Справа № 812/1932/14
Суддя: О.В. Солоніченко
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/1932/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

судді:
Солоніченко О.В.

при секретарі:
Калашнікові Д.О.,

за участю

представника позивача
Антонець Л.С. довіреність від 16.05.2014,

представника відповідача
Некрасенко Т.С. довіреність від 18.03.2014,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-інвест
вугілля» до Первомайської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в
Луганській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
14.02.2014 № , -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтер-інвест вугілля» до
Первомайської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в Луганській
області. в якому позивач просив суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 14.02.2014 форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників в частині
нарахування зобов'язань в сумі 1 682 669,14
грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що оскаржуваним
рішенням відповідач фактично повторно
нарахував позивачу зобов'язання зі
сплати податку з доходів найманих
працівників. Так, при визначенні суми
грошового зобов'язання відповідач не
врахував, що сума податку є узгодженою,
оскільки позивач визначив її
самостійно, подавши до контролюючого
органу відповідну форму 1ДФ за звітний
період. Факт своєчасного звітування
відображено безпосередньо
відповідачем в акті перевірки. Отже, на
думку позивача, оскільки зобов'язання є
узгодженим, але не сплаченим своєчасно
у строки, визначені ст. 168 Податкового
кодексу України, відповідач мав
скласти та направити позивачу не
податкове повідомлення-рішення, а
податкову вимогу, як це передбачено ст.
59 Податкового кодексу України.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала заявлені вимоги з
підстав, викладених у позові, просила
суд задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала, надавши
письмові заперечення, в яких серед
іншого, з посиланням на норми ст.ст. 46, 54,
168, 176 зазначила, що твердження позивача
про те, що розрахунок 1ДФ є визначенням
податкового зобов'язання є
безпідставним, оскільки відомості щодо
нарахуванням зобов'язання та таким
розрахунком не вносяться до облікової
картки платника. Відповідач вказав
також, що норма абз. «г» п. 176.2
Податкового кодексу, яка передбачала,
що зазначені у розрахунку суми
податку, є узгодженими зобов'язаннями
податкового агента, на момент спірних
правовідносин була виключена, що також
свідчить про те, що зазначені у
розрахунку суми податку не є
узгодженими. Тому рішення податкового
органу про збільшення позивачу суми
податку є правомірним та
обґрунтованим.

Вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

На підставі ст. 2 КАС України у справах
про оскарження рішень суб'єктів
владних повноважень слід перевіряти чи
прийняті такі рішення на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України на
Законами України, з виконанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії), безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія), з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення,
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Судом встановлено, що позивач -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтер-інвест
вугілля» зареєстровано виконавчим
комітетом Ворошиловської районної в м.
Донецьку ради 23.04.2004, ,
перереєстровано виконавчим комітетом
Первомайської міської ради Луганської
області 18.02.2008, перебуває на
податковому обліку в Первомайській
об'єднаній державній податковій
інспекції ГУ Міндоходів у Луганській
області.

Відповідачем - Первомайською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів в Луганській області у
період з 12.11.2013 по 25.11.2013 проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань несплати
податку на доходи фізичних осіб та
єдиного соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2013 по 30.09.2013, за результатами якої
складено акт від 02.12.2013 № 184/12-10-17/32458462
(а.с.8-11).

Підстави призначення та порядок
проведення перевірки позивачем не
оскаржуються.

В акті перевірки наведено висновки
відповідача про встановлення
порушення позивачем пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п.
168.1 ст. 168, п. 171.1 ст. 171, абз. «е» п. 176.1, абз.
«а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу
України, а саме, підприємство під час
виплати оподатковуваного доходу не
перерахувало до бюджету податок з
доходів фізичних осіб за період з 01.01.2013
по 30.09.2013 на загальну суму 1 686 463,21 грн.

На підставі акта перевірки, а також з
урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у Луганській
області від 13.02.2014 про результати
розгляду скарги позивача, відповідачем
прийнято спірне податкове
повідомлення-рішення від 14.02.2014 форми
«Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку з
доходів найманих працівників в частині
нарахування зобов'язань в сумі 1 682 669,14
грн., в тому числі за основним платежем -
1 686 463,21 грн. (а.с.12-19).

Зазначені обставини сторонами не
заперечувались.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
визначає Податковий кодекс України від
2 грудня 2010 року № 2755-VI (надалі - ПК
України), який набрав чинності 01.01.2011.

За приписами п. 54.3. ст. 54 ПК України 54.3.
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо:

платник податків не подає в
установлені строки податкову (митну)
декларацію (пп.54.3.1.);

дані перевірок результатів діяльності
платника податків, крім електронної
перевірки, свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, суми бюджетного
відшкодування та/або від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків, заявлених
у податкових (митних) деклараціях,
уточнюючих розрахунках (пп.54.3.2);

згідно з податковим та іншим
законодавством особою, відповідальною
за нарахування сум податкових
зобов'язань з окремого податку або
збору, застосування штрафних
(фінансових) санкцій та пені, у тому
числі за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, є
контролюючий орган (пп.54.3.3);

рішенням суду, що набрало законної
сили, особу визнано винною в ухиленні
від сплати податків (пп.54.3.4);

дані перевірок щодо утримання податків
у джерела виплати, в тому числі
податкового агента, свідчать про
порушення правил нарахування,
утримання та сплати до відповідних
бюджетів податків і зборів,
передбачених цим Кодексом, у тому числі
податку на доходи фізичних осіб таким
податковим агентом (пп. 54.3.5);

результати митного контролю, отримані
після закінчення процедури митного
оформлення та випуску товарів,
свідчать про заниження або завищення
податкових зобов'язань, визначених
платником податків у митних
деклараціях (пп.54.3.6.).

Відповідно до п.46.1 ст.46 ПК України
податкова декларація, розрахунок (далі
- податкова декларація) - документ, що
подається платником податків (у тому
числі відокремленим підрозділом у
випадках, визначених цим Кодексом)
контролюючому органу у строки,
встановлені законом, на підставі якого
здійснюється нарахування та/або сплата
податкового зобов'язання, чи документ,
що свідчить про суми доходу,
нарахованого (виплаченого) на користь
платників податків - фізичних осіб,
суми утриманого та/або сплаченого
податку.

Згідно з п.49.1 ст.49 Податкового кодексу
України податкова декларація
подається за звітний період в
установлені цим Кодексом строки органу
державної податкової служби, в якому
перебуває на обліку платник податків.

Наказом Державної податкової
адміністрації України 24.12.2010 № 1020,
затверджений «Порядок заповнення та
подання податковими агентами
Податкового розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку» (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 13.01.2011 р.
за № 46/18784), розроблений відповідно до
вимог ст. 51 гл. 2, пп. 70.16.1 п. 70.16 ст. 70 гл. 6
розділу II, пп. «б» п.176.2 ст. 176 розділу IV
ПК України.

Порядком №1020 розроблено та
затверджено Форму №1ДФ, яка є формою
податкового розрахунку.

Таким чином, з урахуванням вимог п.46.1
ст.46 ПК України, в тому числі, Порядку
№1020, подані відомості за формою №1ДФ є
належним розрахунком, який подається
платником податків контролюючому
органу у строки, встановлені законом,
який утримує в собі показники про суми
доходу, нарахованого (виплаченого) на
користь платників податків - фізичних
осіб, суми утриманого та/або сплаченого
податку.

Як вбачається з акта перевірки, та не
заперечується сторонами, позивачем у
порядку та строки, визначені
Податковим кодексом України, було
подано до відповідача податкові
розрахунки сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку
за 1, 2 та 3 квартали 2013 року за формою 1
ДФ (а.с. 51-137). При перевірці наданих
розрахунків 1 ДФ відповідачем було
встановлено, що у 2 та 3 кварталі 2013 року
товариством був нарахований але не
сплачений в повному обсязі податок на
доходи фізичних осіб у розмірі 1 682 670,14
грн. Податковим органом встановлено
також невідповідність наданих
позивачем до перевірки відомостей у
поясненнях та додатках з відомостями
форми 1ДФ на суму 3 794,07 грн.

З урахуванням вказаних сум
відповідачем й було визначено суму
грошового зобов'язання в розмірі 1 686
463,21 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні визнала наявність помилки
при нарахуванні податку з доходів
найманих працівників саме на суму 3 794,07
грн.(а.с. 46-50).

Таким чином, сторонами не
заперечувалось, що ТОВ «Інтер-інвест
вугілля», є податковим агентом, та має
заборгованість зі сплати податку з
доходів фізичних осіб за 2 та 3 квартали
2013 року у сумі 1 686 463,21 грн., яка на час
розгляду справи залишається
несплаченою.

Відповідно до п.54.1 ст.54 Податкового
кодексу України крім випадків,
передбачених податковим
законодавством, платник податків
самостійно обчислює суму податкового
та/або грошового зобов'язання та/або
пені, яку зазначає у податковій (митній)
декларації або уточнюючому розрахунку,
що подається контролюючому органу у
строки, встановлені цим Кодексом. Така
сума грошового зобов'язання та/або пені
вважається узгодженою.

Вищенаведені норми п. 54.3 ст. 54 ПК
України встановлюють перелік підстав,
за наявності яких контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань. Цей перелік є
вичерпним.

За нормами п.54.2 ст.54 ПК України, грошове
зобов'язання щодо суми податкових
зобов'язань з податку, що підлягає
утриманню та сплаті (перерахуванню) до
бюджету в разі нарахування / виплати
доходу на користь платника податку -
фізичної особи, вважається узгодженим
податковим агентом, в момент
виникнення податкового зобов'язання,
який визначається за календарною
датою, встановленого розділом ІУ цього
Кодексу для граничного строку сплати
податку до відповідного бюджету.

Розділ ІУ ПК України, на який
посилається п.54.2 статті 54 ПКУ, регулює
питання податку на доходи фізичних
осіб. Стаття 168 цього розділу визначає
порядок нарахування, утримання та
сплати (перерахування) податку до
бюджету.

Так, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПКУ встановлено,
що податок сплачується
(перераховується) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом. Банки
приймають платіжні документи на
виплату доходу лише за умови
одночасного подання розрахункового
документа на перерахування цього
податку до бюджету.

Згідно з пп.168.1.5. п. 168.1 ст. 198 якщо
оподатковуваний дохід нараховується
податковим агентом, але не
виплачується (не надається) платнику
податку, то податок, який підлягає
утриманню з такого нарахованого
доходу, підлягає перерахуванню до
бюджету податковим агентом у строки,
встановлені цим Кодексом для місячного
податкового періоду.

Для цілей цього розділу та пункту 54.2
статті 54 цього Кодексу під терміном
«граничний термін сплати до бюджету
податку» розуміються строки сплати
податку, визначені цим пунктом
(пп.168.1.6.).

Оскільки, податковим агентом в особі
позивача за три квартали 2013 року
самостійно було нараховано податок з
доходів фізичних осіб в сумі 1 682 670,14
грн., у встановлені законом строки
подано до податкового органу
відповідні податкові розрахунки, до
яких увійшли зазначені суми коштів, то
суд вважає, що у податкового органу не
було підстав, визначених ст.54
Податкового кодексу України
самостійно збільшувати позивачу
податкове зобов'язання саме на цю суму
(1 682 670,14 грн.).

Визначена відповідачем, як правова
підстава для прийняття спірного ППР,
п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України, є
безпідставним. Жодна із перелічених в
п.54.3 ст.54 ПКУ підстав, в межах спірних
правовідносин, не надавала відповідачу
можливості на самостійне визначення
суми грошового зобов'язання та на
прийняття податкового повідомлення -
рішення в межах суми, визначеної
позивачем до сплати - 1 682 670,14 грн.

Виходячи з положень п.п.14.1.157 п.14.1 ст.14,
п.58.1 ст.58 ПК України, податковим
повідомленням - рішенням вважається
письмове повідомлення контролюючого
органу (рішення) про обов'язок платника
податків сплатити суму грошового
зобов'язання, визначену контролюючим
органом у випадках передбачених цим
Кодексом.

В той же час, згідно з п.59.1 ст.59
Податкового кодексу України у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Крім того, п.59.4 ст.59 ПК України
встановлено, що податкова вимога
надсилається також платникам податків,
які самостійно подали податкові
декларації (з урахуванням п.46.1 ст.46 ПКУ,
відноситься і до розрахунку), але не
погасили суми податкових зобов'язань у
встановлені цим Кодексом строки, без
попереднього надсилання (вручення)
податкового повідомлення - рішення.

Крім того, згідно з п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК
України, яким визначено, що податковий
борг, це сума узгодженого грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), але не
сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

З огляду на положення п.54.1, 54.2 та 54.3 ст.54
ПК України, вимогами податкового
законодавства визначені, встановлені
момент та підстави виникнення
(визначення) податкового зобов'язання,
яке вважається узгодженим. В
залежності від того чи іншого правила
визначення податкового зобов'язання
для платника податків, можуть
наставати певні наслідки, які можуть
утримувати в собі реалізацію
контролюючим органом своїх владних
управлінських функцій в сфері
справляння податків (обов'язкових
платежів). Реалізація таких
повноважень може відрізнятися не лише
за формою, але ж може наставати за
певних обставин, які пов'язані з
моментом їх виникнення.

У першому випадку (п.54.1) такий момент
пов'язаний із моментом закріплення
показників податкового (грошового)
зобов'язання самостійно обчисленого
самим платником податків, у податковій
декларації (розрахунку).

