Справа № 2а-19189/10/2670
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року
м. Київ К/9991/60121/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
03.03.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2011

у справі № 2а-19189/10/2670

за позовом Державної служби
автомобільних доріг України

до Державної податкової інспекції
у Голосіївському районі м. Києва

третя особа Головне управління
Державного казначейства України в м.
Києві

про визнання дій
неправомірними

ВСТАНОВИВ:

Державна служба автомобільних доріг
України (далі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва (далі по
тексту - відповідач, ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва), третя
особа Головне управління Державного
казначейства України в м. Києві (далі по
тексту - третя особа, ГУДК України в м.
Києві) про скасування першої
податкової вимоги ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва від 07.09.2010 №1/2418 з
зобов'язанням сплатити податковий борг
у розмірі 149130,13 грн. та встановлення
відсутності компетенції (повноважень)
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва
щодо складання та надсилання
податкових вимог на виконання подань
Державного казначейства України та
його територіальних органів з
урахуванням вимог Закону України від
21.12.2000 №2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (далі по тексту - Закон №2181-III).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
03.03.2011, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2011,
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано
першу податкову вимогу ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва від
07.09.2010 №1/2418; визнано відсутність
компетенції ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва щодо складання та
надсилання податкових вимог щодо
погашення та обслуговування кредитів,
наданих за рахунок бюджетних коштів
або позик, залучених державою чи під
державні гарантії, інших зобов'язань,
що випливають з угод, укладених
державними органами та/або від імені
держави, які регулюються нормами
цивільного законодавства та іншими
законами з питань державного боргу та
його обслуговування за період з 01.04.2001
до 30.04.2010 та за період з 30.11.2010 по 31.12.2010. В
решті позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податковим органом
було виставлено позивачу першу
податкову вимогу від 07.09.2010 №1/2418, якою
повідомлено, що станом на 07.09.2010 у
позивача наявний податковий борг в
сумі 149130,13 грн., в якій платежі були
визначені наступним чином: пеня за
порушення термінів розрахунку у сфері
зовнішньоекономічної діяльності (далі
по тексту - ЗЕД), невиконання
зобов'язання та штрафні санкції за
порушення вимог валютного
законодавства в сумі 55084,84 грн.; плата за
користування позиками, наданими за
рахунок коштів, залучених державою в
сумі 34040,52 грн.; пеня за порушення
термінів розрахунку у сфері ЗЕД,
невиконання зобов'язання та штрафні
санкції за порушення вимог валютного
законодавства в сумі 60004,77 грн. Також,
вищезазначеною податковою вимогою
позивача було попереджено про
розповсюдження податкової застави на
активи позивача, висунуто вимоги про
погашення податкового боргу, та
попереджено про наступні заходи зі
стягнення податкового боргу.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних обставин, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Фактичною підставою для виставлення
відповідачем податкової вимоги
позивачу слугували подання ГУДК
України в м. Києві №131, №132, №133, в яких
визначено суми зобов'язань відповідача
зі сплати пені 55084,84 грн., безспірного
списання суми 3468,41 євро, пені в сумі
60004,77 грн. При цьому, податковий орган
виходив з того, що відповідно до пункту
12 Розділу VII «Прикінцевих положень»
Закону України від 27.04.2010 №2154-VI «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
зупинено на 2010 рік дію абзацу другого
преамбули Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», яким визначено, що
«цей Закон не регулює питання
погашення та обслуговування кредитів,
наданих за рахунок бюджетних коштів
або позик, залучених державою чи під
державні гарантії, інших зобов'язань,
що випливають з угод, укладених
державними органами та/або від імені
держави, які регулюються нормами
цивільного законодавства та іншими
законами з питань державного боргу та
його обслуговування». Тому на думку
податкового органу, така
заборгованість вважається податковим
боргом і стягується відповідно до
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

Проте, рішенням Конституційного Суду
України від 30.11.2010 у справі №22-рп/2010
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
статей 14, 24, 64, пунктів 7 - 13 розділу VII
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про Державний бюджет України на 2010
рік» від 27.04.2010 №2154-VI (далі по тексту -
Рішення) визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 12
розділу VII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» від 27.04.2010 №2154-VІ.
Розглядаючи дану справу,
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що законом про Державний
бюджет України не можна вносити зміни
до інших законів, зупиняти їх дію чи
скасовувати їх, оскільки з об'єктивних
причин це створює протиріччя у
законодавстві. Також, в пункті 2
резолютивної частини рішення
Конституційний Суд України зазначив,
що визнані неконституційними
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
втрачають чинність з дня ухвалення
цього Рішення, тобто з 30.11.2010.

Відповідачем першу податкову вимогу
від 07.09.2010 за №1/2418 було відправлено
позивачу лише 13.12.2010, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи штемпелем на поштовому конверті
з зазначенням дати прийняття листа від
відправника, тобто після ухвалення
рішення Конституційного Суду України
від 30.11.2010 у справі №22-рп/2010.

З огляду на зазначене, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку щодо
безпідставності направлення 13.12.2010
податкової вимоги позивачу, оскільки
відповідач не мав законних підстав для
складання і надсилання податкових
вимог на виконання подань Державного
казначейства України та його
територіальних органів з урахуванням
вимог Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами».

Також, суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку, що позовні
вимоги про визнання відсутності
компетенції ДПІ у Голосіївському
районі м Києва щодо складання та
надсилання податкових вимог щодо
погашення та обслуговування кредитів,
наданих за рахунок бюджетних коштів
або позик, залучених державою чи під
державні гарантії, інших зобов'язань,
що випливають з угод, укладених
державними органами та/або від імені
держави, які регулюються нормами
цивільного законодавства та іншими
законами з питань державного боргу та
його обслуговування саме за періоди з
01.04.2001 до 30.04.2010 та з 30.11.2010 по 31.12.2010 - є
правомірними, з огляду на наступне.

Абзац 2 преамбули Закону №2181-III набрав
чинності відповідно до п. 19.1 ст. 19 цього
ж Закону 01.04.2001, а п. 12 Розділу VII
«Прикінцевих положень» Закону України
від 27.04.2010 №2154-VI «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» набрав чинності
30.04.2010, тому перший період був вірно
визначений судами саме з 01.04.2001 до
30.04.2010.

Рішення Конституційного Суду України
від 30.11.2010 у справі №22-рп/2010 набрало
законної сили 30.11.2010, позивач звернувся
до суду із позовом в грудні 2010 року, а
тому відповідно до ч. 2 ст. 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи, тому другий період
був вірно визначений судами попередніх
інстанцій саме з 30.11.2010 по 31.12.2010.

Крім того, всупереч вимогам пп. пп. 6.2.1,
6.2.2, 6.2.3 п. 6.2 ст. 6 Закону №2181-III (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) відповідачем не
було надано судам документів, які б
підтверджували наявність податкового
боргу позивача, оскаржувана вимога не
містить посилань на підстави її
виставлення, хоча судом зазначені
документи витребовувались у позивача
та третьої особи, відповідачем не
надано жодних документів якими б
підтверджувалася наявність боргу з
плати за користування позиками,
наданими за рахунок коштів, залучених
державою, та пені за порушення термінів
розрахунку у зовнішньоекономічній
сфері.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку, що податкова
вимога без конкретизації зобов'язань,
щодо яких виставлено таку податкову
вимогу унеможливлює розгляд
правомірності її виставлення, оскільки
визначення, наведені відповідачем у
оскаржуваній вимозі, з конкретними
податками та зборами не
співвідноситься, а інших підстав
виникнення боргу не містить.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди дійшли обґрунтованого
висновку щодо наявності підстав для
часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03.03.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров