Справа № 2а/1270/4003/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року
м. Київ К/9991/55394/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Костенко М. І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Лисичанську Луганської
області Державної податкової служби

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20.06.2012 р.

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15.08.2012 р.

у справі № 2а/1270/4003/2012

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лисичанське
будівельне управління - 3»

до Державної податкової служи у м.
Лисичанську Луганської області
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лисичанське
будівельне управління - 3» (далі -
позивач, ТОВ «Лисичанське будівельне
управління - 3») звернулось до
Луганського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової служи у м.
Лисичанську Луганської області
Державної податкової служби (далі -
відповідач, ДПІ у м. Лисичанську
Луганської області ДПС) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
24.04.2012 р. № та № .

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 20.06.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15.08.2012 р., позовні вимоги задоволені
у повному обсязі: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Лисичанську
Луганської області Державної
податкової служби від 24.04.2012 р. форми
«Р» № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 105 377 грн. та №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 94 576, 76 грн.; вирішено
питання про судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просив
скасувати постанову Луганського
окружного адміністративного суду від
20.06.2012 р. та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15.08.2012 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у період з 22.03.2012 р. по
26.03.2012 р. відповідачем проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
податку на прибуток та податку на
додану вартість за період з 01.10.2010 р. по
30.09.2011 р. по взаємовідносинам з ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП
«Ново-ком», за результатами якої 28.03.2012
р. складено акт № 4/22-34672519 та
зафіксовано порушення позивачем п. 5.1,
пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 8.1.1, 8.1.2 п. 8.1 ст. 8
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», пп. 138.1.1 п. 138.1 ст.
138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на прибуток в періоді,
що перевірявся на загальну суму 103 178
грн.; пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», пп. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
періоді, що перевірявся, на загальну
суму 86 805, 81 грн.

На підставі зазначеного акту
податкової перевірки відповідачем
24.04.2012 р. винесені податкові
повідомлення-рішення форми «Р» №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 105 377 грн., в тому числі за
основним платежем - 103 178 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 2 199 грн. та № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
94 576, 76 грн., в тому числі за основним
платежем - 86 805, 81 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) 7 770, 95
грн.

Суд першої інстанції, висновки якого
підтримала колегія суддів апеляційної
інстанції, вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїми контрагентами - ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП
«Ново-ком» правочинів, а відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом першим пункту 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Згідно із пунктом 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» вважається: дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно із підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
догану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що податкова
накладна повинна містити: порядковий
номер, дату виписки, назву юридичної
особи, податковий номер,
місцезнаходження юридичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, опис (номенклатуру)
товарів (робіт) та їх обсяг та ціну
поставки.

Згідно із підпунктом 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200
Податкового кодексу України, сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладені
норми податкового законодавства
України, судами попередніх інстанцій
вірно зазначено про існування
декількох підстав для формування
податкового кредиту, а саме: наявність
у платника податку - покупця належно
оформленої податкової накладної,
фактична сплата грошових коштів
контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Крім того, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено правочини із своїми
контрагентами: ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж», ПП
«Ново-ком», а саме: - із ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж»
(підрядник) було укладено договори
підряду на здійснення
ремонтно-будівельних робіт від 20.10.2010 р.
№ 20/10, № 1/12 від 01.12.10, № 21/1 від 21.01.2011, №
10/02 від 10.02.2011, № 01/06/1 від 01.06.2011, № 01/06/2
від 01.06.2011, № 01/06/3 від 01.06.2011, № 01/07 від
01.07.2011, № 18/07 від 18.07.2011, відповідно до
яких підрядник зобов'язується в
обумовлений строк виконати
ремонтно-будівельні роботи, зміст,
вартість, обсяг та характер яких
визначаються кошторисами, договір №
12/08 від 12.08.2011 купівлі-продажу
будівельних матеріалів в кількості та
за ціною відповідно до накладних ; - із
ПП «Ново-ком» було укладено договори
купівлі-продажу товарно-матеріальних
цінностей в кількості та за ціною
відповідно до накладних № 110 від 08.12.2010,
№ 1101 від 23.12.2010.

В матеріалах справи наявні первинні
документи (їх копії), які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та вказаними
контрагентами, а саме: довідки про
вартість виконаних робіт та витрат,
акти приймання виконаних робіт,
платіжні доручення, видаткові
накладні, податкові накладні,
рахунки-фактури.

Зазначені документи складені за
результатами проведених операцій та з
дотриманням вимог статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України, пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Таким чином, фактичні обставини
об'єктивно засвідчують правомірність
нарахування податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності вищевказаних господарських
операцій, є твердження податкового
органу про неможливість реального
виконання укладених позивачем з ТОВ
«Лугпромстройсантехмонтаж», ПП
«Ново-ком» договорів через
відсутність у останніх необхідних умов
для ведення господарської діяльності,
посилаючись при цьому на дані актів
податкових перевірок вказаних
контрагентів позивача.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності у
контрагентів основних фондів,
кваліфікованого персоналу тощо. В разі
порушення контрагентом податкової
дисципліни відповідальність та
негативні наслідки мають настати саме
для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанції виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності до
норм матеріального права, постановлено
обґрунтоване рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Лисичанську Луганської
області Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20.06.2012 р. та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15.08.2012 р. у
справі №2а/1270/4003/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко З
оригіналом згідно