Справа № 2107/2535/2012/13-а
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 р.м.ОдесаСправа №
2107/2535/2012/13-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції:
Хоменко В.Г.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та
Димерлія О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Одесі апеляційні
скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову
Генічеського районного суду
Херсонської області від 22.08.2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 до Генічеської міської ради,
третя особа ОСОБА_2 про оскарження
рішення органа місцевого
самоврядування, як суб'єкта владних
повноважень у сфері публічно-правових
відносин, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2012 року ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до
Генічеської міської ради, третя особа
ОСОБА_2 про оскарження рішення органа
місцевого самоврядування, як суб'єкта
владних повноважень у сфері
публічно-правових відносин.

В обґрунтування позову зазначалося, що
відповідач по справі проігнорував
рішення нарсуду Геніческого району
Херсонської області від 29.08.1979 року,
яким було відмовлено в позові ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про встановлення меж
землекористування та позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про встановлення меж
землекористування земельною ділянкою
та фактично приймаючи оспорювань
рішення порушив ст..14 ЦПК України про
обов'язковість судових рішень.

Постановою Генічеського районного
суду Херсонської області від 22.08.2013
року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано
рішення XV сесії Генічеської міської
ради Херсонської області VI скликання
від 14 грудня 201 1 року №304 в частині слів
«...3. Затвердити схему розподілу
земельної ділянки АДРЕСА_2 на
самостійні земельні ділянки, закріпити
за громадянином України ОСОБА_2 (ід.
номер НОМЕР_1) земельну ділянку площею
0,0255 га з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1». В
задоволенні іншої частини позову
позивачу відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в апеляційних скаргах
зазначають про невідповідність
висновків суду обставинам справи. При
цьому апелянти вважають, що судом
допущено порушення матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи по
суті. У зв'язку з чим в апеляційній
скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про
скасування постанови суду першої
інстанції і винесення нової постанови
із задоволенням позовних вимог в
повному обсязі, а в апеляційній скарзі
ОСОБА_2 ставиться питання про
скасування постанови суду першої
інстанції і винесення нової постанови
із відмовою в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Оскільки сторони були належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
повідомленнями про вручення почтових
відправлень, однак в судове засідання
вони не з'явилися, поважність своєї
неявки суду не повідомили, тому
апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження відповідно до вимог ст.197
КАС України за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2 та
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_1, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно договору купівлі - продажу від
29.08.2002 року серія ВАА №750194,
посвідченого приватним нотаріусом
Генічеського нотаріального округу
ОСОБА_8, ОСОБА_2 придбав 42/150 частини
домоволодіння в вигляді окремого
житлового будинку з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель та споруд, що знаходяться за
адресою АДРЕСА_2 (раніше зазначена
частина домоволодіння належала
ОСОБА_9.).

Відповідно до інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданої Генічеським ДБТІ від
02.07.2012 року, інша частина домоволодіння
належить в даний час позивачу - ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Генічеською
Державною нотаріальною конторою від
ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_10,
третій особі ОСОБА_11 на підставі
свідоцтва про право на спадщину,
виданого Генічеською Державною
нотаріальною конторою від ІНФОРМАЦІЯ_1
року після смерті ОСОБА_10, третій особі
ОСОБА_12, на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Генічеської нотаріальної
контори від 03.04.2008 року, вчиненого між
ОСОБА_12 та ОСОБА_5

Зазначено майно розташоване на
земельній ділянці загального
користування АДРЕСА_2

Рішенням Генічеського народного суду
від 09.08.1979 року за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5,. ОСОБА_10 та за позовом ОСОБА_10 до
ОСОБА_4 у встановленні порядку
користування зазначеною земельною
ділянкою відмовлено, згідно висновку
технічної експертизи від 06.08.1979 року.
Зазначене рішення не відмінено і має
закону силу.

Відповідно до статі 84 Земельного
кодексу Української РСР від 1970 року
(далі ЗКУ 1970 року), що діяв на час
прийняття судового рішення до земель
міст належать всі землі, що розташовані
в межах міста. До складу земель міст
входять: 1) землі міської забудови;
2) землі загального користування; 3)
землі сільськогосподарського
використання та інші угіддя; 4) землі,
зайняті міськими лісами; 5) землі
залізничного, водного, повітряного,
трубопровідного транспорту, гірничої
промисловості та інші.

Статтею 94 Земельного Кодексу України,в
редакції яка діяла на момент прийняття
рішення Генічеським районним судом
було передбачено, що землі загального
користування складаються із земель,
які використовуються як шляхи
сполучення
(площі,вулиці,проїзди,шляхи,набережні),
для задоволення культурно-побутових
потреб населення міста
(парки,лісопарки,сквери,бульвари,водой
ми), а також із земель
комунально-побутового призначення
(кладовища,місця знешкодження і
утилізації відходів та інші). На землях
загального користування дозволяється
будівництво капітальних будівель і
споруд у відповідальності з цільовим
призначенням цих земель, а також
тимчасових будівель і споруд легкого
типу (кіоски тощо) без шкоди для
цільового призначення земель
загального користування.

Відповідно до статті 38 Земельного
Кодексу України від 2001 року до земель
житлової та громадської забудови
належать земельні ділянки в межах
населених пунктів, які використовують
для розміщення житлової забудови,
громадських будівель і споруд, інших
об'єктів загального користування.

Тобто Земельний кодекс України, в
редакції 2001 року не передбачав у
складі земель житлової та громадської
забудови землі загального
користування.

Крім того, на підставі рішення
народного суду Генічеського району
Херсонської області від 29 серпня 1979
року було складено «Схему конкретного
пользования земельним участком по
АДРЕСА_2 между совладельцами: ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_16.». Тобто зазначений
документ не стосується поділу
земельної ділянки, а лише встановлює
порядок користування однією ділянкою
між конкретними громадянами
(співвласниками домоволодіння).

Відповідно до пунктів 3,5 статті 36 ЗКУ 1970
року право землекористування громадян
припиняється у випадках: переїзду на
інше постійне місце проживання всіх
членів двору або сім'ї; смерті всіх
членів двору або сім'ї.

Враховуючи вищезазначена, у
громадянина ОСОБА_3, від імені якого діє
апелянт, немає права на користування
землею відповідно до зазначеної схеми,
а у громадян прізвища яких зазначені у
рішенні суду право припинилось
відповідно закону.

Згідно статті 13 Конституції України
земля та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
є об'єктами права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Крім того, земельна ділянка, на якій
розташоване домоволодіння,
розташована в межах населеного пункту,
відноситься до земель комунальної
власності, повноваження щодо
розпорядження нею згідно пункту 12
розділу X Земельного кодексу України
відносяться до відповідних органів
місцевого самоврядування. Тобто лише
Генічеська міська рада, як власник
землі, може прийняти рішення відносно
цієї ділянки, в тому числі щодо її
поділу, тому рішення № 304 від 14 грудня
2012 року відповідає вимогам чинного
законодавства, прийняте відповідним
суб'єктом в межах наданих йому законом
повноважень.

Частиною 1 статті 182 ЦК України
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
підлягають державній реєстрації.
Стаття 125 Земельного кодексу України
передбачає, що право власності на
земельну ділянку виникає з моменту
державної реєстрації цього права.

Право власності ОСОБА_2 на житловий
будинок та споруди по АДРЕСА_1
Генічеськ підтверджується свідоцтвом
про право власності на нерухоме майно
від 06.03.2012 року серія САС №341397, яке
зареєстровано згідно вимог чинного
законодавства. Право власності на
земельну ділянку площею 0,0247га (для
будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівель і споруд) по АДРЕСА_1 Генічеськ
за ОСОБА_2 підтверджує свідоцтво про
право власності на нерухоме майно від
29.11.2013 року серія САЕ №946257, яке
зареєстровано згідно вимог чинного
законодавства, тому твердження
апелянта ОСОБА_1 про
відсутність адреси АДРЕСА_1 не
відповідає дійсності.

Відповідно до частини 3 статті 358
Цивільного кодексу України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. На даний
час жодних претензій з боку позивача
стосовно відповідності частки у праві
спільної часткової власності на
домоволодіння не поступало ні до мене
ні до суду, органів державної влади або
місцевого самоврядування.

Статтею 361 Цивільного кодексу України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

Згідно статті 364 Цивільного кодексу
України співвласник має право на виділ
у натурі частки майна, що є у спільній
частковій власності.

Посилання позивача на частину 3 цієї
статті де зазначене, що договір про
виділ у натурі часки з нерухомого
спільного майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню на думку
судової колегії є безпідставним,
оскільки використання зазначеної
правової норми стосується лише тих
випадків, при яких виділ частки з
нерухомого спільного майна у натурі
здійснюється на підставі договору
(спільне будівництві нового будинку,
успадкування будинку декількома
спадкоємцями та інші).

ОСОБА_2 придбав сою частку
домоволодіння на підставі договору
купівлі - продажу у 2002 році і його часка
складається з окремо збудованих та
таких не знаходяться під спільним
дахом) житлового будинку та
господарських споруд, які не є
приналежністю головної речі, складовою
частиною речі та не утворюють з іншими
об'єктами складну річ тобто може бути
виділена.

Згідно статті 380 Цивільного кодексу
України житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена, з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно - правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання. Рішення № 73 від 16
лютого 2012 року «Про оформлення права
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2» повністю відповідає
зазначеній правовій нормі. Крім того
підпунктом «а» пункту 8.1 Наказу
міністерства юстиції України № 7/5 від 07
лютого 2002 року «Про затвердження
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно» передбачене оформлення права
власності на нерухоме майно з видачею
свідоцтва про право власності за
заявою про оформлення права власності
на нерухоме майно органами місцевого
самоврядування, фізичним та юридичним
особам у разі виділення окремого
об'єкта нерухомого майна зі складу
об'єкта нерухомого майна, що
складається із двох або більше об'єктів
(будинків, будівель або споруд), окрім
випадків, коли такі об'єкти є
приналежністю головної речі, складовою
частиною речі або утворюють з іншими
об'єктами складну річ.

Відповідно до частини 2 статті 319
Цивільного кодексу України власник має
право вчиняти щодо свого майна будь -
які дії, які не суперечать закону.

Житловий будинок, відносно якого
приймалось оскаржуване позивачем
рішення є окремо розташованою будівлею
тобто права та інтереси інших
співвласників жодним чином не
порушувались при виділі частки з
нерухомого спільного майна у натурі.

На думку апелянта у виконкому відсутнє
право втручання в цивільно-правові
відносини співвласників спільного
часткового майна по АДРЕСА_1 проте
рішення виконкому постановлено
відповідно до компетенції органу
місцевого самоврядування. Твердження
щодо необхідності скасування
державної реєстрації на частку у
спільній сумісній власності, а потім
створювати новий об'єкт нерухомості та
присвоювати йому нову адресу немає
правового підґрунтя, тому що нового
об'єкту не створювалось, а
здійснювалось надання у володіння та
користування частини спільного майна в
натурі, яка відповідає його частці у
праві спільної часткової власності.
Зазначені дії не позбавляють інших
співвласників здійснити перерахунок
їх часток у майні, що залишилось у їх
спільній власності.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає що задовольняючи позов в
частині скасування рішення XV сесії
Генічеської міської ради Херсонської
області VI скликання від 14 грудня 201 1
року №304 в частині слів «...3. Затвердити
схему розподілу земельної ділянки
АДРЕСА_2, на самостійні земельні
ділянки, закріпити за громадянином
України ОСОБА_2 (ід. номер НОМЕР_1)
земельну ділянку площею 0,0255 га з
присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 суд першої
інстанції допустився помилкового
застосування норм матеріального та
процесуального права , що призвело до
прийняття невірного рішення.

Щодо стосується вимог апеляційної
скарги ОСОБА_1 щодо скасування рішення
суду в частині відмови їй в стягненні
моральної шкоди з органу місцевого
самоврядування, то судова колегія
погоджується з висновками суду першої
інстанції в цій частині, оскільки та
вважає що ці вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем не
доведено порушення його прав саме з
боку вказаного органу місцевого
самоврядування, а не його посадових чи
службових осіб та позивачем не
доведено обставин передбачених ст. 23 ЦК
України, що унеможливлює можливість
взагалі встановити існування такої
шкоди .

Таким чином, враховуючи, що судом
першої інстанції при вирішенні справи
порушені норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, а також те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
колегія суддів, керуючись п.п.3,4 ч.1 ст. 202
КАС України вважає необхідним
скасовуючи постанову суду першої
інстанції, прийняти нову постанову,
якою в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3
відмовити.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а апеляційну скаргу
ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Генічеського районного суду
Херсонської області від 22.08.2013 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до
Генічеської міської ради, третя особа
ОСОБА_2 про оскарження рішення органа
місцевого самоврядування, як суб'єкта
владних повноважень у сфері
публічно-правових відносин відмовити в
повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили в порядку, встановленому
частиною 5 статті 254 КАС України, і може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого Адміністративного Суду
України протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя
Зуєва Л.Є.

суддя
Шевчук О.А.

суддя
Димерлій О.О.