Справа № 808/2544/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

21 травня 2014 року (12 год. 35 хв.) Справа №
808/2544/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Мащенко Д.В.,

представників позивача - Тараненка В.Д.,
Бачуріна П.П.,

представника відповідача - Шахрай О.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізька
оптово-роздрібна фірма «Взуття» до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень-рішень.

08.04.2014 до Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Запорізька оптово-роздрібна фірма
«Взуття» (далі - позивач) до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області (далі - відповідач),
в якому позивач просить: визнати
незаконними та скасувати винесені
відповідачем: податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
від 19.12.2013, яким визначена сума
грошового зобов'язання за основним
платежем 13894 грн. та штрафними
санкціями - 3473,50 грн., та податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
від 19.12.2013, яким визначена сума
грошового зобов'язання в розмірі 5714
грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідачем була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка позивача з питань
своєчасності та повноти сплати податку
на прибуток та податку на додану
вартість при здійсненні господарських
операцій з ТОВ «Молл-Сервіс» за період
з 01.10.2011 по 31.12.2011 за результатами якої
складено акт від 29.11.2013 №114/22-01/01554516
(далі - Акт перевірки). На підставі Акту
перевірки відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення № від 19.12.2013
та № від 19.12.2013. Висновки Акту
перевірки позивач вважає
необґрунтованими, а тому оскаржувані
податкові повідомлення-рішення на
думку позивача є безпідставними та
підлягають скасуванню.

Ухвалою від 10.04.2014, через
невідповідність вимогам ст. 106 КАС
України, позов був залишений без руху,
позивачу наданий строк для усунення
недоліків позову до 25.04.2014.

У визначений судом строк позивач
усунув недоліки позову.

Ухвалою від 24.04.2014 провадження у справі
було відкрите, судове засідання
призначене на 13.05.2014.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва до 21.05.2014.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги з
підстав викладених у позовній заяві,
зокрема зазначивши, що у позивача
наявні та були надані перевіряю чому
всі первинні документи, які
підтверджують постачання товару від
ТОВ «Молл-Сервіс». Вважає,
безпідставним вимагання
товарно-транспортних накладних,
оскільки перевезення товару
здійснювалось транспортом ТОВ
«Молл-Сервіс». Експедиторська
організація не була задіяна для
поставки товару і тому
товарно-транспортна накладна не
оформлювалась. Зазначив, що фактом
підтверджуючим наявність придбаного
товару є його подальша реалізація.
Наголосив, що з метою подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності позивач правомірно
сформував податковий кредит за жовтень
2011 року за наслідками здійснення угоди
з ТОВ «Молл-Сервіс». Зазначив, що
відсутні будь-які докази фіктивності
правочину між позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс». Просив задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти позовних
вимог з підстав викладених у
запереченнях проти позову, зокрема
зазначивши, що висновки Акту перевірки
свідчать про порушення позивачем вимог
п. 201.4 ст. 201, пп. 198.3, 198.6 ст. 198, пп. 14.1.27 п.
14.1 ст. 14, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України в
результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість та податок
на прибуток. Позивачем транспортування
товару не підтверджено, ненадання
документів по перевезенню товару,
якості та походження товару не
підтверджують фактичне постачання
товару. Крім того, згідно акту
перевірки ТОВ «Молл-Сервіс»
встановлено відсутність об'єктів
оподаткування при продажу товарів
(послуг) за червень-листопад 2011 року.
Зазначив, що діяльність ТОВ
«Молл-Сервіс» не пов'язана з
постачанням взуття, крім того було
встановлено, що ТОВ «Молл-Сервіс» не
знаходиться за юридичною адресою.

Тому, вважає оскаржувані податкові
повідомлення - рішення правомірними,
через що просив відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 21.05.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали і з'ясувавши обставини
адміністративної справи, дослідивши
наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2011 між позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс» був укладений договір
купівлі- продажу №60, за яким ТОВ
«Молл-Сервіс» зобов'язався передати у
власність позивачу взуття в
асортименті, а позивач прийняти та
сплатити його вартість. ТОВ
«Молл-Сервіс» зобов'язався
відвантажити товар позивачу або
перевізнику.

За наслідками виконання поставки
товару ТОВ «Молл-Сервіс» видавалась
позивачу податкова накладна від 05.10.2011
№7 на суму 83364,00 грн. у тому числі ПДВ у
сумі 13894,00 грн. та видаткова накладна
від 05.10.2011 №051001 на зазначену суму.

Розрахунок із ТОВ «Молл-Сервіс» за
виконання зазначеного договору
здійснювався у безготівковій формі,
шляхом переказу коштів на банківський
рахунок ТОВ «Молл-Сервіс», що
підтверджується платіжним дорученням
№1619 від 12.10.2011 на суму 83364,00 грн.

На підставі повідомлення від 08.11.2013
№136/10-22-01 та наказу відповідача від
08.11.2013 №411 в період з 18.11.2013 по 22.11.2013
відповідачем була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка позивача з питань
своєчасності та повноти сплати податку
на прибуток та податку на додану
вартість при здійсненні господарських
операцій з ТОВ «Молл-Сервіс» за період
з 01.10.2011 по 31.12.2011.

За результатами перевірки 29.11.2013
відповідачем був складений Акт
перевірки, згідно висновків якого
встановлено порушення позивачем вимог:

1. п. 201.4 ст. 201, пп. 198.3, 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України в
результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість, який
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет на загальній сумі 13894,00 грн., у
тому числі по періодах: листопад 2011
року в сумі 13894,00 грн.;

2. пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 138.8 ст. 138, пп.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України в результаті чого позивачем
занижено податок на прибуток
підприємств нарахованого та
сплаченого позивачем за період з 01.10.2011
по 31.12.2011 на загальній сумі 5714,00 грн., у
тому числі по періодах: 2-4 квартал 2011
року в сумі 5714,00 грн.

Не погоджуючись з висновками Акту
перевірки позивачем 09.12.2013 було подано
заперечення до Акту перевірки, які,
згідно відповіді на заперечення від
16.12.2013 №13677/10/01-30-22-01, залишені
відповідачем без задоволення.

На підставі Акту перевірки 19.12.2013
відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення №, яким
визначена сума грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем 13894,00 грн. та
штрафними санкціями - 3473,50 грн. та
№, яким визначена сума грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 5714,00 грн.

27.12.2013 позивачем було подано первинну
скаргу на оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Рішенням від 25.02.2014 №696/10/0801-1004-13
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення були залишені без
змін, а первинна скарга позивача
залишена без задоволення.

12.03.2014 позивачем було подано до
Міністерства доходів і зборів України
скаргу на оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, проте рішенням
від 26.03.2014 №5325/6/99-99-20-01-15 останній
податкові повідомлення-рішення та
рішення про результати розгляду
первинної скарги залишив без змін, а
скаргу позивача без задоволення.

Не погодившись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач звернувся до суду із цим
позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2
КАС України, відповідно до яких, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії): безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскільки підставою прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стали висновки Акту
перевірки, то для вирішення позовних
вимог необхідним є дослідження
обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача
посилається на недотримання, позивачем
вимог п. 201.4 ст. 201, пп. 198.3, 198.6 ст. 198, пп.
14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України.

Відповідно до 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку контролюючим органом
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Платники податку, що застосовували
касовий метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні
ними права власності на заставне майно
з метою подальшого продажу таке право
зберігається до моменту продажу такого
заставленого майна.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником);

Згідно п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

За приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
контролюючому органу та здійснити
заходи, необхідні для поновлення таких
документів. Письмова заява має бути
надіслана до/або разом із поданням
розрахунку податкових зобов'язань за
звітний податковий період. Платник
податків зобов'язаний відновити
втрачені, знищені або зіпсовані
документи протягом 90 календарних днів
з дня, що настає за днем надходження
такої заяви до контролюючого органу.

Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення.

Судом встановлено, що відповідач
звертався до позивача із запитами про
надання пояснень та їх документального
підтвердження від 06.11.2012 №21903/10/22-21 та
від 08.11.2013 №10415/10/08-30-22-05 по
взаємовідносинам з ТОВ «Молл-Сервіс».

Суд зазначає, що позивачем на запит
відповідача від 06.11.2012 №21903/10/22-21 були
надані копії первинних документів
підтверджуючих господарські операції
з ТОВ «Молл-Сервіс»: видаткова
накладна, податкова накладна, платіжне
доручення, договір купівлі-продажу,
сертифікат відповідності, накладні на
передачу товару у роздрібну мережу.
Крім того, повідомив, що товар,
отриманий від ТОВ «Молл-Сервіс» в
жовтні 2011 року був доставлений ТОВ
«Молл-Сервіс» на склад позивача. На
отримання даної партії взуття була
виписана довіреність №624 від 07.10.2011.

