Справа № 826/11149/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.,

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до
Київської міської ради, треті особи:
Громадська організація «Київська
міська спілка автомобілістів»,
Громадська організація «Всеукраїнська
спілка автомобілістів», Товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Промтек» про визнання протиправними
та скасування рішень, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У липні 2013 року позивачі звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Київської міської
ради, треті особи: Громадська
організація «Київська міська спілка
автомобілістів», Громадська
організація «Всеукраїнська спілка
автомобілістів», Товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Промтек» про визнання протиправними
та скасування рішень. Свої вимоги
мотивують тим, що станом на березень 2007
року, тобто на момент ухвалення
Київською міською радою рішення про
передачу земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, ТОВ "Компанія "Промтек",
передача в оренду земельних ділянок в
м. Києві здійснювалась на підставі
Порядку набуття права на землю
юридичними особами та громадянами в м.
Києві, затвердженого рішенням
Київської міської ради № 313/1747 від 14
березня 2002 року. Згідно із пунктами 2.2.-
2.9. вказаного порядку, клопотання
орендатора про передачу йому землі
повинно було містити згоду
землекористувача, а рішення про
передачу землі, - пункт про припинення
права користування земельною ділянкою
за згодою землекористувача, однак ГО
"Київська міська спілка
автомобілістів" не приймала рішення
про надання такої згоди, а отже, і
передання земельної ділянки ТОВ
"Компанія "Промтек" є протиправним.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
листопада 2013 року у задоволенні
позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову про задоволення
даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

Київською міською радою 18 квітня 2013
року ухвалено рішення за № 265/9322 (XI
сесія VI скликання) «Про поновлення ТОВ
"Компанія "Промтек" договору оренди
земельної ділянки для будівництва,
експлуатації та обслуговування
культурно-розважального комплексу з
торговельними
адміністративно-офісними приміщеннями
та паркінгом загального користування
на АДРЕСА_1».

Не погоджуючись з вказаним рішенням
відповідача, позивачі звернулися з
даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що спірне рішення відповідача є
правомірним, а тому підстави для його
скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що спірним рішенням
Київської міської ради ТОВ "Компанія
"Промтек" продовжено на 5 років договір
оренди земельної ділянки площею 1,1857
від 02 липня 2007 року № 72-6-00431, укладений
між Київською міською радою та ТОВ
"Компанія "Промтек" для будівництва,
експлуатації та обслуговування
культурно-розважального комплексу з
торговельними,
адміністративно-офісними приміщеннями
та паркінгом загального користування
на АДРЕСА_1 на підставі рішення
Київської міської ради від 29 березня 2007
року № 409/1070.

При цьому колегія суддів погоджується
з критичним сприйняттям судом першої
інстанції твердження позивачів про те,
що право користування земельною
ділянкою станом на дату прийняття
рішення від 29.03.2007 року належало ГО
"Київська міська спілка
автомобілістів", оскільки таке право
виникло у них на підставі Рішення
виконкому Київської міської ради
народних депутатів 14 грудня 1989 року за
№ 1106 "Про передачу відкритих платних
автостоянок районним радам
добровільного товариства
"Автомотолюбитель УРСР". З 01 січня 1990
року автостоянку за адресою: АДРЕСА_1
передано на баланс Жовтневої районної
ради добровільного товариства
"Автомотолюбитель УРСР"; а також про те,
що правонаступником Жовтневої
районної ради добровільного
товариства "Автомотолюбитель УРСР" є
Громадська організація "Всеукраїнська
спілка автомобілістів" та її первинний
осередок у м. Києві - Громадська
організація "Київська міська спілка
автомобілістів", з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що доказів вказаного вище
правонаступництва суду надано не було,
а право користування земельною
ділянкою станом на дату прийняття
рішення від 29.03.2007 року ГО "Київська
міська спілка автомобілістів"
спростовано наступними судовими
рішеннями, а саме: рішенням
Господарського суду м. Києва від 08.02.2008
року, рішенням Господарського суду м.
Києва від 09.04.2008 року у справі №36/2008,
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду України від
17.03.2011 року у справі 2-а-97-1/09, рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 27.05.2010
року у справі №22-6247/2010 року, рішенням
Господарського суду м. Києва від 28.05.2009
року у справі №4/67 встановлено, що ГО
"Київська міська спілка
автомобілістів" використовувала
земельну ділянку по АДРЕСА_1 без
законних на те підстав.

Крім того, Господарським судом м. Києва
25.04.2008 року у справі № 36/200 було видано
судовий наказ про виселення ГО
"Київська міська спілка
автомобілістів" із земельної ділянки
кадастровий № 69:287:0012 по АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 72 КАС України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що посилання позивачів на порушення
оскаржуваними рішеннями їх прав як
землекористувачів не доведено та є
необґрунтованими.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що твердження позивачів про порушення
їх права на користування автостоянкою
на спірній земельній ділянці як членів
кооперативу "Стоянка-20" спростовується
наступним.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.02.2010 року у справі №409/1070
було встановлено факт того, що
обслуговуючий кооператив "Стоянка-20"
був зареєстрований значно пізніше
(05.12.2008 року), ніж було прийнято
оскаржуване рішення Київської міської
ради № 409/1070 від 29.03.2007 року.

Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 15
Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 року
(чинний на момент прийняття рішення
виконкому КМР народних депутатів від
14.12.1989 року) земля надається в
безстрокове або тимчасове
користування. Безстроковим (постійним)
визнається землекористування без
заздалегідь встановленого строку.

Згідно ч. 1 ст. 16 Земельного кодексу РСР
надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення.

Згідно частини 1 статті 20 Земельного
кодексу УРСР від 08.07.1970 року відповідно
до Основ земельного законодавства
Союзу РСР і союзних республік право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу
України право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до статті 23 Земельного
кодексу України право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

У відповідності до частини 1 статті 125
Земельного кодексу України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 126
Земельного кодексу України право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. Форми державних актів
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Тобто, право постійного користування
на земельну ділянку виникає після
одержання користувачем державного
акта на право постійного користування
земельною ділянкою та його державної
реєстрації, а державний акт на право
постійного користування є єдиним
належним й допустимим доказом
землекористування.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивачами не надано до
суду доказів на підтвердження
існування їх прав як землекористувачів
спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Зазначений принцип полягає у захисті
порушеного права від порушення, що вже
відбулося, тобто в наявності
матеріально - правового інтересу
позивача відносно дій (бездіяльності)
суб'єкта владних повноважень.

Виключення з такої передумови для
оскарження рішень (дій, бездіяльності),
як наявність порушеного права, нормами
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачена для справ щодо
оскарження нормативно - правових актів,
які можуть оскаржувати ті особи, щодо
яких можливе застосування акту.

Однією з Конституційних засад
судочинства є поширення юрисдикції
судів на всі правовідносини, що
виникають у державі, згідно з частиною
другою статті 124 Конституції України.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що у випадку
оскарження позивачем рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, які не порушують прав або
охоронюваних Законом інтересів
позивача, або не підлягають судовому
оскарженню взагалі, необхідно
відмовити у задоволенні позову.

Правова позиція по даному питанню
висловлена Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі №
781/11/13-10 від 01.06.2010 року, за змістом якого
нормативно-правові акти - це правові
акти управління, які встановлюють,
змінюють, припиняють (скасовують)
правові норми. Нормативно-правові акти
містять адміністративно-правові норми,
які встановлюють загальні правила
регулювання однотипних відносин у
сфері виконавчої влади, розраховані на
тривале застосування. Вони
встановлюють загальні правила
поведінки, норми права, регламентують
однотипні суспільні відносини у певних
галузях і, як правило, розраховані на
довгострокове та багаторазове їх
застосування.

Другу групу актів за критерієм
юридичної природи складають
індивідуальні акти. Останні стосуються
конкретних осіб та їхніх відносин.
Загальною рисою, яка відрізняє
індивідуальні акти управління, є їх
виражений правозастосовний характер.
Головною рисою таких актів є їхня
конкретність, а саме: чітке
формулювання конкретних юридичних
волевиявлень суб'єктами
адміністративного права, які видають
такі акти; розв'язання за їх допомогою
конкретних, а саме індивідуальних,
справ або питань, що виникають у сфері
державного управління; чітка
визначеність адресата - конкретної
особи або осіб; виникнення конкретних
адміністративно-правових відносин,
обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне
значення для правильного вирішення
справи, оскільки нормативно-правові
акти можуть бути оскаржені широким
колом осіб (фізичних та юридичних), яких
вони стосуються. Індивідуальні ж акти
можуть бути оскаржені лише особами,
безпосередні права, свободи чи
охоронювані законом інтереси яких
такими актами порушені.

Згідно з положеннями пункту 21
Постанови Пленуму Вищого
адміністративного Суду "Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ" від 06.03.2008 року № 2 судам слід
мати на увазі, що за правилами частини
другої статті 171 КАС України право
оскаржити нормативно-правовий акт
мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи - суб'єкти
правовідносин, у яких буде застосовано
цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна
довести факт застосування до неї
оскаржуваного нормативно-правового
акта або те, що вона є суб'єктом
відповідних відносин, на які
поширюється дія цього акта.

Приписи зазначеної частини можуть бути
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог, якщо суд встановить, що
оскаржуваний акт до особи не
застосовувався і вона не перебуває у
відносинах, до яких цей акт може бути
застосовано. У такому разі суд не
повинен проводити перевірку
нормативно-правового акта на предмет
його протиправності (законності та
відповідності правовим актам вищої
юридичної сили).

Враховуючи вищенаведене, зважаючи, що
судом першої інстанції було
встановлено відсутність у позивача
доказів та аргументів щодо наявних
порушень його законних прав та
інтересів, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про відсітність підстав для
задоволення даного позову.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідачем
правомірно було прийнято спірне
рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що позовні
вимоги є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.