У другому випадку (п.54.2), з огляду на
специфічність податку, момент
узгодженості податку з фізичних осіб
для податкового агенту виникає в
момент виникнення податкового
зобов'язання, який визначається за
календарною датою, встановленого
розділом ІУ цього Кодексу для
граничного строку сплати податку до
відповідного бюджету.

У третьому випадку (п.54.3), це випадок
відповідно до якого, податковий орган
самостійно розраховує податкове
зобов'язання, при чому узгодженим
податковим зобов'язанням такий
розрахунок вважається таким, що настав
за певних обставин.

Виходячи із системного аналізу
вищенаведених положень, визначену
законодавством правову різницю між
податковим повідомленням - рішенням та
податковою вимогою, за формою, змістом,
та за підставами їх прийняття,
враховуючи правову природу виникнення
податкового зобов'язання з податку з
фізичних осіб, момент такого
виникнення, який пов'язаний із строком
його сплати, момент його узгодження,
суд вважає, що на час проведення
перевірки, та прийняття податкового
повідомлення - рішення, суму грошового
зобов'язання у розмірі 1 682 670,14 грн. не
можна вважати такою, що визначена
контролюючим органом. В даному випадку
зазначена сума коштів, є визначеною
самим платником податків (позивачем),
та з урахуванням п.54.2 ст.54 ПК України, є
узгодженою сумою податкового
зобов'язання податковим агентом.
Подання податкового розрахунку №1ДФ, є
засвідчення факту самостійно
обчисленого узгодженого грошового
зобов'язання податкового боргу.

Тобто, в даному випадку вимогами
Податкового кодексу України, момент
узгодження податкового зобов'язання з
податку з фізичних осіб, пов'язується
не з моментом, як то встановлено п.54.1
ст.54 ПК України, із зазначенням
самостійно обчислених сум показників
грошового зобов'язання, у податковій
декларації.

В даному випадку визначати суму
податкового зобов'язання в розмірі 1 682
670,14 грн., шляхом його збільшення на суму
податного боргу, яка вважається
узгодженою, як то було здійснено
відповідачем в даному випадку через
прийняття податкового
повідомлення-рішення, є безпідставним.

З огляду на зазначене, враховуючи, що
позивач, як податковий агент, має
заборгованість зі сплати податку з
доходів фізичних осіб за 2, 3 квартали 2013
року у сумі 1 682 670,14 грн., яка визначена
ним самостійно за відповідними
розрахунками (форма 1-ДФ), сума якої є
узгодженою сумою заборгованості, та
яка підлягає сплаті до Державного
бюджету України в порядку визначеному
Податковим кодексом України, то
прийняття та спрямування на адресу
позивача податкового
повідомлення-рішення про визначення
суми грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб в цій частині, є
таким, що не відповідає вимогам ст.54
Податкового кодексу України.

В даному випадку у зв'язку з
невиконанням покладеного на позивача
обов'язку із сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання до бюджету, що
є порушенням вимог податкового
законодавства, належною формою
здійснення контролю за справлянням
такого податку є складення податкової
вимоги на суму 1 682 670,14 грн.

Разом цим, враховуючи вищенаведені
норми ПК України та обставини справи
щодо допущення позивачем помилки при
визначенні належної суми податку, що
складає 3 794,07 грн., суд вважає
правомірним збільшення відповідачем
податкового зобов'язання позивача саме
на таку суму.

За наведених обставин, суд вважає, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб за
основним платежем в частині визначення
зобов'язання у розмірі 1 682 670,14 грн., є
протиправним та підлягає скасуванню, а
в частині збільшення зобов'язання на
суму 3 794,07 грн. підлягає залишенню без
змін.

Судом здійснено розподіл судових
витрат згідно зі ст.ст. 87-94 КАС України
та Закону України «Про судовий збір»
відповідно до задоволених вимог.
Відповідно до вказаних норм на користь
позивача підлягають поверненню
витрати за сплати судового збору в
розмірі 477,46 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтер-інвест вугілля» до
Первомайської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в Луганській
області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Первомайської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в Луганській
області від 14.02.2014 форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників в частині
нарахування зобов'язань в сумі 1 682 669,14
грн.

Стягнути з Державного бюджету на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-інвест
вугілля» витрати зі сплати судового
збору в сумі 477,46 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів після її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до ч.3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України - з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого ст.
186 КАС України, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження,
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанову в повному обсязі складено 02
червня 2014 року.

Суддя
О.В. Солоніченко