Справа № 817/3280/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2014 р. м. Київ
К/800/11136/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.

Загороднього
А.Ф,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2013 року та ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року у справі за позовом Управління
Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області до Закритого акціонерного
товариства "Рівненський ливарний
завод" про стягнення заборгованості,

встановила:

У вересні 2013 року Управління
Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області звернулось до суду з позовом до
Закритого акціонерного товариства
"Рівненський ливарний завод" про
стягнення заборгованості.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року, в задоволенні позовних вимог
Управління Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області відмовлено.

Управління Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області подало касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, просить постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2013 року та ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення судів щодо
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що Закрите акціонерне
товариство "Рівненський ливарний
завод" є платником єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розумінні
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування".

Управлінням Пенсійного фонду України в
Рівненському районі на виконання вимог
пункту 6.4 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування ЗАТ "Рівненський ливарний
завод" було надіслано розрахунки
фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених
відповідно до пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", в частині пенсій,
призначених відповідно до пункту "а"
статті 13 Закону України "Про пенсійне
забезпечення". Згідно з розрахунками
фактичних витрат Управління
Пенсійного фонду України в
Рівненському районі в липні та серпні
2013 року витратило на виплату та
доставку пенсій для працівників ЗАТ
"Рівненський ливарний завод" кошти в
сумі 223710,62 грн.

Постановою Господарського суду
Рівненської області від 17 січня 2013 року
у справі №5019/2869/1 ЗАТ "Рівненський
ливарний завод" визнано банкрутом та
відкрито ліквідаційну процедуру.

Суди попередніх інстанцій, приймаючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог виходили з того, що
відповідно до статті 23 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
нарахування відповідачу до
відшкодування витрат на виплату і
доставку пільгових пенсій після
визнання підприємства банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури є
неправомірним.

Проте з такими висновками судів не
можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 та пункту 4
статті 12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або знання його банкрутом»,
мораторій на задоволення вимог
кредиторів - це зупинення виконання
боржником, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

З порушенням провадження у справі про
банкрутство не пов'язується завершення
підприємницької діяльності боржника,
він має право укладати угоди, у нього
можуть виникати нові зобов'язання. З
огляду на наведене можна зробити
висновок про те, що дія мораторію
поширюється лише на задоволення вимог
конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов'язань поточних
кредиторів, то за цими зобов'язаннями,
згідно із загальними правилами,
нараховуються неустойка (штраф, пеня),
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань та зобов'язань
щодо сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів).

З огляду на наведене, оскільки
мораторій не зупиняє виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), які
виникли після введення мораторію, то,
відповідно, і не припиняє заходів,
спрямованих на їх забезпечення, а тому,
стягнення з підприємства суми
заборгованності ґрунтується на законі.

Враховуючи те, що строк виконання
зобов'язань зі сплати витрат на
виплату та доставку пільгових пенсій
у позивача настав в серпні 2013 року,
тобто після порушення провадження у
справі про банкрутство та введення
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, то дія мораторію на
виконання цих зобов'язань не
розповсюджується.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
25 червня 2011 року № 21-113а11.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсійне забезпечення
застрахованих осіб, які працювали або
працюють на підземних роботах, роботах
з особливо шкідливими й важкими
умовами праці за списком № 1 та на інших
роботах із шкідливими і важкими
умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах або за
вислугу років, які відповідно до
законодавства, що діяло раніше, мали
право на пенсію на пільгових умовах або
за вислугу років, здійснюється згідно з
окремим законодавчим актом через
професійні та корпоративні фонди. До
запровадження пенсійного забезпечення
через такі фонди особам, зазначеним в
абзаці першому цього пункту, пенсії
призначаються за нормами Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" в разі
досягнення пенсійного віку та
наявності трудового стажу,
передбаченого Законом України «Про
пенсійне забезпечення». У цьому
випадку розміри пенсій визначаються
відповідно до статті 27 та з урахуванням
норм статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". При цьому зберігається
порядок покриття витрат на виплату і
доставку цих пенсій, що діяв до
набрання чинності цим Законом.

За правилами абзацу четвертого
підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" підприємства та
організації з коштів, призначених на
оплату праці, вносять до ПФУ плату, що
покриває фактичні витрати на виплату і
доставку пенсій особам, які були
зайняті повний робочий день на
підземних роботах, на роботах з
особливо шкідливими й важкими умовами
праці за списком № 1, починаючи з дня
набрання чинності цим Законом, у
розмірі 20 відсотків з наступним
збільшенням її щороку на 10 відсотків до
100-відсоткового розміру відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
цих пенсій до набуття права на пенсію
за віком відповідно до цього Закону.

В абзаці п'ятому цього ж підпункту
зазначено, що виплата пенсій особам,
які були безпосередньо зайняті повний
робочий день на підземних роботах
(включаючи особовий склад
гірничорятувальних частин) з видобутку
вугілля, сланцю, руди та інших корисних
копалин, на будівництві шахт та
рудників, за списком робіт і професій,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, та особам, пенсії яким
призначені відповідно до пунктів "в" -
"є" та "ж" статті 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», здійснюється
до 1 січня 2005 року за рахунок коштів ПФУ,
а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів
Державного бюджету України до
досягнення пенсійного віку,
передбаченого статтею 26 цього Закону.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку про те, що витрати на
виплату та доставку пенсій особам, які
були зайняті на роботах за списком № 1,
покриваються підприємствами та
організаціями.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
08 жовтня 2013 року №21-310а13.

Враховуючи вищенаведене, суди
попередніх інстанцій відмовляючи в
задоволенні позову дійшли помилкових
висновків, а тому касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області необхідно задовольнити, а
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року - скасувати.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або додаткової
перевірки доказів, обставини справи
встановлені судами повно і правильно,
але допущено помилку в застосуванні
норм матеріального права -судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанції підлягають скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

постановила:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області - задовольнити.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року у справі за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області до Закритого акціонерного
товариства "Рівненський ливарний
завод" про стягнення заборгованості -
скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги Управління Пенсійного
фонду України в Рівненському районі
Рівненської області у справі за
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Рівненському районі
Рівненської області до Закритого
акціонерного товариства "Рівненський
ливарний завод" про стягнення
заборгованості по витратам на виплату
і доставку пільгових пенсій по Списку
№1 за липень-серпень 2013 року
задовольнити. Стягнути з Закритого
акціонерного товариства "Рівненський
ливарний завод" на користь Управління
Пенсійного фонду України в
Рівненському районі Рівненської
області заборгованість по витратах на
виплату і доставку пільгових пенсій
по Списку №1 за липень-серпень 2013 року
у сумі 223710,62 грн.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній