Справа № 872/14560/13
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 травня 2014 рокусправа № 804/10145/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю фірма
"СВЄС" до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного Управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкових
повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2013 року адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "СВЄС" до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Головного Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
повністю: визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 11 липня
2013 року № та №.

Не погодившись з постановою суду,
Державна податкова інспекція у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Головного Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області подала
апеляційну скаргу, в якій просила
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не
з'явились, були належним чином
повідомлені про дату, час та місце
розгляду справи, тому у відповідності
до положення ст. 41 КАС України
фіксування судового процесу не
здійснюється.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що на підставі
службової довідки № 5149/8/040-033 від 08.05.12р.
та згідно з пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п.
78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу
України в період з 18.06.13р. по 20.06.13р.
відповідачем проведена невиїзна
документальна позапланова перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "СВЄС" з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ "Лігран" за
період з 01.04.12р. по 30.08.12р. та з 01.12.12р. по
31.12.12р. та з ТОВ "Шоковіта" за період з
01.09.12р. по 30.09.12р. та з 01.12.12р. по 31.12.12р..
Копія відповідного наказу та
повідомлення органом ДПІ вручені
позивачу 17.06.13р., що вбачається зі
змісту акту перевірки та визнається
сторонами.

Результати перевірки оформлені Актом
перевірки №2078/227/21877530 від 20.06.13р., яким
встановлені наступні порушення
позивача:

- п. 185.1 ст. 185, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 ПКУ
за перевірений період, у результаті
чого встановлено заниження податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету за квітень, травень, червень,
липень, серпень, вересень, грудень 2012 р.
у сумі - 15 028,67 грн.,

- пп. 138.1.1, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п.
139.1 ст. 139 ПКУ за перевірений період, у
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток, що підлягає сплаті
до бюджету у сумі - 15 780,10 грн.

Наведені висновки зроблені
відповідачем на підставі Акту №
7250/224/34656476 від 28.12.12р. щодо результатів
позапланової документальної невиїзної
перевірки ТОВ "Лігран" та Акту №
7206/224/33421689 від 21.12.12р. щодо результатів
позапланової документальної невиїзної
перевірки ТОВ "Шоковіта", складені ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська, за якими податковий
орган дійшов висновку, з посиланням на
ст. 215 ЦК України, щодо порушення ТОВ
"Лігран" та ТОВ "Шоковіта" ст.185 ПК
України в частині оподаткування
податком на додану вартість
безтоварних операцій по ланцюгу
постачання товару, робіт/послуг з
контрагентами постачальника та
контрагентами покупцями, в тому числі з
позивачем.

На підставі Акту перевірки позивача
податковим органом прийняті податкове
повідомлення-рішення від 11.07.13р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 18 785,83 грн., в
тому числі за основним платежем - 15 028,67
грн., за штрафними санкціями - 3 757,01 грн.,
та податкове повідомлення-рішення від
11.07.13р. №, яким позивачу
збільшеного суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 19 125,11 грн. в тому числі за
основним платежем - 15 780,01 грн., за
штрафними санкціями - 3 945,01 грн., (а.с.26-27).

Правомірність та обґрунтованість
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі акту перевірки
№2078/227/21877530 від 20.06.13р, є предметом
спору, переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги позивача
у повному обсязі, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем протягом
перевіреного періоду правомірно
сформовані податковий кредит в розмірі
15 028,67 грн. та витрати в розмірі 75 143,35
грн. за господарськими операціями з ТОВ
"Лігран" та ТОВ "Шоковіта", відповідні
товари/послуги отримані від останніх,
оплачені та використані у власній
господарській діяльності позивача. За
таких обставин, суд дійшов висновку, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення підлягають
скасуванню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» №996-ХІV від 16 липня
1999 року (далі - Закон України №996-ХІV)
передбачено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно до ст. 9 Закону України №996-ХІV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Статтею 1 Закону України №996-ХІV
передбачено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України
№996-ХІV, господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до ст. 134 ПК України об'єктом
оподаткування податком на прибуток є:
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента,
що підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Згідно до пп. 138.1.1. п. 138.1, п. 138.2 ПК
України витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно до п.п. 198.1., 198.2. ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
понесених витрат, у зв'язку з
придбавання товарів (робіт, послуг), до
складу витрат операційної діяльності
та сплачених сум ПДВ, у вартості
товарів (робіт, послуг), до складу
податкового кредиту підприємства. До
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, наслідком якої
є поставка товарів (робіт, послуг),
понесення витрат, у зв'язку з
господарською діяльністю платника,
сплата (нарахування) податку на додану
вартість у вартості товарів (робіт,
послуг), факт сплати податку на додану
вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними.

Як вбачається з матеріалів справи,
визначені відповідачем як занижені: -
сума податку на додану вартість в
розмірі 15 028,67 грн. зазначена позивачем
у складі податкового кредиту за
квітень - вересень, грудень 2012р., - сума
податку на прибуток в розмірі 15 780,10 грн.
занижена позивачем внаслідок
віднесення до витрат суми в розмірі 75
143,35 грн. за взаємовідносинами з ТОВ
"Лігран" на суму 41 012 грн., в т.ч. ПДВ 6 835,33
грн., та ТОВ "Шоковіта" на суму 49 160 грн., в
т.ч. ПДВ - 8 193,34 грн. Сторонами визнано, що
податковий кредит та витрати
сформовані позивачем на підставі
наявних видаткових накладних,
податкових накладних від 30.04.12 №1580, від
31.05.12 №1370, від 27.06.12 №1550, від 31.07.12 №1828,
від 06.08.12 №281, від 02.07.12 №35 від 25.07.12 №1354,
та від 28.09.12 №1802, від 07.12.12 №400, від 29.12.12
№1868, актів виконаних робіт, даних
регістрів бухгалтерського обліку по
рахунках, а також платіжних доручень,
за якими розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
безготівковій формі.

В ході перевірки відповідачем
встановлено, що заборгованість по
розрахунках з ТОВ "Лігран" та ТОВ
"Шоковіта" відсутня. На момент виписки
на адресу позивача податкових
накладних його постачальники були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, що підтверджується
відповідними Свідоцтвами (а.с.108-109) та
не заперечується відповідачем.
Зауважень з приводу оформлення
зазначених податкових накладних з
порушеннями п.201.10 ст. 201 ПК України
відповідачем не наведено.

Судом досліджено надані до суду
позивачем Договір від 24.07.12р. №27,
укладений між позивачем та ТОВ "Лігран",
з посиланням на який останнім виписана
податкова накладна від 25.07.12р. №1354
(а.с.64), та Договір від 07.12.12р. №67,
укладений між позивачем та ТОВ
"Шоковіта", з посиланням на який
останнім виписана податкова накладна
від 07.12.12р. №400 (а.с.102).

Так, враховуючи наявність відповідних
первинних документів, в тому числі
податкових накладних за
взаємовідносинами позивача з ТОВ
"Лігран" та ТОВ "Шоковіта", порушень в
оформленні яких чи невідповідності
вимогам ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" відповідачем не
встановлено, колегія суддів приходить
до висновку про наявність у позивача
права на податковий кредит за
вказаними операціями всього на суму 15
028,67 грн., відтак включення позивачем
суми ПДВ за відповідними податковими
накладними в розмірі 15 028,67 до складу
податкового кредиту за квітень,
травень, червень, липень, серпень,
вересень, грудень 2012р. є правомірним.

Разом з тим, враховуючи факт оплати
позивачем отриманих від ТОВ "Лігран" та
ТОВ "Шоковіта" товарів, які в подальшому
були використані позивачем у власній
господарській діяльності, що
підтверджується матеріалами справи
(а.с.69-106) та встановлено відповідачем в
ході перевірки, колегія суддів робить
висновок про те, що позивачем
правомірно сформовані витрати за 2012
рік за взаємовідносинами з ТОВ "Лігран"
та ТОВ "Шоковіта" в розмірі 75 143,35 грн..

Також, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити й те, що
формування підприємством податкового
кредиту не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо включення сум податку, сплачених
ним в ціні придбаних товарів (робіт,
послуг), до складу податкового кредиту
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Вищенаведене узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі "Булвес" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03). Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права.

В той же час, зробивши висновки про
нікчемність укладених правочинів між
позивачем та його контрагентами,
податковий орган не врахував
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК
України) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Частиною 1 статті 216 ЦК України
встановлено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Судом першої інстанції було вірно
вказано на те, що зазначаючи про
відсутність факту реального
здійснення господарської діяльності з
означеними контрагентами, посилаючись
на ст. 203, 215, 216 ЦК України, податковим
органом не враховано, що правочини, які
вчинені без наміру створення правових
наслідків, що обумовлені ними,
визначаються законом як фіктивні (ст. 234
ЦК України). Недійсність фіктивних
правочинів, тобто встановлення факту
відсутності наміру створити правові
насідки, а отже реально здійснити
господарську діяльність, визначається
тільки судом. Рішень суду про визнання
правочинів між позивачем та його
контрагентами ТОВ "Шоковіта" та ТОВ
"Лігран" недійсними ДПІ до суду не
надано, в акті перевірки про наявність
таких рішень не зазначено, існування
такого рішення судом не встановлено.

Отже, посилання відповідача на ч.ч. 1, 5
ст.203, ч. 1,2 ст.215, ст.216 ЦК України є
безпідставними, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку. На користь вказаного
свідчить і положення ст.20 ПК України,
відповідно до якого органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Дослідивши вищевикладені обставини
справи, колегія суддів робить висновок
про те, що у діях платника податків
(позивача) немає порушень тих норм
законів, на які посилається відповідач,
і приходить до висновку, що твердження
податкового органу про наявність таких
порушень ґрунтуються на припущеннях та
належним чином не доведені, доводи
відповідача не ґрунтуються на законі
та спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

Згідно до п. 1,3 ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що податкові повідомлення
- рішення від 11 липня 2013 року № та
№ прийняті Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного Управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області не відповідають п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки винесені
відповідачем на підставі, у межах
повноважень, але не у спосіб,
передбачений законодавством та без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправними та підлягають
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обгрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206, ч.2
ст.212 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко