Справа № 2а-1284/10/0770
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
Справа № 9104/32204/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Рибачука А. І., Яворського І.
О.

з участю секретаря судового засідання
Сідельник Г. М.

представника особи, яка
подала

апеляційну скаргу
(відповідача) Гайовича В. М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року по справі №2а - 1284/10/0770 за
адміністративним позовом ТзОВ «П плюс
К» до Державної податкової інспекції у
м. Ужгороді Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області про
визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення - рішення,
визнання протиправними дій по
проведенню позапланової виїзної
перевірки, -

УСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою
відповідальністю «П плюс К» звернулося
до Закарпатського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді і
просило визнання нечинним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від 24
березня 2010 року №/0776/23 - 4/34022687/17743,
яким позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за грудень 2009 року у розмірі 17
164 гривні, а також визнати
протиправними дії відповідача по
проведенню позапланової виїзної
перевірки з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за грудень 2009 року на підставі
наказу від 27 лютого 2010 року за №109.

Позовні вимоги мотивує тим, що дії
відповідача по проведенню перевірки
суперечать ст. 11 - 1 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»,
оскільки в наказі про проведення
перевірки не зазначені передбачені
законодавством підстави проведення
позапланової перевірки. Крім цього,
відповідач без достатніх підстав
прийшов до висновку, що обліковані на
підприємстві залишки товарно -
матеріальних цінностей на суму 68 057
гривень 24 коп., які в бухгалтерському
обліку обліковувались на рахунку 281
«товари на складі», є операціями з
безоплатної поставки, так як не
представлено договорів на збереження
товару, у зв'язку з чим не підтверджено
право власності на товар та його
використання. Разом з тим, на
підтвердження придбання товарів і,
відповідно, набуття власності були
представлені всі необхідні первинні
документи. Крім цього, вказані товарно -
матеріальні цінності були використані
позивачем у господарській діяльності,
так як були реалізовані контрагентам,
що підтверджується митними
деклараціями, податковими та
видатковими накладними. Тобто, у
відповідача не було підстав для
висновку про порушення позивачем вимог
Закону України «Про податок на додану
вартість» і, відповідно, підстав для
прийняття оспорюваного податкового
повідомлення - рішення.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року позовні вимоги задоволено
повністю: визнано протиправними дії
відповідача по проведенню
позапланової виїзної перевірки з
питань достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість за грудень 2009 року на
підставі наказу від 27 лютого 2010 року за
№109; визнано нечинним та скасовано
податкове повідомлення - рішення від 24
березня 2010 року №/0776/23 - 4/34022687/1774,
яким ТОВ «П плюс К» зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість у розмірі 17164 гривні.

Відповідач не погодився із таким
судовим рішенням суду першої інстанції
і оскаржив його в апеляційному порядку
до Львівського апеляційного
адміністративного суду. Посилаючись у
поданій апеляційній скарзі на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права,
просить скасувати оскаржуване судове
рішення та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Окрім цього, обґрунтовуючи доводи
апеляційної скарги, посилається на ті
обставини, що в ході проведеної
перевірки було встановлено
невідповідність показників обліку
дійсним обставинам внаслідок
неправильного відображення товарно -
матеріальних цінностей у податковому
обліку, на підставі якого визначаються
податкові зобов'язання позивача. Товар
було придбано з метою подальшого
використання у власній господарській
діяльності, проте позивачем не було
представлено документів про
місцеперебування товару, у зв'язку з
чим не було підтверджено право
власності на товар. Тому, залишки
товару слід вважати такими, що
використані в операціях з безоплатної
постави товару в розумінні ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість». В ході перевірки позивач не
підтвердив місцезнаходження товарно -
матеріальних цінностей, а також оплата
за товар позивачем не здійснювалася.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду, постановленою
в судовому засіданні 22 травня 2014 року в
порядку процесуального
правонаступництва у відповідності до
ст. 55 Кодексу адміністративного
судочинства України замінено
відповідача: Державну податкову
інспекцію у м. Ужгороді на Державну
податкову інспекцію у м. Ужгороді
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області.

Представник особи, яка подала
апеляційну скаргу (відповідача) в
судовому засіданні підтримав
викладені в апеляційній скарзі доводи
і вважає, що постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню із
викладених в апеляційній скарзі
підстав.

Позивач представника в судове
засідання не направив, хоча позивача
було належним чином та у встановленому
законом порядку повідомлено про дату,
час та місце судового засідання. При
цьому, позивач не повідомив про причини
неприбуття в судове засідання
представника, а також від позивача
відсутнє клопотання про відкладення
розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного суду не вбачає підстав
для обов'язкової участі представника
позивача, а також ця обставина у
відповідності до ст. 196 ч. 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
не перешкоджає апеляційному розгляду
справи за відсутності представника
позивача.

Вислухавши суддю - доповідача, доводи
представника особи, яка подала
апеляційну скаргу, дослідивши наявні в
справі матеріали та докази,
перевіривши доводи апеляційної скарги
у їх сукупності, правильність правової
оцінки судом першої інстанції обставин
справи, застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове
рішення та умотивовуючи свої висновки,
суд першої інстанції виходив з того, що
подання платником податку декларації з
від'ємним значенням з податку на додану
вартість не могло бути підставою для
проведення позапланової перевірки
позивача, оскільки дана норма містить
суттєве посилання щодо суми від'ємного
значення податку на додану вартість
для можливості проведення такої
перевірки, в той час як у даному ж
випадку позивачем було заявлено значно
меншу суму (17 164 гривні), про що було
зазначено у акті перевірки. За
висновком суду першої інстанції в
судовому засіданні не підтверджена і
та обставина, що позивач не здійснював
оплату за отриманий товар, оскільки
матеріалами справи підтверджено
внесення коштів керівником в інтересах
позивача, і платником у даному випадку
є саме позивач. При цьому розрахунки
проводилися як в готівковій, так і в
безготівковій формі, що не суперечить
вимогам законодавства України і
передбачено Положенням про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженим постановою
правління Національного Банку України
від 12 грудня 2004 року №637. Проведення
розрахунків через підзвітну
(уповноважену) особу не дає підстав для
висновку, що позивачем не
здійснювалася оплата за товар.

Товарно - матеріальні цінності, в тому
числі ті, що станом на 31 грудня 2009 року
обліковувалися на рах. 281, використані
позивачем у власній господарській
діяльності, так як саме вони були
реалізовані контрагентам згідно з
представленими первинними
документами, які у свою чергу
спростовують твердження відповідача
про безоплатну передачу товарів.

Крім цього, суд першої інстанції
зазначив, що ні у судовому засіданні, ні
при проведенні перевірки, відповідачем
не доведено, що спірні товарно -
матеріальні цінності були використані
позивачем на потреби, що не пов'язані з
господарською діяльністю.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам особи, яка
подала апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду виходить із
наступного.

Як було встановлено судами першої та
апеляційної інстанції і
підтверджується матеріалами справи, на
підставі наказу від 27 лютого 2010 року за
№109 відповідачем із 27 лютого по 04
березня 2010 року проведено позапланову
виїзну перевірку з питань
достовірності нарахування позивачем
суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість на рахунок платника
в банку за грудень 2009 року, яка виникла
за рахунок від'ємного значення податку
на додану вартість, що декларувалось за
листопад 2009 року. У вищевказаному
наказі зазначено, що позапланова
перевірка підлягає проведенню на
підставі ст. 11 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні».

За результатами перевірки 11 березня 2010
року складено акт перевірки за №471/23 -
4/34022687, у якому викладені висновки
податкового органу. Згідно висновків
перевірки, викладених у зазначеному
акті, позивачем порушено п. 1.4 ст. 1, пп.
7.3.1 п. 7.3, пп. пп. 7.7.1, 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» внаслідок завищення
заявленої суми бюджетного
відшкодування за грудень 2009 року на
суму 17 164 гривні. Підставою для такого
висновку було виявлений в ході
перевірки та підтверджений даними
бухгалтерського обліку - відомості
«обліку отримання та видачі товарно -
матеріальних цінностей» по рахунку 281
«товари на складі», факт облікування у
позивача станом на 31 грудня 2009 року
залишків товарно - матеріальних
цінностей (пиломатеріал хвойний
обрізний) на загальну суму 68 057 гривень
24 гривень.

На підставі акту перевірки
відповідачем 24 березня 2010 року
прийнято податкове повідомлення -
рішення №/0 776/23 - 4/34022687/1774, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за грудень 2009 року у розмірі 17
164 гривні.

З огляду на встановлені фактичні
обставини справи колегія суддів
апеляційного суду звертає увагу на
таке.

У відповідності до п. 5.1, пп. 5 п. 5.2 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь -
яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності. До
складу валових витрат включаються, в
тому числі, суми будь - яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Вищевказані положення не містять
обмежень щодо віднесення до складу
валових витрат платників податку
витрат, пов'язаних із здійсненням їх
статутної діяльності.

