Справа № 804/3176/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 р. Справа № 804/3176/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О. при
секретарі судового засіданняГоробець
Ю.В. за участю представників сторін:
від позивача від відповідача ОСОБА_3
Подоляк Т.Ю. розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду
України в м.Синельникове та
Синельниківському районі
Дніпропетровської області про
визнання незаконними та скасуваня
рішень відповідача №№1093-1096 від 15.11.2013р.
та №061-062 від 06.02.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2014р. гр. ОСОБА_3 звернувся з позовом
до Управління Пенсійного фонду України
в м.Синельникове та Синельниківському
районі Дніпропетровської області та, з
урахуванням зміненої
адміністративної позовної заяви від
11.03.2014р., просить визнати незаконними та
скасувати рішення відповідача про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, у
тому числі донарахованих
страхувальниками або органом
Пенсійного фонду №№1093-1096 від 15.11.2013р.
та №№061-062 від 06.02.2013р.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що оспорювані рішення
не відповідають вимогам чинного
законодавства, оскільки позивач не є
фізичною особою - підприємцем, а є
приватним нотаріусом, направлені за
адресою за якою позивач з вересня 2006
року не здійснює діяльності про що
повідомляв відповідача листом від
21.10.2006 року, до рішень не були надані
розрахунки фінансових санкцій. Окрім
того, позивач зазначає, що спірні
рішення були прийняті відповідачем на
підставі п.2 ч.9 ст.106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» № 1058, тоді як
вказана норма втратила чинності згідно
з Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» № 2464,
який набрав чинності з 01.01.2011 року та
відповідно до ст.58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.
Враховуючи наведене позивач вважає, що
застосування відповідачем норми права,
яка втратила чинність є незаконним.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував та
просив відмовити у їх задоволенні,
посилаючись на абз.6 п.7 розділу 8
«Прикінцевих та перехідних положень»
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» № 2464,
згідно з яким за порушення вчинені до
01.01.2011 року управлінням застосовуються
фінансові санкції, передбачені
нормативно-правовими актами, що діяли
на момент вчинення правопорушення,
тобто у зв'язку з несплатою позивачем
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за 2004, 2005, 2006, 2007 року
управлінням були правомірно прийняті
рішення про застосування до позивача
фінансових санкцій з нарахуванням пені
від 15.11.2013 року №1093 за період з 31.03.2005р.
до 19.05.2005р., № 1094 за період з 31.03.2006р. по
05.05.2006р., № 1095 за період з 02.04.2007р. по
07.04.2008р., № 1096 за період з 02.04.2008р. по
17.12.2008. При цьому, фінансові санкції за
рішеннями № 1093 та №1094 від 15.12.2013р. були
скасовані у зв'язку з порушенням
Управлінням пенсійного фонду
положення п.3.2. Постанови №21-1, згідно
якої страхові внески повинні бути
сплачені до 1 квітня, наступного за
звітним роком.

При дослідженні судом строків
звернення до суду з даним позовом з
урахуванням ч.5 ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом було встановлено, що
позивачем вживалися заходи досудового
порядку вирішення спору згідно до
вимог ч.4 ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства України
та 28.11.2013 року направлялася скарга до
Управління пенсійного фонду України,
відповідь на яку була отримана
позивачем 28.02.2014 року у зв'язку з чим суд
приходить до висновку, що строк
звернення до суду позивачем не
пропущений, оскільки позов поданий
позивачем 25.02.2014 року з урахуванням ч.3.
ст.99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У ході судового розгляду справи судом
встановлено наступні обставини у
справі.

Гр. ОСОБА_3 зареєстрований 15.10.2003 року як
приватний нотаріус та перебуває на
обліку в Управлінні Пенсійного фонду
України в м.Синельникове та
Синельниківському районі
Дніпропетровської області як платник
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, що підтверджується
копією реєстраційного посвідчення про
реєстрацію приватної нотаріальної
діяльності від 15.10.2003 року та копією
повідомлення про реєстрацію платника
страхових внесків (а.с. 11, 13).

15.11.2013 рок та 06.02.2014 року Управлінням
пенсійного фонду в м.Синельникове та
Синельниківського району
Дніпропетровської області на підставі
п.2 ч.9. ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058 прийняті наступні
рішення про застосування штрафних
санкцій до позивача за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальником страхових внесків, у
т.ч. донарахованих страхувальниками
або органом ПФУ, а саме:

- рішення № 1093 від 15.11.2013 року про
застосування штрафу та пені у сумі 260,62
грн. за період з 31.03.2005 року по 19.04.2005
року (а.с.6);

- рішення № 1094 від 15.11.2013 року про
застосування штрафу та пені у сумі 373,42
грн. за період з 31.03.2006 по 05.05.2006р. (а.с.7);

- рішення № 1095 від 15.11.2013 року про
застосування штрафу та пені в сумі 3024,54
грн. за період з 02.04.2007 року до 07.04.2008
року (а.с.8);

- рішення № 1096 від 15.11.2013 року про
застосування штрафу та пені в сумі 1360,78
грн. (а.с.9);

- рішення № 061 від 06.02.2013 року про
застосування штрафу та пені в сумі 258,43
грн. за період з 01.04.2005 року до 19.04.2005року
(а.с.26);

- рішення №062 від 06.02.2013 року про
застосування штрафу та пені в сумі 365,12
грн за період з 03.04.2006 року до 05.05.2006 року
(а.с.27).

Із пояснень відповідача було
встановлено, що фактично рішення № 061-062
від 06.02.2013 року були прийняті 06.02.2014 року
та при їх складанні була допущена
описка в зазначенні року.

Позивач не погоджується із
вищевказаними оспорюваними рішеннями,
просить їх визнати незаконними та
скасувати, оскільки вони прийняті в
порушення вимог ст.58 Конституції
України, так як п.2. ч.9 ст.106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» № 1058
втратив чинність з 01.01.2011 року.

Заслухавши представників сторін, які
брали участь у судовому засіданні,
дослідивши матеріали справи і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позову в частині визнання
незаконними та скасування рішення
відповідача № 1095, № 1096 від 15.11.2013 року
та №061, 062 від 06.02.2014 року, виходячи з
наступного.

З аналізу законодавства судом
встановлено, що до 1 січня 2011р.
відносини, що виникали між суб'єктами
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування,
регулювалися Законом № 1058 за яким
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Так, відповідно до п.2 ч.9 ст. 106 Закону №
1058 виконавчі органи Пенсійного фонду
України застосовують до
страхувальників такі фінансові
санкції, зокрема, за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, у
тому числі донарахованих
страхувальниками або територіальними
органами Пенсійного фонду,
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум.

Законом України Законом України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" № 2464 ( далі -
Закон №2464), який набрав чинності з
01.01.2011р., виключено ч.ч.1-9 ст. 106 Закону №
1058.

При цьому, згідно абз.5 п.7 Прикінцевих і
Перехідних положень Закону № 2464
визначено, що стягнення заборгованості
із сплати страхових внесків за діючими
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування та
сум штрафних санкцій, нарахованих
та/або не сплачених у період до 1 січня
2011р., в тому числі страхових внесків,
строк сплати яких на 1 січня 2011р. не
настав, здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Згідно ст.58 Конституції України закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

З аналізу наведених норм законодавства
можна зробити висновок, що органи
Пенсійного фонду можуть стягувати ті
недоїмки, штрафи та пеню, як виникли до 1
січня 2011р. Механізм стягнення цих сум
відповідає змісту ст. 106 Закону №1058 та
застосовуються з посиланням на п.7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону № 2464.

Проте, органи Пенсійного фонду з 1 січня
2011р. не вправі за порушення вчинені до
та після 1 січня 2011р. нараховувати
штрафи та пеню на підставі ст. 106 Закону
№ 1058, оскільки передбачені
відповідними нормами склади
правопорушень та санкції втратили
чинність і їх застосування з 01.01.2011р.
суперечить ст. 58 Конституції України.

Вказана правова позиція відповідає
правовій позиції, висловленій у
постановах Верховного Суду України
№21-367а12, №12-170а13 та згідно до вимог
ст.244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України є обов'язковою для
застосування судом.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що застосування відповідачем
до позивача фінансових санкцій за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальником
страхових внесків за рішеннями № 1095, 1096
від 15.11.2013 року та № 061, № 062 від 06.02.2014
року на підставі п.2 ч.9 ст. 106 Закону №1058,
яка втратила чинність з 01.01.2011р., є
протиправним та таким, що суперечить
ст. 58 Конституції України.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представник відповідача в судовому
засіданні не надав доказів, які б
свідчили про правомірність та
обґрунтованість прийняття оспорюваних
рішень з урахуванням вищенаведених
обставин та норм вищенаведеного
законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадової
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони: на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України; з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно; зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За викладених обставин, з урахуванням
ч.3 ст. 2 вищевказаного Кодексу, суд
приходить до висновку, що оспорювані
рішення № 1095, 1096 від 15.11.2013 року та №061,
№ 062 від 06.02.2014 року прийняті
відповідачем не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, без врахування всіх обставин,
що мають значення для прийняття
рішення, необґрунтовано у зв'язку з чим
вказані оспорювані рішення слід
визнати протиправними та скасувати.

При цьому, слід зазначити, що згідно
ст.162 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправним рішення суб'єкта владних
повноважень і скасувати його.

Виходячи з наведеного слід визнати
саме протиправними та скасувати
оспорювані рішення згідно до вимог
ст.11, 162 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Що стосується позовних вимог позивача
про визнання незаконними та скасування
рішень Управління пенсійного фонду
України в м.Синельникове та
Синельниківському районі
Дніпропетровської області № 1093 та № 1094
від 15.11.2013 року, то в цій частині позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
окільки вказані рішення були скасовані
згідно рішення Управління пенсійного
фонду України в Дніпропетровській
області від 20.12.2013 року №28048/07/30 (а.с.47-48).

Приймаючи до уваги викладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог.

За таких обставин, судові витрати
понесені позивачем підлягають
частковому відшкодуванню з Державного
бюджету України в сумі 91 грн. 35 коп. з
урахуванням ч.3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161,
162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Синельникове та Синельниківському
районі Дніпропетровської області про
визнання незаконними та скасуваня
рішень відповідача №№1093-1096 від 15.11.2013р.
та №061-062 від 06.02.2014р. - задовольнити
частково.

Визнати протиправними та скасувати
рішення Управління Пенсійного фонду
України в м.Синельникове та
Синельниківському районі
Дніпропетровської області №1095, № 1096
від 15.11.2013 року та №061, №062 від 06.04.2014
року.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 91,35 грн. (дев'яносто одна гривня
35 коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної
сили у порядку та у строки, визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
19.05.2014 року.

Суддя С.О.
Конєва