Справа № 810/3152/13-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка І.М.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Старової
Н.Е.

Чаку Є.В.

При секретарі: Бібко
А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 12
липня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гіпохлорид" до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 12 липня 2013
року адміністративний позов ТОВ
"Гіпохлорид" до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задоволено
частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ТОВ «Гіпохлорид» є
юридичною особою, зареєстроване
виконавчим комітетом Білоцерківської
міської ради Київської області 24
вересня 2010 року, перебуває на обліку у
Білоцерківській ДПІ, тобто є суб'єктом
господарської діяльності.

У період з 14 по 20 травня 2013 року
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку правомірності
нарахування ТОВ «Гіпохлорид»
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість у зменшення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість в наступних звітних періодах
за лютий 2013 року, за висновками якої, на
переконання посадових осіб ДПІ,
підприємством порушено вимоги п.198.6
статті 198,п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 статті 200,
п.201.1, п.201.6, п.201.10 статті 201 Податкового
кодексу України, у результаті чого
завищено суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за лютий 2013 року на 199 956 грн.

За результатами перевірки податковим
органом було складено Акт від 20 травня
2013 року № 1997/15-3/37236188.

03 червня 2013 року Білоцерківською ОДПІ,
на підставі Акта перевірки №
1997/15-3/37236188, прийнято податкове
повідомлення-рішення № та
визначено грошове зобов'язання за
основним платежем 199 956 грн. і штрафні
санкції у сумі 49 989 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що в
періоді, який перевірявся податковим
органом, між ТОВ «Гіпохлорид» та ТОВ
«СУАП ПРОМТЕХВОД» укладено договір
поставки обладнання № 9/03-11СП від 24
березня 2011 року, за яким Виконавець
(ТОВ «СУАП ПРОМТЕХВОД») зобов'язаний
виготовити, змонтувати і виконати
пусконалагоджувальні роботи
обладнання для виробництва
гіпохлориту натрію, а Замовник (ТОВ
«Гіпохлорид») - прийняти та оплатити
обладнання та послуги у повному обсязі.

Як вбачається з акту перевірки, щодо
зазначеного договору податковий орган
має зауваження в частині виписаних ТОВ
«СУАП ПРОМТЕХВОД» податкових
накладних від 18 липня 2011 року за №65 на
суму 514 969,75 грн. та №651 на суму 514 969,75 грн.
(згідно договору №9/03-11 СП від 24 березня
2011 року, оскільки вони виписані в один
день, на підставі видаткової накладної
№ 48 від 18 липня 2011 року та суми,
зазначені в них, дорівнюють одна одній,
з метою уникнення реєстрації накладних
в Єдиному реєстрі податкових
накладних.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК України
- право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

В п. 198.2 статті 198 ПК України визначено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

За правилами п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм права та обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що необхідними підставами
для включення позивачем до складу
податкового кредиту відповідних сум
податку на додану вартість є: придбання
ним товарів, робіт та послуг з метою
його подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням, з
врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі
випадки, за яких неможливе включення
витрат по сплаті податку на додану
вартість до податкового кредиту
звітного періоду.

У відповідності до п. 198.6 статті 198 ПК
України - не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно п. 201.7 статті 201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України
встановлено, що податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201
ПК України є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону
передбачено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Пунктом 11 підрозділу 2 розділу XX
Податкового кодексу України
закріплено, що реєстрація податкових
накладних платниками податку на додану
вартість - продавцями в Єдиному реєстрі
податкових накладних запроваджується
для платників цього податку, у яких
сума податку на додану вартість в одній
податковій накладній становить: понад 1
мільйон гривень - з 1 січня 2011 року;
понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011
року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня
2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня
2012 року.

Однак, станом на 01 липня 2011 року позивач
не мав обов'язку зареєструвати
накладні від 18 липня 2011 року, оскільки
сума податку на додану вартість у цих
накладних становить 85 828, 29 грн., тобто
менше 100 000 грн., а отже є такою, яка не
тягне обов'язкової реєстрації
податкових накладних у згаданому
реєстрі. Слід також зазначити, що
чинними нормами податкового
законодавства складання двох таких
накладних законодавством не
заборонено.

Судом також встановлено, що між ТОВ
«Гіпохлорид» та ТОВ «Агрогазсервіс» у
березні 2011 року укладено договір
постачання гіпохлориту натрію №11 від
21 березня 2011 року.

Однак, відповідач зазначає, що
податкові накладні №54 від 25 березня 2011
року, №1 від 1 серпня 2011 року по
контрагенту ТОВ «Агрогазсеріс»
оформлені з порушенням порядку їх
заповнення - податкові накладні не
скріплені печаткою, а тому включення до
податкового кредиту ПДВ на їх підставі
за серпень 2011 року є протиправним.

Згідно п. 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
відноситься до податкового кредиту у
випадку якщо вона містить всі
реквізити, передбачені пунктом 201.10
статті 201 Податкового кодексу України

В матеріалах справ містяться копії
зазначених податкових накладних №54
від 25 березня 2011 року, №1 від 1 серпня 2011
року, після огляду яких судом
встановлено, що вони не відповідають
вимогам зазначених вище норм, оскільки
наявність печатки є обов'язковою.

Також, згідно Акта перевірки, підставою
висновків про порушення позивачем
приписів законодавства у частині
завищення сум податкового кредиту у
зв'язку із недекларуванням податкових
зобов'язань по господарським операціям
позивача з деякими його контрагентами,
зокрема, ТОВ «ВМБ-ГРУП»,
Проектно-виробниче
архітектурно-планувальне бюро при
відділі містобудування, архітектури та
ЖКГ Білоцерківської
райдержадміністрації, ДП «Київське
обласне дорожнє управління», ВАТ «ДАК
«Автомобільні дороги України», ФОП
ОСОБА_3, які не задекларували свої
податкові зобов'язання.

За змістом наведених правових норм
податковий кредит для визначення
об'єкта оподаткування ПДВ має бути
сформований за наявності фактично
здійснених і підтверджених належним
чином господарських операцій разом із
складеними при їх проведенні
первинними документами, які
відображають реальність тієї операції,
яка є підставою для обліку платника
податків.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач сформував податковий кредит на
підставі таких первинних документів:
договору про виконання підрядних робіт
№1010/1-11 від 10 жовтня 2011 року; податкової
накладної №06 від 18 листопада 2011 року,
податкової накладної №07 від 30
листопада 2011 року, акту приймання
виконаних робіт №4 за листопад 2011 року,
платіжного доручення №228 від 18
листопада 2011 року, платіжного
доручення №91 від 91 лютого 2012 року,
платіжного доручення №111 від 28 березня
2012 року; договір з Проектно-виробничим
архітектурно-планувальним бюро при
відділі містобудування, архітектури та
ЖКГ Білоцерківської
райдержадміністрації, податкової
накладної №10 від 4 серпня 2011 року,
рахунок №501 від 3 серпня 2011 року, акт
виконаних робіт №64 від 4 серпня 2011 року,
платіжне доручення №76 від 4 серпня 2011
року; договору підряду на виконання
робіт №18 від 22 вересня 2011 року; акту
прийняття виконаних будівельних робіт
за вересень 2011 року, податкової
накладної №60 від 30 вересня 2011 року на
суму 48000, платіжного доручення №141 від 2
вересня 2011 року, платіжного доручення
№127 від 19 вересня 2011 року на суму 30000
грн.; договору надання послуг №05/10 від 5
жовтня 2011 року; акту приймання
виконаних робіт за листопад 2011 року,
податкової накладної №7 від 30
листопада 2011 року; платіжного
доручення №245 від 29 грудня 2011 року.

Під час огляду та дослідження
первинних документів, поданих
позивачем на підтвердження його
взаємовідносин з контрагентами, судом
не встановлено їх невідповідності
вимогам чинного податкового
законодавства.

Отже позивачем правомірно було
сформовано податковий кредит, оскільки
наведена вище первинна документація
чітко відображає операції які були
здійсненні між позивачем та його
контрагентами.

Також необхідно зазначити, що
невиконання контрагентом зобов'язання
по сплаті податку до бюджету не
являється підставою для позбавлення
платника податку права на отримання
податкового кредиту та відшкодування
податку на додану вартість.

Крім цього, невиконання контрагентом
позивача власних податкових
зобов'язань перед бюджетом, тягне
відповідну відповідальність саме для
нього, і не може вважатися підставою
для відповідальності позивача.

Відтак, збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість (основний платіж
2,16) та 45960,96 грн. нарахування
штрафних (фінансових) санкцій, загалом
229804,8 грн. було здійснено відповідачем
неправомірно, що свідчить про
протиправність та необґрунтованість
прийнятого ним податкового
повідомлення-рішення № , у зв'язку
із чим в цій частині воно підлягає
скасуванню.

Таким чином, правомірним є висновок
суду першої інстанції про задоволення
даного адміністративного позову
частково.

Отже при винесенні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
дотримано всіх вимог законодавства, а
тому відсутні підстави для її
скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 12 липня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Чаку Є.В.

Старова Н.Е.