Згідно п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» поставкою
товарів є будь - які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі - продажу, міни, поставки та
іншими цивільно - правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь - якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу. Не
належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших цивільно -
правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

Крім цього, відповідно до пп. пп. 7.7.1, 7.7.2
п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду. Якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то: бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Як було встановлено судом, позивачем на
підтвердження права власності на товар
представлені договори купівлі -
продажу, накладні та податкові
накладні, платіжні доручення та
квитанції. Використання товарно -
матеріальних цінностей у власній
господарській діяльності
підтверджується представленими
позивачем митними деклараціями,
накладними та податковими накладними,
реєстром отриманих та виданих
накладних. При цьому, проведення
позивачем розрахунків за придбаний
товар у вищевказаний спосіб не
спростовує факт здійснення
розрахунків за товар саме позивачем.

Операції з поставки товарів
відображені у встановленому порядку у
податкових деклараціях позивача по
податку на додану вартість у
відповідних звітних податкових
періодах.

Вищевказані докази спростовують
твердження відповідача про безоплатну
передачу товарів.

Тому, колегія суддів апеляційного суду
вважає, що перехід права на товарно -
матеріальні цінності суму 68 057 гривень
24 коп., які були відображені в
бухгалтерському обліку позивача на
рахунку 281 «товари на складі», відбувся
на підставі відплатних угод, а товарно -
матеріальні цінності на вказану суму
були використані у господарській
діяльності. У зв'язку з цим не може
вважатися таке використання передачею
товарів іншим особам без компенсації
їх вартості. При цьому, проведення
розрахунків за товар підтверджено
представленими позивачем доказами.

Разом з цим, на підставі виданого
відповідачем наказу «Про проведення
позапланової документальної
перевірки» від 27 лютого 2010 року
позивачем допущено посадових осіб
відповідача до проведення перевірки і
цей наказ у встановленому законом
порядку не оспорювався позивачем. Тому
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку щодо
протиправності дій відповідача по
проведенню перевірки

З урахуванням встановлених судом
фактичних обставин справи, положень
нормативно - правових актів, а також з
урахуванням викладених сторонами
доводів на підтвердження позовних
вимог та заперечень, представлених
доказів, колегія суддів апеляційного
суду приходить до висновку, що
позивачем правомірно віднесено до
складу валових витрат понесені ним
витрати у зв'язку із веденням
господарської діяльності. Тому, у
відповідача не було підстав для
висновку про використання товарно -
матеріальних цінностей в операціях з
безоплатної передачі товарів і,
відповідно, для висновку про завищення
заявленої суми бюджетного
відшкодування. У зв'язку з цим відсутні
також підстави для прийняття рішення
про зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість.

В свою чергу відповідач, у
відповідності до вимог ст. 71 ч. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували обставини, на які
посилається відповідач як на підставу
своїх заперечень у цій частині, а також
підтверджують доводи апеляційної
скарги.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги
відповідача щодо прийнятого рішення
про визнання неправомірними дій по
проведенню перевірки спростовують
висновки суду першої інстанції у цій
частині, оскільки судове рішення у цій
частині прийнято з порушенням норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи, в
зв'язку з чим апеляційна скарга
позивача підлягає до часткового
задоволення.

Відповідно до ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення є,
зокрема, порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Тому, апеляційну скаргу позивача слід
задовольнити: скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову про часткове задоволення
позовних вимог.

При цьому, у відповідності до ст. 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, у зв'язку із висновком про
підставність і обґрунтованість
позовних вимог щодо прийнятого
рішення, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що оскаржуване рішення
слід визнати протиправним і скасувати.

В задоволенні вимог позивача про
визнання протиправними дій по
проведенню позапланової виїзної
перевірки слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області задовольнити
частково.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 серпня 2010
року по справі №2а - 1284/10/0770 скасувати та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від 24
березня 2010 року №/0776/23 - 4/34022687/1774,
яким ТОВ «П плюс К» зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість у розмірі 17 164 гривні.

В задоволенні решти позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю «П плюс К» до
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили, а у випадку складення
постанови в повному обсязі відповідно
до ст. 160 ч. 3 Кодексу адміністративного
судочинства України - у цей же строк з
дня складення постанови суду в повному
обсязі безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В. В. Клюба

Судді:
А. І. Рибачук

І. О. Яворський

Ухвалу в повному обсязі складено
27 травня 2014 року.