Справа № 826/4305/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2014 року 16:15
№ 826/4305/14
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді Шулежка В.П.,
при секретарі Пасічнюк С.В.,
представників позивача - Фелів О.О.,
Андросова О.Ф., Ласло Шандору,
представника відповідача - Зубенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» до Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» (далі - позивач, ТОВ «Пежо
Сітроен Україна») до Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків (далі -
відповідач) про визнання нечинними та
скасування податкових
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідачем у порушення
норм податкового законодавства
України, прийняті протиправні
податкові повідомлення-рішення, яким
позивачу неправомірно збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість і застосовані штрафні
(фінансові) санкції, з податку на
прибуток та екологічного податку, що
призвело до порушення його прав та
Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
повністю та просили позов
Представник відповідача позовні
вимоги не визнав повністю та зазначив,
що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
податковим органом відповідно до вимог
чинного законодавства посилаючись на
обставини, викладені в акті перевірки
та запереченнях проти
адміністративного позову, у зв'язку з
чим просив суд відмовити у задоволенні
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, заслухавши
пояснення представників сторін, судом
встановлено наступне.
ТОВ «Пежо Сітроен Україна»
зареєстроване Оболонською районною в
м. Києві державною адміністрацією
22.12.2009 року, номер запису в Єдиному
суб'єкта господарювання за ЄДРПОУ:
Місцезнаходження суб'єкта
господарювання відповідно до
м. Київ, пров. Куренівський, буд. 12, 2-3
Позивача взято на податковий облік в
ДПІ у Оболонському районі м. Києва
24.12.2009 року, з 27.09.2011 року позивач
включений до Реєстру великих платників
податків та перебуває на обліку у
Відповідачем на підставі п.п.20.1.4 п.20.1
ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст. 75, п. 77.1 ст. 77, п. 81.2
ст. 82 Податкового кодексу України,
відповідно до наказу від 29.11.2013 року №795
проведено документальну планову
виїзну перевірку ТОВ «Пежо Сітроен
Україна» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2011
року по 31.12.2012 року, за результатами
якої складено акт № 1451/42-30/36872294 від
09.12.2013 pоку (далі - акт перевірки).
Згідно з висновками, викладеними в акті
перевірки податковим органом
встановлено порушення позивачем вимог:
п. 5.1 ст.5, пп. 5.2.1 п.5.2 п.п.5.3.9. п.5.3. ст.5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та п.44 ст.44,
п.п.135.4.1 п.135.4, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.1
ст.137, пп. 138.1.1, п. 138.1, п. 138.2, ст. 138, пп.139.1.9
п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України,
в результаті чого, занижено податок на
прибуток за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року на загальну суму 6 158 004 грн.;
п.44.1 ст.44, п.187.1 ст.187, п.189.1 ст.189, п.п.192.1.1
п.192.1 ст.192, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.6,
п.201.14, п.201.15 ст.201 Податкового кодексу
України, в результаті чого, занижено
податок на додану вартість за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року на загальну
суму 4 486 862 грн.;
п.п.14.1.56, п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.164.2.11 п.п.
«е» п.п.164.2.17 п.164.2, п.164.3, п.164.5 ст.164, п.167.1
ст.167, п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170, п.п. «а» п.171.2
ст.171, п.178.1, п.178.2, п.178.5 ст.178 Податкового
кодексу України, в результаті чого
допущено порушення податкового
законодавства з питань щодо
правильністю утримання та
несвоєчасності перерахування
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб на суму 149 522,90 грн.;
п.249 ст.249 Податкового кодексу України, в
результаті чого підприємством не
визначені податкові зобов'язання
екологічного податку в періоді, що
перевірявся на загальну суму 2 414,72 грн.
Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на підставі п. 86.7 ст. 86
Податкового кодексу України надав
заперечення до акта перевірки,
обґрунтовуючи безпідставність
висновків відповідач. Відповідач
відповідь, яким висновки акту
перевірки залишив без змін.
На підставі висновків, викладених в
акті перевірки, відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення:
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 6 713 671 грн., в
тому числі 4 486 862 грн. за основним
платежем та 2 226 809 грн. штрафних санкцій;
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток на суму 7 681 030 грн., в тому
числі за основним платежем 6 158 004 грн. та
1 523 026 грн. штрафних санкцій;
суму грошового зобов'язання з
екологічного податку на суму 11 080,84 грн.,
в тому числі 2 414,72 грн. за основним
платежем та 8 666,12 грн. штрафних санкцій;
суму грошового зобов'язання щодо
донарахування податку на доходи
фізичних осіб на суму 183 491,48 грн., в тому
числі 149 522,90 за основним платежем та 33
968,58 грн. штрафних санкцій;
суму грошового зобов'язання зі збору за
першу реєстрацію транспортних засобів
на суму 3 060 грн., в тому числі 0 грн. за
основним платежем та 3 060 грн. штрафних
Не погоджуючись із вищезазначеними
повідомленнями-рішеннями позивач
подав скаргу від 17.01.2014 року № 17012014/10 до
Міністерства доходів та зборів
Рішенням Міністерства доходів та
зборів України від 28.02.2014 року частково
скасовано податкові
повідомлення-рішення щодо нарахування
податку на прибуток, податку на додану
вартість та податку на доходи фізичних
осіб та залишено в силі податкові
повідомлення-рішення, які стосуються
сплати екологічного податку.

За результатами розгляду скарги
позивача та на підставі рішення
Міністерства доходів та зборів України
від 28.02.2014 року, відповідачем 17 березня
2014 року прийняті нові податкові
повідомлення-рішення:

№ , яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 2 275 625 грн., в тому числі 1 829 459 грн.
за основним платежем та 446 164 грн.
штрафних санкцій;

№ яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 1 453 114 грн., в тому числі
1 163 359 грн. за основним платежем;

№ яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 165 799,93 грн., в тому
числі 134 639,30 грн. за основним платежем
та 31 160,63 грн.

Одночасно, рішенням Міністерства
доходів та зборів України від 28.02.2014
року залишені без змін податкові
повідомлення-рішення:

№ щодо нарахування екологічного
податку на суму 11 080,84 грн., в тому числі 2
414,72 грн. за основним платежем та 8 666,12
грн. штрафних санкцій;

№ щодо визначення суми грошового
зобов'язання зі збору за першу
реєстрацію транспортних засобів на
суму 3 060 грн., в тому числі 0 грн. за
основним платежем та 3 060 грн. штрафних
санкцій.

Як зазначив позивач, він погоджується
із податковим повідомленням-рішенням
№ щодо донарахування податку на
доходи фізичних осіб на суму 165 799,93 грн.,
а також із податковим
повідомленням-рішенням № щодо
визначення суми грошового зобов'язання
зі збору за першу реєстрацію
транспортних засобів на суму 3 060 грн.

В той час, з податковими
повідомленнями-рішеннями від 17.03.2014
року № , від 17.03.2014 року № ,
від 24.12.2013 року № позивач не
погоджується, у зв'язку з чим звернувся
до суду з вимогою про визнання їх
нечинними та скасування.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов наступного
висновку.

Щодо правомірності та обґрунтованості
прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 17.03.2014
року про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 2 275 625 грн. судом встановлено
наступне.

Як вбачається з акту перевірки,
перевіркою правильності визначення
позивачем повноти нарахування валових
витрат встановлено порушення вимог
податкового законодавства в частині
надання послуг по фінансуванню
споживчих кредитів, щодо видатків, які
були сплачені на «Сітроен Угорщина
ЛТД» за отримання управлінських,
консультаційних, інформаційних,
фінансових та інших послуг, також були
виявлені відхилення між
бухгалтерськими даними та
результатами інвентаризації, яка
проводилась під час перевірки та інші
відхилення 2011 року.

Позивач в частині завищення витрат у
зв'язку із виявленими розбіжностями
між бухгалтерськими даними та даними
інвентаризації, а також у зв'язку із
іншими відхиленнями на суму 274 624 грн. та
відповідно із додатково нарахованою
сумою податку на прибуток у розмірі 63,471
грн. та 4,667 грн. штрафних санкцій
погоджується та на час розгляду справи
вказані кошти сплачені.

В ході проведення перевірки
встановлено, що позивачем з метою
сприяння продажу автомобілів
Пежо/Сітроен ТОВ «Пежо Сітроен
Україна» укладено угоди про
співробітництво з банками в якості
постачальників
інформаційно-консультаційних послуг
щодо продуктів роздрібного
кредитування.

Позивачем додано до позовної заяви
копії договорів, укладених між
позивачем та ПАТ «Банк професійного
фінансування» і ПАТ «Креді Агріколь
Банк» про організацію співробітництва
від 01.06.2010 року та 01.08.2012 року.

Відповідно до договору від 01.06.2010 року,
укладеного між позивачем (Імпортер) з
ПАТ «Банк професійного фінансування»
(Банк), метою його укладення є
підвищення купівельної спроможності
громадян, розширення сфери надання
послуг Банком із споживчого
кредитування, з метою просування
роздрібного кредитування та пов'язаних
послуг клієнтам в Україні та з метою
сприяння купівлі-продажу транспортних
засобів, імпортованих в Україну
Імпортером та які реалізуються через
мережу офіційних дилерів Імпортера.

