Справа № 2270/1869/12
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року
м. Київ К/9991/38431/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Хмельницькому районі Хмельницької
області на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 01
березня 2012 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 квітня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в Хмельницькому районі
Хмельницької області, третя особа -
Головне управління державного
казначейства України у Хмельницькій
області про стягнення збору,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в
Хмельницькому районі Хмельницької
області, третя особа - Головне
управління державного казначейства
України у Хмельницькій області про
стягнення збору.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 01 березня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26 квітня 2012
року, позов задоволено частково.
Стягнуто з управління Пенсійного фонду
України в Хмельницькому районі
Хмельницької області на користь
позивача 17016,60 грн сплаченого збору на
обов'язкове пенсійне страхування.

В касаційній скарзі управління
Пенсійного фонду України в
Хмельницькому районі Хмельницької
області, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначені судові
рішення.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що вона не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судами встановлено, що позивач придбав
легковий автомобіль BMW моделі 730, типу
седан, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1, при реєстрації якого
сплатив до Пенсійного фонду України
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 3 % вартості
автомобіля, що склало 17016,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
обґрунтовано виходив із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними актами.

Пунктом 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР, якою
визначено вичерпний перелік осіб -
платників збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування,
передбачено, що платниками збору є
юридичні та фізичні особи при
відчуженні легкових автомобілів, крім
легкових автомобілів, якими
забезпечуються інваліди, та тих
автомобілів, які переходять у
власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 листопада 1998
року № 1740 (далі - Порядок) платниками
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на такі
автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі,
у тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення
Порядку суперечили вимогам Закону
№ 400/97-ВР у частині регулювання
правовідносин зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів.

Відповідно до частини четвертої статті
9 КАС у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, яке міститься в постанові від 1
листопада 1996 року № 9 (пункт 5),
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, суди
попередніх інстанцій при вирішенні
цього спору дійшли обґрунтованого
висновку, що пріоритетними є норми
Закону № 400/97-ВР.

За таких умов колегія суддів
погоджується із висновками судів
попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків судів не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
при розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
процесуального права, доводами
касаційної скарги не спростовуються
висновки, викладені в судових рішеннях,
підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Хмельницькому районі Хмельницької
області залишити без задоволення, а
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 01 березня
2012 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26 квітня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в Хмельницькому районі
Хмельницької області, третя особа -
Головне управління державного
казначейства України у Хмельницькій
області про стягнення збору - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф.
Загородній