Справа № 821/846/14
Суддя: Горшков В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/846/1411
год. 39 хв.

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Горшкова В.М.,

при секретарі: Кальченко-Буланова М.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1, представника
відповідача - Демидова А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України у
Херсонській області про визнання
рішення № 61-Б від 11.03.2014 р. протиправним
та забов'язати вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Державної міграційної
служби України у Херсонській області
(надалі - відповідач), у якому просить
визнати рішення відповідача № 61-Б від
11.03.2014 року, яким позивачу було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту неправомірним та
скасувати його. Зобов'язати
відповідача прийняти стосовно
позивача рішення про оформлення
документів для вирішення питання
стосовно визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовної позивач
зазначає, що 18.02.2014 року звернувся до
відповідача з заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. 11.03.2014 року ним
отримано повідомлення № 61-Б від 11.03.2014
року про відмову особі в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Вважає
таку відмову протиправною та вказує, що
позивач є громадянином Пакістану,
проживав у м. Мансера, у 2005 році з метою
здобуття вищої освіти. У 2009 році
позивач зрозумів, що не може
повернутися до країни громадянської
належності у зв'язку з політичною
нестабільністю та побоюванням бути
переслідуваним через політичну
діяльність свого батька. Уся родина
позивача у 2009 році мігрувала до Ірану
через викладені обставини. Позивач має
обґрунтовані побоювання зазнати
переслідувань через політичні
переконання приписуваних йому через
діяльність батька. В зв'язку з цим
просить позов задовольнити та визнати
протиправною відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
подала заперечення проти
адміністративного позову, в якому
вказує, що в результаті зібраної
інформації та проведеної співбесіди з
позивачем встановлено, що в останнього
відсутні умови, передбачені пунктами 1,
13 частини 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
які є необхідними для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вважає
оскаржувану відмову правомірною та
просить відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали, об'єктивно оцінивши докази,
суд встановив наступне.

Громадянин Пакистану ОСОБА_1 17.02.2014
звернувся до Управління Державної
міграційної служби України в
Херсонській області з заявою, в якій
просив визнати його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, оскільки в країні
громадської приналежності йому
загрожує небезпека.

За результатами попереднього розгляду
заяви гр. ОСОБА_1 06.03.2014 року Управлінням
Державної міграційної служби України в
Херсонській складено висновок про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Наказом Управління Державної
міграційної служби України в
Херсонській області від 11.03.2014 року
№61-Б прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Дана відмова мотивована тим, що заява
позивача є очевидно необґрунтованою,
тобто у заявника відсутні умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Правовий статус біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, в Україні, порядок надання,
втрати та позбавлення цього статусу
біженця, встановлення державних
гарантій захисту біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, визначено Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 08.07.2011 року за
№ 3671-VI (надалі - Закон України № 3671-VI).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України №
3671-VI біженцем визнається особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни свої громадянської
приналежності та не може користуватись
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 статті 1 цього Закону
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Підстави для прийняття рішення про
відмову у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, визначені
частиною 6 статті 5 Закону України №
3671-VI. Даний перелік підстав є вичерпним.

Разом із тим, стаття 6 Закону України
3671-VI визначає умови, за яких особа не
визнається біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, зокрема,
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус
біженців 1951 року та Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року, а саме расова
належність, релігія, національність
(громадянство), належність до певної
соціальної групи, політичні погляди.

З огляду на дані норми, а також зі
змісту постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, вбачається, що
біженець має довести той факт, що його
подальше перебування у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
і така ситуація склалася внаслідок
переслідування цієї особи за ознакою
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно ч. 7 ст. 7 Закону України 3671-VI до
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Законом України від 21.10.1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік).

Відповідно до пунктів 45, 66 даного
Керівництва особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказування у
заявах біженців" (16.12.1998 року) факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. За загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказування покладається на особу, яка
висловлює певне твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що позивач прибув до
України на навчання в Луганський
державний медичний університет
України м. Луганськ 21.10.2005 року по
одноразовій візі № У03290202 типу О, з
метою навчання через КПП "Бориспіль" по
паспорту НОМЕР_1, виданому владою
Пакистану 17.08.2005 року.

Наприкінці 2006 року відповідач переїхав
до м. Суми, де продовжив навчання у
Сумському державному університеті. В
2010 році він був відрахований з третього
курсу вказаного університету, чим
втратив підстави для подальшого
перебування на території України.

07.04.2010 року СГІРФО Зарічного РВ СМУ у
Сумській області стосовно позивача, за
порушення правил перебування та
відсутності підстав для перебування в
Україні було прийнято рішення про
скорочення терміну перебування з
виїздом з України до 15.04.2010 року.

16.04. 2010 року СГІРФО Зарічного РВ СМУ у
Сумській області, у відношенні ОСОБА_1,
за порушення правил перебування на
території України було прийнято
рішення про видворення громадянина з
обов'язковим терміном виїзду до 04.05.2010
року.

Дане рішення ОСОБА_1 оскаржив до
Сумського окружного адміністративного
суду. Постановою даного суду від 24.09.2010
року у справі № 2а-4392/10/1870 у задоволенні
адміністративного позову громадянина
Пакистану ОСОБА_1 до Зарічного РВ СМУ
УМВС України в Сумській області про
визнання протиправним та скасування
рішення від 16.04.2010 року Служби
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Зарічного РВ СМУ ГУМВС
України в Сумській області про
видворення та заборону в'їзду на 6
місяців (до 16.10.2010 року) відмовлено.

02.12.2010 року ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
скаргу ОСОБА_1 на постанову суду першої
інстанції залишено без задоволення.
Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 24.09.2010 року
у справі № 2а-4392/10/1870 залишено без змін.

У судовому засіданні представник
відповідача наголосила на тому, що
виїзд з України позивач не здійснив,
проте 21.07.2010 року в посольстві
Пакистану в м. Києві отримав новий
паспорт НОМЕР_2 та переїхав до м.
Херсона, чим приховав штамп рішення про
видворення, прийнятим СГІРФО Зарічного
РВ СМУ у Сумській області.

10.12.2010 року громадянин Пакистану ОСОБА_1
звернувся до сектору міграційної
служби у Херсонській області із заявою,
щодо надання статусу біженця, так як в
Пакистані війна.

20.06 2011 року особова справа ОСОБА_1 була
закрита, розгляд заяви про надання
статусу біженця припинено на підставі
ч. 11, ст. 13 Закону України "Про біженців"
(дія на момент прийняття рішення), яка
передбачає припинення розгляду заяви
за відповідним клопотанням заявника.

06.07.2011 року ВГІРФО Суворовського РВ ХМУ
УМВС України в Херсонській області у
відношенні ОСОБА_1, за порушення правил
перебування на території У країни було
складено адміністративний протокол по
ст. 203 ч. 1 КУпАП та 08.07.2011 року
Суворовським районним судом м. Херсона
винесено постанову, якою відповідача
було притягнуто до адміністративної
відповідальності та накладено штраф в
розмірі 510 грн.

Також, Херсонським окружним
адміністративним судом винесено
постанову від 15 червня 2012 по справі №
2а-3886/11/2170 про примусове видворення
громадянина Пакистану ОСОБА_1, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 Одеським
апеляційним адміністративним судом
винесено ухвалу від 25 вересня 2012 року,
апеляційну скаргу залишено без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції залишено без змін. Судами
встановлено, що після винесення ВГІРФО
Суворовського РВ ХМУ УМВС України в
Херсонській області рішення про
видворення ОСОБА_1 територію України не
залишив, статус біженця не отримав,
дозволу на проживання в Україні не має,
законних підстав знаходження на
території України відсутні.

У судовому засіданні представник
відповідача вказала, що сектором у
справах біженців та соціальної
інтеграції УДМС України в Херсонській
області повністю вивчено матеріали
справи та правомірно відмовлено у
наданні статусу біженця громадянину
Пакистану ОСОБА_1.

Суд погоджується з позицією
представника відповідача, яка
зазначила, що по країні походження та в
сукупності з іншими обставинами
справи, поведінка позивача не дає
підстав вважати, що він прибув на
територію України саме з метою
уникнення стати жертвою переслідувань
у країні своєї громадянської
належності та не дає підстав
кваліфікувати його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Так як прибув на територію
України в 2005 році, а вперше звернувся із
заявою про отримання статусу біженця в
2010 році. В 2011 році відмовився від
отримання статусу біженця. Вдруге
звернувся з заявою про отримання
статусу біженця тільки 17.02.2014 року.

У судовому засіданні позивач надав до
суду копію листа районного суду Карачі
від 27.11.2013 року, зі змісту якого
вбачається, що "ОСОБА_1, син ОСОБА_8,
мешканець села АДРЕСА_1. Згідно
приписів району Мансехра та тверджень
старійшин має політичні та земельні
суперечки у районі та одержав погрози
життю. Таким чином, для нього є
небезпечним приїзд до Пакистану".

Згідно ст. 5 Закону України № 3671-VI
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд не бере до уваги вказаний лист,
оскільки позивач не подав заяву про
міжнародний захист у як можливо
коротший строк, та ним не були доведені
поважні причини неподання такої заяви
відразу після прибуття в Україну.

З врахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позивачем як
при розгляді його заяви управлінням
ДМС України в Херсонській області, так
і в судовому засіданні не доведено,
судом не встановлено, обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
у країні походження. А відтак не
доведено наявності умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", які є необхідними
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що позивачем не доведено
протиправності оскаржуваної відмови в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, вона є законною та
обґрунтованою, а тому у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 12, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 03 червня 2014 р.

Суддя
Горшков В.М.

кат. 3.4