Згідно умов договору, Імпортер доручає
Банку, а Банк зобов'язується надавати
Імпортеру послуги кредитування третіх
осіб, зокрема, Клієнтів Імпортера на
придбання транспортних засобів
Імпортера за визначеними програмами
кредитування в порядку та на умовах
визначених вищевказаним договором
протягом строку дії договору.

Банк має право отримати винагороду за
послуги з кредитування, що надаються
ним за дорученням Імпортера.

Підтвердженням надання Імпортеру
послуг з кредитування клієнтів на
умовах, встановлених цим Договором, є
кредитні договори, укладені між
Клієнтами та Банком.

За надання Банком послуг Імпортер
зобов'язується сплачувати Банку
комісійну винагороду щомісячно на
підставі кредитних договорів,
укладених Банком з Клієнтами в
розрахунковому місяці та які
відображені в Актах наданих послуг та
реєстрах наданих послуг не пізніше 5
робочих днів з моменту їх надання
Імпортеру Банком.

Як вбачається із додатків до
зазначених договорів, банки за
пониженою відсотковою ставкою або
безвідсотково фінансували придбання
споживачами автомобільних моделей
імпортованих позивачем, а позивач у
формі банківської комісії сплачував
банкам послуги такого безвідсоткового
кредитування.

Відповідач вказує, що витрати на
банківські комісії за споживче,
кредитування не можуть відноситись до
витрат позивача як імпортера
автомобілів, придбання яких
кредитується, оскільки продаж
автомобілів здійснюється дилерами, які
здійснюють самостійну торгівлю та
стають власниками придбаного товару.

Однак, згідно з п. 44.1 ст.44 Податкового
кодексу України, платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних із
визначенням об'єктів оподаткування
та/або фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних із обчисленням
податків та зборів.

Відповідно до п. 139.1.9 Податкового
кодексу України, до витрат, що не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку відносяться
витрати, що не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами.

Відповідач стверджує, що у позивача
відсутні первинні документи за
операціями із банками на підставі
Договору про організацію
співробітництва, при цьому, відповідач
жодним чином не обґрунтував, які саме
первинні документи не були надані.

З досліджених письмових доказів,
встановлено, що надання послуг
оформляється актами наданих послуг,
якими передбачено обсяги, продаж та
розмір комісійної винагороди, кожен
платіж враховувався у видатках 2012 року.

До кожного акту додається детальний
звіт із переліком автомобілів, які були
продані за допомогою споживчого
кредитування через мережу офіційних
дилерів.

Оплата комісій на користь банків
підтверджується бухгалтерською
довідкою та відповідними банківськими
виписками.

В той час, суд зазначає, що відповідач у
акті не ставить під сумнів зазначені
документи.

Згідно з правилами формування витрат,
передбаченими у пунктах 138.2, 138.4 статті
138 Податкового кодексу України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що право на зменшення об'єкта
оподаткування податку на прибуток та
податку на додану вартість на суму
понесених витрат надається платникам
для компенсації витрат, понесених у
процесі здійснення реальної
економічної діяльності, за умови
наявності належного документального
підтвердження виконання господарської
операції.

Таким чином, у податковому обліку
витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
мають бути підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. Також
облік показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, в т.ч.
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, здійснюється на
підставі регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити, перелік яких
визначено у цій нормі.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 цього ж Закону
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 2.7 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704, первинні документи
складаються на бланках типових і
спеціалізованих форм, затверджених
відповідним органом державної влади.
Документування господарських операцій
може здійснюватись із використанням
виготовлених самостійно бланків, які
повинні містити обов'язкові реквізити
чи реквізити типових або
спеціалізованих форм.

Таким чином, всі документи в їх
сукупності, складені під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення, які за змістом та формою
відповідають наведеним вище вимогам
закону та які відображають реальні
господарські операції, належать до
первинних документів бухгалтерського
обліку, які повинні братися до уваги
під час перевірки правильності
визначення платником податку витрат,
що враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування. При цьому також має
враховуватися систематизована
інформація регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством, на
підставі яких за вимогами Податкового
кодексу України також ведеться облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань.

Окрім того, аналогічні відносини також
були здійсненні між позивачем та ПАТ
«Креді Агріколь Банк», які
ґрунтувались на договорі про
організацію співробітництва від 01.08.2012
року, укладеного з метою підвищення
купівельної спроможності громадян,
розширення сфери надання послуг Банком
із споживчого кредитування, з метою
просування роздрібного кредитування
та пов'язаних послуг клієнтам в Україні
та з метою сприяння купівлі-продажу
транспортних засобів, імпортованих в
Україну Імпортером та які реалізуються
через мережу офіційних дилерів
Імпортера.

Предмет договору полягає в тому, що
Імпортер замовляє, а Банк
зобов'язується за винагороду через
мережу всіх своїх філій, та відділень
надавати інформаційні послуги
надавати Імпортеру послуги
кредитування третіх осіб, зокрема,
Клієнтів Імпортера на придбання
транспортних засобів Імпортера за
визначеними програмами кредитування в
порядку та на умовах визначених
вищевказаним договором протягом
строку дії договору.

З досліджених письмових доказів
встановлено, що операції за договорами
із банками, на підставі яких позивач
оплачував послуги банків на
забезпечення споживчого кредитування
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами,
зокрема, акти наданих послуг до
договору разом із розшифровками про
обсяги та марки автомобілів
реалізованих за допомогою споживчого
кредитування, а також бухгалтерська
довідка про оплати за актами та
відповідні банківські виписки.

Таким чином, дослідивши наявні докази у
справі, з урахуванням положень
законодавства, операції за договорами
із банками, на підставі яких позивач
оплачував послуги банків на
забезпечення споживчого кредитування
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами та
спростовують висновки відповідача про
те, що відповідні витрати не можуть
враховуватись позивачем на підставі п.
44.1 та п. 139.1.9 Податкового кодексу
України.

Окрім того, як зазначив позивач, в акті
перевірки відповідач при розрахунку
сум оплачених позивачем на користь ПАТ
«Профін Банк» допустився помилки та
подвійно врахував витрати на суму 169 710
грн. у другому кварталі 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначені в акті комісії оплачені
позивачем у другому кварталі 2012 року,
загальна сума яких становить 1 452 790 грн.

Разом з тим, відповідач пояснив, що у
підсумковому розрахунку вказано 1 622 500
грн., тобто внаслідок помилки
підсумкову суму по другому кварталу 2012
року завищено на суму 169 710 грн. Оплата
позивачем у другому кварталі 2012 року
складає 1 452 790 грн., що підтверджується
випискою із банку та випливає при
додаванні відповідних сум, вказаних в
актах наданих послуг за другий квартал
2012 року.

Таким чином, у зв'язку із помилковим
подвоєнням витрат на суму 169 710 грн.
загальні витрати понесені позивачем на
оплату банківських комісій за
Договорами про організацію
співробітництва визначені помилково.

Також, в основу спірного податкового
повідомлення-рішення, входить оплата
послуг на користь «Сітроен Угорщина
ЛТД» на суму 1 011 569 грн.

Перевіркою встановлено, що між
позивачем та «Сітроен Угорщина ЛТД»
укладено Договір від 30.11.2011 року про
надання інформаційно-консультаційних
послуг в області корпоративних
фінансів та в області постановки
управлінського обліку і звітності, а
також побудови ефективної системи
фінансового контролю.

Відповідач стверджує, що фактично
перелік послуг, зазначений у договорі в
акті виконаних робіт не дає можливості
визначити які саме послуги надавалися,
в зв'язку з тим, що перелік послуг
носить загальний характер та не
ідентифікований відносно практичного
застосування працівниками та
комп'ютерною технікою підприємства.

У зв'язку з чим, відповідно до акту
наданих послуг
постачальником-нерезидентом неможливо
визначити чіткий перелік наданих
послуг.

Відповідно до п.1.1 Договору про надання
консультаційних послуг від 30.11.2011 року
місцем надання послуг є Україна.
Послуги надаються Замовнику
представниками виконавця особисто,
шляхом організації зустрічей, заходів,
виконання задач.

В Додатку № 1 міститься примірний
перелік послуг, який зводиться до
корпоративних фінансів,
управлінського обліку та звітності,
побудови схеми фінансового контролю та
методології бухгалтерського обліку.

Вартість послуг згідно п. 3.1 Договору
складає 96 тисяч євро без ПДВ на рік,
тобто плата за послуги, що надаються
представниками Виконавця в Україні є
фіксованою.

На виконання умов Договору про надання
консультаційних послуг, позивач
пояснив, що у його розпорядження
«Сітроен Угорщина ЛТД» було направлено
відповідний персонал, а саме
адміністративно-фінансового
директора, громадянина Угорщини,
ОСОБА_7, для працевлаштування з
виконанням функцій, передбачених п. 1.1
та Додатком № 1 до Договору. ОСОБА_7
працевлаштований на підприємстві
позивача, що підтверджується дозволом
про працевлаштування від 09.07.2010 року,
наказом про призначення №53 від 09.07.2010
року та трудовими договорами на 2011 та
2012 роки.

Згідно п.п. 14.1.183 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України, послуга з надання
персоналу -господарська або
цивільно-правова угода, відповідно до
якої особа, що надає послугу (резидент
або нерезидент), направляє у
розпорядження іншої особи (резидента
або нерезидента) одну або декількох
фізичних осіб для виконання визначених
цією угодою функцій. Угода про надання
персоналу може передбачати укладання
зазначеними фізичними особами
трудової угоди або трудового контракту
із особою, у розпорядження якої вони
направлені. Інші умови надання
персоналу (у тому числі винагорода
особи, що надає послугу) визначаються
угодою сторін.

Згідно угоди сторін, ОСОБА_7 є
працевлаштований на підприємстві та
отримує винагороду у розмірі 17 406 грн.
Одночасно 96 тисяч євро, які є річною
вартістю Договору про надання
консультаційних послуги, є витрати
«Сітроен Угорщина ЛТД» в Угорщині по
направленню свого персоналу, а саме
ОСОБА_7, в тому числі щодо його
заробітної плати. ОСОБА_7 як
направлений працівник для надання
послуг згідно Договору від 30.11.2011 року
отримує заробітну плату в Угорщині та
декларує відповідні доходи в Україні,
що підтверджується податковою
декларацією вказаної особи та
відповідними довідками Міндоходів про
оплату податку в 2011 та 2012 роках.

Таким чином, витрати позивача понесені
на оплату консультаційних послуг
персоналом направленим «Сітроен
Угорщина ЛТД» на суму 1 011 569 грн.
підтверджуються наступними первинними
документами: договір про надання
консультаційних послуг від 30.11.2011 року,
акт про надання консультаційних послуг
від 31.03.2012; дозвіл про працевлаштування
ОСОБА_7 від 09.07.2010 року; наказ про
призначення № 53 від 09.07.2010 року; трудові
договори ОСОБА_7 із на 2011 та 2012 роки;
податкова декларація ОСОБА_7; довідки
Міндоходів про сплачений нерезидентом
в Україні податок на прибуток
отриманий за кордоном в 2011 та 2012 роках.

З урахуванням викладеного,
вищезазначені первинні документи
засвідчують, що консультаційні послуги
згідно Договору від 30.11.2011 надаються
надісланим персоналом «Сітроен
Угорщина ЛТД», а саме ОСОБА_7, який
працевлаштований на підприємстві
позивача. Витрати «Сітроен Угорщина
ЛТД» по направленню свого працівника
на роботу в Україну для надання послуг
погоджених Договором від 30.11.2011року є
вартістю послуг та фіксованою сумою, що
відповідає таким витратам. Невизнання
зазначених витрат матиме наслідком для
позивача у відмові від надісланого
персоналу та відповідно втрату
отримувати якісні послуги, які ОСОБА_7
декларує в Україні та сплачує в бюджет
(345 617 грн. за 2011 та 2012 роки).

Щодо правомірності та обґрунтованості
прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 17.03.2014
року про збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, судом встановлено наступне.

В основу спірного податкового
повідомлення-рішення щодо
донарахування податку на додану
вартість покладено суму сформованого
податкового кредиту за операціями
позивача з ПАТ «Креді Агріколь Банк» та
«Сітроен Угорщина ЛТД».

Позивач погодився в частині
нарахування 225 178,90 грн. податкового
кредиту, сформованого із порушенням
податкового законодавства та
відповідно 55 209,25 грн. штрафних санкцій,
які на час подання позовної заяви вже
були сплачені. В іншій частині
нарахованих зобов'язань за вказаним
податковим повідомленням-рішенням не
погоджується.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно з якою право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

В силу положень п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону (п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст. 201
Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз положень податкового
законодавства дозволяє дійти висновку,
що право на формування податкового
кредиту виникає у платника податків за
наявності сукупності таких елементів:
1) наявності у сторін спеціальної
податкової правосуб'єктності (особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ); 2)
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця; 3)
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; 4) документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; 5) наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Перевіркою визначення відображених
показників встановлено, що позивачем в
частині оплачених банківських комісій
згідно Договору про співпрацю та
надання послуг від 01.08.2012 року із ПАТ
«Креді Агріколь Банк» та по операціям
із «Сітроен Угорщина ЛТД» щодо
консультаційних послуг на підставі
Договору від 30.11.2011 року безпідставно
сформовано податковий кредит без мети
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Позивачем в обґрунтування зазначеного
подано податкові накладні, виписані
ПАТ «Креді Агріколь Банк», на підставі
яких сформовано податковий кредит на
суму 738 045,25 грн., а також первинні
документи (податкові накладні,
платіжні доручення та рахунки), на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит по операціях із
«Сітроен Угорщина ЛТД» у розмірі 200 134
грн.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість, суду необхідно
з'ясувати, зокрема, обставини щодо руху
активів у процесі здійснення
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, дослідженню
підлягають усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції: договори,
акти виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Відповідно до Договору б/н від 30.11.2011
року про надання консультаційних
послуг, укладеного між позивачем
(Замовник) та «Сітроен Угорщина ЛТД»
(Виконавець), Виконавець зобов'язується
на підставі усних та письмових запитів
Замовника надавати послуги, перелік
яких визначений у Додатку до Договору,
а Замовник зобов'язується сплачувати
за послуги на умовах, визначених
Договором.

На виконання вимог вказаного Договору,
позивач надав акт про надання послуг
від 31.03.2012 року, рахунки-фактури,
платіжні доручення.

Разом з тим, відповідно до п. 187.8 ст.187
Податкового кодексу України, датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше.

В той час, ТОВ «Пежо Сітроен Україна»
28.12.2011 року виписало податкові накладні
№ 1019 на загальну суму 600 401,66 грн., в тому
числі ПДВ, 100 066.94 грн. та №1020 на загальну
суму 600 401,66 гри., в тому числі, ПДВ 100 066,94
грн. та включило їх до реєстру виданих
податкових накладних, суму ПДВ - до
складу податкових зобов'язань грудня
2011 року під №№3106, 3165 та відображено у
рядку «Індивідуальний податковий
номер продавця» ІПН 41, що є
порушенням п.8.2 наказу Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 р. №1379 «Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної».

Вказаним положенням наказу
Міністерства фінансів України від
01.11.2011 р. №1379 передбачено, що у разі
виписки податкової накладної покупцем
(отримувачем) послуг від нерезидента,
місце постачання яких розташоване на
митній території України: у рядку
«Індивідуальний податковий номер
продавця» відображається умовний ІПН,
а у разі якщо такі послуги не
призначаються для використання у
господарській діяльності або придбані
з метою їх використання для постачання
послуг за межами митної території
України або послуг, місце постачання
яких визначається відповідно до п.186.3
ст.186 Податкового кодексу України -
умовний ІПН; у рядку «Номер свідоцтва
про реєстрацію платника податку на
додану вартість (продавця)»
проставляється нуль.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;

Згідно з п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Як уже зазначалось, у відповідності до
п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу
України, податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Згідно з абз. 9 п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних та/або порушення порядку
заповнення податкової накладної не дає
права покупцю на включення сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту та не звільняє продавця від
обов'язку включення суми податку на
додану вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем включено до податкового
кредиту з ПДВ за грудень 2011 року
податок за використання даних
інформаційних послуг у сумі 200 134,00 грн.
по податковим накладним, які не були
зареєстровані в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

З огляду на викладені положення,
дослідивши наявні доказі у справі,
судом встановлено, що оскільки
податкові накладні не були
зареєстровані в Єдиному реєстрі
податкових накладних суд приходить до
висновку, що позивач не вправі був
включати зазначену суму до податкового
кредиту за вказаний період, відтак, суд
погоджується з висновком податкового
органу про завищення податкового
кредиту на загальну суму 200 134,00 грн.

Щодо правомірності формування
податкового кредиту за рахунок
здійснення господарських операцій з
ПАТ «Креді Агріколь Банк», що
ґрунтуються на підставі укладеного
Договору про організацію
співробітництва від 01.08.2012 року, метою
якого є просування та збільшення
продаж автомобілів, які імпортуються
позивачем.

На підтвердження здійснення операцій
по вказаним взаємовідносинам та
формування податкового кредиту
позивач надав копії податкових
накладних, актів надання послуг.

Проте, суд звертає увагу на те, що
надані позивачем первинні документи не
підтверджують факти виконання послуг,
із наданих позивачем документів не
вбачається, які саме критерії
використовувались для визначення суми
вартості наданих послуг та, відповідно,
необхідність та доцільність
використання їх в господарській
діяльності (направленість на отримання
прибутку) і правомірність формування
податкового кредиту.

Підставою для виникнення права на
податковий кредит є не тільки
наявність передбачених законодавством
первинних документів, а й реальність
господарських операцій,
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит.

Таким чином, суд прийшов до висновку
про безпідставне віднесення до складу
податкового кредиту, зокрема,
зазначених послуг зі сприяння продажу
автомобілів, а тому підстави для
віднесення до податкового кредиту суми
ПДВ в цій частині у позивача відсутні.

Щодо правомірності та обґрунтованості
прийняття податкового
повідомлення-рішення № про
нарахування екологічного податку на
суму 11 080,84 грн., суд зазначає наступне.

Як стверджує відповідач та зазначено в
акті перевірки, позивач в процесі
здійснення своєї господарської
діяльності тимчасово (до утилізації)
розміщував на власній території
відходи у вигляді використаних
пакувальних матеріалів та тари
видалення і подальшої утилізації. ТОВ
«Пежо Сітроен Україна» у перевіряємому
періоді був платником екологічного
податку в частині розміщення відходів;
за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р.,
податкові декларації з екологічного
податку не подавав, екологічний
податок не декларував, чим порушив п.
249.6 ст. 249, п. 250.2 ст. 250 Податкового
кодексу України; у зв'язку з цим
позивачу визначено екологічний
податок на загальну суму 2414,72 грн.

Відповідно до п.п.14.1.57 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України,
екологічний податок -
загальнодержавний обов'язковий платіж,
що справляється з фактичних обсягів
викидів у атмосферне повітря, скидів у
водні об'єкти забруднюючих речовин,
розміщення відходів, фактичного обсягу
радіоактивних відходів, що тимчасово
зберігаються їх виробниками,
фактичного обсягу утворених
радіоактивних відходів та з фактичного
обсягу радіоактивних відходів,
накопичених до 1 квітня 2009 року.

Згідно з п.п.240.1.3 п.240.1 ст.240 Податкового
кодексу України, платниками податку є
суб'єкти господарювання, юридичні
особи, що не провадять господарську
(підприємницьку) діяльність, бюджетні
установи, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
постійні представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюються розміщення відходів (крім
розміщення окремих видів (класів)
відходів як вторинної сировини, що
розміщуються на власних територіях
(об'єктах) суб'єктів господарювання).

Підпунктом 14.1.223 п.14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України визначено, що
розміщення відходів - постійне
(остаточне) перебування або
захоронення відходів у спеціально
відведених для цього місцях чи об'єктах
(місцях розміщення відходів, сховищах,
полігонах, комплексах, спорудах,
ділянках надр тощо), на використання
яких отримано дозволи уповноважених
органів.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини склалися
навколо наявності чи відсутності
підстав для сплати екологічного
податку, зокрема, за розміщення
відходів, що передбачено підпунктом
240.1.3 пункту 240.1 статті 240 Податкового
кодексу України. При цьому, позивач
стверджує про те, що в ході провадження
його діяльності відходи ним не
розміщуються, а обробляються, що
виключає виникнення обов'язку сплати
екологічного податку.

Поняття «розміщення відходів»,
наведене у Податковому кодексі
України, розкриває останнє як
«зберігання», в тому рахунку
«тимчасове розміщення до утилізації чи
видалення», та «захоронення» відходів.
Тобто відповідне поняття пов'язане
саме з утилізацією, видаленням чи
захороненням і не містить в собі
поняття «обробки» відходів. В даному
випадку слід звернути увагу на те, що
зберігання та захоронення відходів в
розумінні Податкового кодексу України,
обробки останніх, не передбачає.

Відповідно до п.п. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242
Податкового кодексу України, об'єктом
та базою оподаткування є обсяги та види
(класи) відходів, що розміщуються у
спеціально відведених для цього місцях
чи на об'єктах протягом звітного
кварталу, крім обсягів та видів (класів)
окремих відходів як вторинної
сировини, що розміщуються на власних
територіях (об'єктах) суб'єктів
господарювання, які мають ліцензію на
збирання і заготівлю окремих видів
відходів як вторинної сировини і
провадять статутну і діяльність із
збирання і заготівлі таких відходів.

Слід також зазначити, що у визначенні,
наведеному у Податковому кодексі
України щодо поняття «розміщення», а
також у п.п. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242 Податкового
кодексу України, йдеться про
«спеціально відведені місця» для
розміщення відходів.

Натомість суду надано копію державного
акту на право постійного користування
землею серії ІІ-ВН № 002216, виданого
7.06.2004р., згідно якого землю виділено
саме для водозабезпечення та очищення
стічних вод, а не для зберігання
відходів, адже основне призначення
«спеціально відведених місць чи
об'єктів», в яких зберігаються відходи -
видалення відходів шляхом захоронення
або знешкодження.

При цьому, за загальним визначенням
відходи, це будь-які речовини,
матеріали і предмети, що утворилися у
процесі виробництва чи споживання, а
також товари (продукція), що повністю
або частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
місця тимчасового зберігання відходів,
наприклад для тимчасового зберігання
небезпечних відходів перед передачею
на знешкодження або утилізацію
спеціалізованим організаціям,
контейнери або у для збирання
побутових відходів не є місцями їх
остаточного видалення і не відносяться
до спеціально відведених місць чи
об'єктів.

Отже, платниками екологічного податку
за розміщення побутових відходів є
лише ті суб'єкти господарювання, що
розміщують їх у спеціально відведених
для цього місцях об'єктах, на
використання яких отримано
відповідний дозвіл спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань охорони
навколишнього природного середовища
або його органів на місцях.

Податковим органом не доведено, що
територія на який перебувають
пакувальні матеріали та тара виділена
саме для зберігання (захоронення,
знешкодження, утилізація) відходів.

З наведеного вбачається, що вище
наведені норми вказують на
некоректність ототожнення податковим
органом процесу
«оброблення/перероблення» із процесом
«розміщення».

Окрім того, відповідно до
Узагальнюючої податкової консультації
щодо сплати екологічного податку, що
справляється за розміщення побутових
відходів, затвердженої наказом ДПС
України від 16.12.2011 р. № 258, ДПС України в
контексті наведених вище норм
законодавства та з посиланням на
позицію Мінприроди України зазначає,
що основне призначення спеціально
відведених місць чи об'єктів -
видалення відходів шляхом захоронення
або знешкодження, тобто проведення
остаточних операцій видалення.

З наведеної позиції ДПС України
вбачається, що утворення відходів або
перебування відходів території
підприємства, зокрема, в контейнерах,
урнах, не інтерпретується нею (для
цілей визначення платника податків та
визначення податкових зобов'язань) як
розміщення відходів (зберігання
(тимчасове розміщення)).

Відповідно до вказаної податкової
консультації, платниками екологічного
податку за розміщення побутових
відходів є лише ті суб'єкти
господарювання, що розміщують їх у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах, на використання яких
отримано відповідний дозвіл
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони навколишнього
природного середовища або його органів
на місцях.

Відтак, у силу наведених вище норм
податкового законодавства та для цілей
оподаткування, розміщенням відходів є
їх зберігання, під чим, зокрема,
розуміється тимчасове розміщення
відходів у спеціально відведених
місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи
видалення) для цілей подальшого
захоронення відходів, під чим, у свою
чергу, розуміється остаточне
розміщення відходів у спеціально
відведених місцях чи на об'єктах.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, позивач не має
відповідного дозволу на використання
вказаних місць, в той час, ним з метою
видалення та подальшої утилізації
використаної тари і пакувальних
матеріалів, укладено договори на
послуги по організації, збиранні,
сортування, транспортування та
утилізації відходів з Асоціацією
«Українська спілка підприємств
заготівельників, переробників та
утилізаторів відходів «Зелена крапка»
та Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною «Укрекоресурси». Копії
вказаних договорів наявні в матеріалах
справи. При цьому, відповідачем не
встановлено наявність у позивача
спеціально відведених місць чи
об'єктів для розміщення відходів.

Таким чином, за сукупністю наведених
вище обставин та викладених норм,
враховуючи те, що позивач не був
платником екологічного податку,
відсутність у нього відповідного
дозволу та те, що позивачем укладено
договори на послуги щодо утилізації
відходів, суд вважає, що висновки
податкового органу щодо порушення
позивачем процитованих у акті норм
Податкового кодексу України та,
відповідно заниження сум екологічного
податку є помилковими та такими, що не
відповідають дійсності.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи зазначені положення,
відповідач по справі, як суб'єкт
владних повноважень, не виконав
повністю покладений на нього обов'язок
щодо доказування правомірності
прийняття ним рішень.

Натомість, вимоги позивача знайшли
своє належне обґрунтування в частині
позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та наявність підстав для їх
часткового задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,
-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.03.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 24.12.2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» () судовий збір
у розмірі 1 136,80 грн. на р/р: 4007,
отримувач коштів УДКСУ у Печерському
районі м. Києва, код отримувача (код за
ЄРДПОУ) 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у
м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Окружного адміністративного суду
міста Києва апеляційної скарги на
постанову протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений та
підписаний 16.05.2014 року.

Суддя
В.П. Шулежко