На запит відповідача від 08.11.2013
№10415/10/08-30-22-05 позивач повідомив, що в
період з 01.10.2011 по 31.12.2011 від ТОВ
«Молл-Сервіс» був отриманий товар
11.10.2011 за видатковою накладною №051001 на
суму 83364,00, в тому числі ПДВ у сумі 13894,00
грн. До декларації з податку на
прибуток за 4 квартал 2011 року були
включені видатки на собівартість
товару на суму 24842,49 грн. Крім того, було
надано звіт по залишкам товару по
постачальнику ТОВ «Молл-Сервіс» на
01.01.2012.

Судом встановлено, що позивачем за
період з 01.10.2011 по 31.12.2011 задекларовано
податок на прибуток у сумі 108668,00 грн.

Також, позивачем за період з 01.10.2011 по
31.12.2011 задекларовано податкового
кредиту на загальну суму з ПДВ 653155,00
грн., у тому числі ПДВ у сумі 13894,00 грн. по
операціях з ТОВ «Молл-Сервіс».

На виконання умов укладеного договору
продавцем на суму поставки 83364,00 грн. у
тому числі ПДВ у сумі 13894,00 грн. виписано
податкову накладну 05.10.2011 №7 та
видаткову накладну від 05.10.2011 №051001.
Позивач розрахувався за поставлений
товар у повному обсязі, про що свідчить
платіжне доручення №1619 від 12.10.2011.

Всі вищевказані документи наявні в
матеріалах справи.

Відповідач стверджує, що підтвердити
факт реальності операцій поставки ТОВ
«Молл-Сервіс» на адресу позивача не має
можливості, оскільки до перевірки не
надано товарно-транспортних накладних.

В обґрунтування твердження про
необхідність документального
оформлення факту транспортування
товару від ТОВ «Молл-Сервіс» до
позивача відповідач посилається на
вимоги Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
які затверджені наказом Міністерства
транспорту України №363 від 14.10.1997,
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 за №128/2568.

Згідно із преамбулою зазначених
Правил, Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні
(далі - Правила) визначають права,
обов'язки і відповідальність власників
автомобільного транспорту -
Перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - Замовників.

Відтак, ці Правила регламентують
взаємовідносини між перевізниками з
одного боку та вантажовідправниками і
вантажоодержувачами з іншого боку, і не
підлягають обов'язковому застосуванню
в разі транспортування вантажу
транспортом постачальника або покупця
товару.

З наведених підстав, суд вважає
безпідставним посилання відповідача
на вимоги Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
оскільки регламентовані ними
відносини різняться із відносинами,
які склалися між позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс».

Позивач зазначає, що доставка товару,
згідно умов укладеного договору,
здійснювалася на склад покупця
продавцем за його рахунок.

З метою отримання зазначеного товару
від ТОВ «Молл-Сервіс» позивач
виписував на завідувача складу
Степанченко А.А. довіреність №624 від
07.10.2011, що зареєстрована в журналі
реєстрації довіреностей за 2011-2013 роки.

Суд зазначає, що позивачем були надані
накладні відпуску товару від 11.10.2011
№ та №, що підтверджують
факт реалізації товару: взуття
чоловіче у кількості 54 пари на суму
51546,00 грн., в тому числі ПДВ на суму 27860,04
грн.; взуття чоловіче у кількості 83 пари
на суму 80327,00 грн., в тому числі ПДВ на
суму 43435,00 грн.

Також, на підтвердження подальшого
використання взуття у господарській
діяльності позивачем була надана
довідка про залишки в магазинах по
постачальнику ТОВ «Молл-Сервіс»,
згідно якої станом на 01.12.2013 на
реалізації у позивача залишилось 16 пар
взуття, з тих що були поставлені ТОВ
«Молл-Сервіс» за видатковою накладною
від 05.10.2011 №051001.

Крім того, з метою підтвердження факту
постачання від ТОВ «Молл-Сервіс» та
наявності на реалізації у позивача
взуття, поставленого від останнього за
видатковою накладною від 05.10.2011 №051001,
позивачем були надані фотознімки
коробок із зазначеного взуття.

В Акті перевірки відповідач
посилається на акт від 27.12.2011 №27/23-37433290
про результати невиїзної
документальної позапланової перевірки
ТОВ «Молл-Сервіс» з питань
правомірності формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту
декларацій з податку на додану
вартість за період з 05.05.2011 по 30.11.2011,
відповідно до якого було встановлено
порушення ТОВ «Молл-Сервіс» ст. 203, 215, 216
ЦК України, а саме вчинення правочинів,
які не спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах, здійснених ТОВ
«Молл-Сервіс» при придбанні та продажу
товарів (послуг).

Також, відповідач посилається на лист
від 03.12.2013 Рокитнянського відділення
Білоцерківської ОДПІ Міністерства
Міндоходів та зборів в Київський
області, згідно яких провести
зустрічну звірку ТОВ «Молл-Сервіс»
неможливо, оскільки підприємство
перебуває у стані 8 - до ЄДР внесено
запис про відсутність за
місцезнаходженням.

Щодо посилання відповідача на
нікчемність правочину укладеного між
позивачем та ТОВ «Молл-Сервіс», суд
зазначає наступне.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів
наявності фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
заволодіння ним, внаслідок укладання
та виконання позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс» правочину.

Суд зазначає, що на даний час у суду
відсутні відомості щодо наявності
судового рішення, яке б спростовувало
факт реальності виконання договору
укладеного між позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс».

Відповідачем не доведено наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угода між позивачем та ТОВ
«Молл-Сервіс» порушує публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямований на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів, які
економічно необхідні для виконання
такого постачання або здійснення
діяльності тощо, що може свідчити про
відсутність необхідних умов для
здійснення відповідної господарської,
економічної діяльності як позивачем,
так і його контрагентом - що є лише
припущенням.

Крім того, посилання відповідача на
частини 1, 5 статті 203, частини 1,2 статті
215, статтю 216 ЦК України є безпідставним,
так як зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої контролюючим
органам не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними.

У позивача як на момент проведення
перевірки, так і під час судового
розгляду даної справи були в наявності
всі первинні документи (їх копії наявні
в матеріалах справи), які підтверджують
факт поставки товарів ТОВ
«Молл-Сервіс» на користь позивача.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо
контрагент підприємства порушив
законодавство при нарахуванні та
сплаті своїх податкових зобов'язань,
відповідальність за це несе виключно
він, можливості покладення
відповідальності на інших осіб
законодавством України не тільки не
передбачено, але прямо заборонено.
Таким чином, несплата податків однією
із сторін правочину чи їх приховування
не є підставою для висновку про
нікчемність правочину.

Отже, висновок відповідача про
нікчемність укладеного позивачем
правочину зроблений з огляду на
діяльність його контрагента є
безпідставним та не обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV
(далі - Закон України №996-ХІV)
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV
визначено, що первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1, 2.2, 2.4, 2.16 п. 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
передбачено наступне:

Первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі
первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до
перевірки документи є первинними
документами у розумінні ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
оформлені належним чином, підписані
повноважними особами підприємств,
завірені печатками підприємств та
повністю підтверджують факт
здійснення операції і, відповідно,
право позивача на включення до складу
податкового кредиту та валових витрат
відповідних сум по операціям з ТОВ
«Молл-Сервіс».

З наведених вище підстав суд доходить
висновку про обґрунтованість
заявлених позивачем вимог щодо
протиправності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень та
необхідність їх скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Доданим до матеріалів справи платіжним
дорученням №214 від 02.04.2014 документально
підтверджується факт сплати позивачем
судового збору в сумі 182,70 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на
користь позивача з Державного бюджету
України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Запорізька оптово-роздрібна фірма
«Взуття» до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області про
визнання незаконними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
19.12.2013 №, прийняте Державною
податковою інспекцією у
Шевченківському районі м.Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю
«Запорізька оптово-роздрібна фірма
«Взуття» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 17367,50 грн., з яких за
основним платежем - 13894 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 3473,50
грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
19.12.2013 №, прийняте Державною
податковою інспекцією у
Шевченківському районі м.Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю
«Запорізька оптово-роздрібна фірма
«Взуття» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на 5714,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізька
оптово-роздрібна фірма «Взуття» (, зареєстроване: 69068,
м.Запоріжжя, вул. Фонвізіна, буд. 8)
судовий збір у сумі 182,70 грн. (сто
вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль