільнення за угодою сторін з 15 січня
2014 року.

У судовому засіданні позивач уточненні
позовні вимоги підтримав та просив
позов задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча
повідомлявся належним чином про час,
дату та місце розгляду справи, про
причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 КАС України
«публічна служба - діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування».

Судом встановлено, що позивач
перебував в трудових відносинах з
відповідачем, його було прийнято на
роботу на посаду начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів 22.07.2013 року.

Згідно розпорядження міського голови
за № 11-р від 14.01.2014 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів з 14 січня 2014 року
за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КзпП України.

Не погоджуючись з прийнятим наказом
про звільнення позивач звернувся до
суду за захистом порушених прав та
охоронюваних законом інтересів.

З дослідженої в судовому засіданні
копії заяви про звільнення поданої
позивачем в порядку п.1 ст.36 КЗпП
України вбачається, що позивач просив
звільнити його з займаної посади за
угодою сторін з 15 січня 2014 року.

Так, згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Пленум Верховного Суду України в п.8
постанови «Про практику розгляду
судами трудових спорів» №9 від 6
листопада 1992 року з наступними
змінами, роз'яснив, що судам необхідно
мати на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1
ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами.

Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору.

Отже, визначення дати звільнення за
згодою сторін є обов'язковою умовою
такого звільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що звільнення позивача за пунктом 1
частини 1 статті 36 КЗпП України було
незаконно, оскільки наказ про
звільнення був виданим без досягнення
домовленості між позивачем та
відповідачем про дату звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Що стосується вимоги позивача про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, то вона безумовно
підлягає задоволенню, оскільки є
похідною від вимоги про поновлення на
роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 цього ж Кодексу
при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Щодо стягнення моральної шкоди у
розмірі 40 000,00 грн., заявленим позивачем,
суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту Постанови
Пленуму Верховного суду України № 4 від
31.03.1995 "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Особа (фізична чи
юридична) звільняється від
відповідальності по відшкодуванню
моральної шкоди, якщо доведе, що
остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до п. 9 цієї Постанови
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану та
інше.

Під час судового розгляду з'ясовано, що
у зв'язку із незаконним звільненням
позивача відповідачем завдано
моральних страждань, які виразилися в
порушенні його ділової репутації, що
спричинило втрату нормальних життєвих
зв'язків.

З огляду на вище викладене, суд дійшов
висновку, що на користь позивача слід
стягнути з відповідача 10 000 грн.
моральної шкоди, що відповідає
встановленим та доведеним обставинам
справи.

Керуючись ст. ст.5. 17, 18, 158, 159, 160,163, 185, 186
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Змінений адміністративний позов
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради про
поновлення на роботі та про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу - задовольнити
частково.

Скасувати Розпорядження голови
Ужгородської міської ради за №11-р від
14.01.2014 року про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді
начальника відділу землекористування
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради.

Стягнути з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Стягнути з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради на користь
ОСОБА_1 10 000,00 гривень на відшкодування
моральної шкоди.

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на
посаді начальника відділу
землекористування Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в межах суми
платежу за один місяць.

Стягнути з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради на користь
держави судовий збір у розмірі 73,08 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Суддя:
Лемак О.В.