Справа № 2а-14502/10/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року м. Київ
К/9991/51201/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Моторного А.О.

Пилипчук Н.Г.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю „Менко
ЛТД" на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.07.2011

у справі № 2а-14502/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Менко ЛТД"

до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова

про скасування податкових
повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Менко ЛТД"
звернулось до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова про
скасування податкових повідомлень -
рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 08.02.2011
позовні вимоги задоволено, скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова: № /0
від 26.08.2010, № /1 від 04.10.2010, № /2
від 10.11.2010; № /0 від 26.08.2010, № /1
від 04.10.2010; № /2 від 10.11.2010 та
визнано недійсним рішення Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова про результати
розгляду первинних скарг № 20606/10/25-020
від 24.09.2010.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.07.2011
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 08.02.2011
скасовано, прийняте нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції позивач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду апеляційної інстанції
та залишити в силі постанову суду
першої інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судоми апеляційної інстанції при
вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
виїзну планову документальну
перевірку позивача, з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства в
період з 01.07.2008 по 31.03.2010 та складено акт
№ 4868/23-506/ 2124494 від 16.08.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення - рішення: № /0 від
26.08.2010, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання в сумі 23554, 50
грн.; податкове повідомлення - рішення
№ /0 від 26.08.2010, яким визначено
позивачу податкове зобов'язання в сумі
47416, 50 грн.; № /2 від 10.11.2010, яким
визначено позивачу податкове
зобов'язання в сумі 43197 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, п. 7.4 ст.
7 Закону України „Про податок на додану
вартість", віднесено до складу валових
витрат сум податку на прибуток,
сплачених в ціні отриманих ним
інформаційно-консультаційних та
маркетингових послуг від ФОП ОСОБА_3,
ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ТОВ „Віал
-Маркет", ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7,
оскільки вказані послуги отримані не в
межах господарської діяльності
позивача та, вказана сума не
підтверджена належними первинними
документами, які б відповідали вимогам
Закону України „Про податок на додану
вартість" та Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність", а також віднесення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
отриманих послуг від ТОВ „Екотрейд
ХХІ", ТОВ „Кроха", ТОВ „ТД Ласуня".

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість", податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та статтею 81
цього Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж
статті Закону не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу вимог пп. 5.2.1 п. 5.2 цієї ж
статті Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
заборонено відносити до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих
положень випливає, що право на
зменшення об'єкта оподаткування
податку на прибуток та податку на
додану вартість на суму понесених
витрат надається добросовісним
платникам для компенсації витрат,
понесених у процесі здійснення
реальної економічної діяльності, за
умови наявності належного
документального підтвердження
виконання господарської операції.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що надані акти не містять
детального переліку наданих послуг,
місце та дату їх надання, методики
розрахунку вартості послуг, а отже
зазначені акти не відповідають ч. 1,2 ст.9
Закону України „Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", крім того позивачем не надано
доказів підтвердження отримання
позивачем економічної вигоди від
укладення договорів.

В наданих позивачем звітах про
виконання робіт не відображено
конкретного персонального підходу до
надання послуг, не зазначено кількості
товару, який належить позивачем та який
було викладено на полицях магазину.

Окрім формальних вимог щодо
наявності у платника належним чином
оформлених податкових накладних,
визначальною умовою реалізації права
платника на податковий кредит (який в
подальшому бере участь в розрахунку
суми бюджетного відшкодування), є
реальність її здійснення в рамках
провадження господарської діяльності
платника.

Суд апеляційної інстанції,
оцінивши вказані обставини у
сукупності та дослідивши наявні у
справі документи, подані платником на
підтвердження понесених витрат по
взаємовідносинах за названим
контрагентом, дійшов обґрунтованого
висновку, що первинні документи не
підтверджують реальність
господарських операцій підприємства з
його контрагентами за вказаних
обставин самі по собі податкові
накладні не є достатнім свідченням
дійсного надання послуг позивачу.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Менко ЛТД" на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.07.2011 у
справі № 2а-14502/10/2070 слід відхилити, а
судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Менко
ЛТД" відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.07.2011 у
справі № 2а-14502/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді А.О.
Моторний Н.Г. Пилипчук