Справа № 823/1303/14
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
справа №
823/1303/14

15 год. 57 хв.
м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Бабич А.М.,

при секретарі - Демченко Н.Ю.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 (особисто);

представника відповідача - Яроміної
А.В. (згідно з довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України у Кам'янському районі
Черкаської області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії,

ВСТАНОВИВ:

08.05.2014 з Кам'янського районного суду
Черкаської області у Черкаський
окружний адміністративний суд за
підсудністю надійшла адміністративна
справа за позовом ОСОБА_1 (далі -
позивач) до управління Пенсійного
фонду України у Кам'янському районі
Черкаської області (далі - відповідач),
в якому позивач просила: визнати
протиправними дії відповідача, які
виражаються у незаконному нарахуванні
позивачу єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування; зобов'язати
відповідача припинити нарахування
позивачу, як особі, що перебуває на
пенсії за віком та є фізичною
особою-підприємцем, єдиного
соціального внеску.

Позов мотивовано тим, що позивач є
пенсіонером за віком, що здійснює
підприємницьку діяльність на
спрощеній системі оподаткування, а
отже звільняється від сплати єдиного
внеску. Тому, на його думку, відповідач
безпідставно нараховує позивачу цей
податок до сплати. У зв'язку з цим
просить визнати такі дії
неправомірними та зобов'язати
припинити нараховувати єдиний внесок в
майбутньому.

Представник відповідача проти позову
заперечував з тих підстав, що позивач
не досяг загального пенсійного віку, а
пенсія йому призначена відповідно до
інших законів України, ніж Закон
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування". Тому
позивач зобов'язаний сплачувати єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Крім того,
органи Пенсійного фонду з 01.10.2013
передали функцію адміністрування
єдиного внеску органам Міндоходів
України, Отже, посилання позивача, що
єдиний внесок йому нараховується з
вини відповідача є безпідставним. На
цих підставах просив відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази у
справі та оцінивши їх у сукупності, суд
дійшов висновку, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з проведенням адміністративної
реформи» від 04.07.2013 №406-VII (далі - Закон
№406-VII) та Законом України «Про
внесення змін до Податкового кодексу
України у зв'язку з проведенням
адміністративної реформи» від 04.07.2013
№404-VII, які набрали чинності з 11.08.2013,
внесено зміни до Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI
(далі - Закон №2464-VI) та Податкового
кодексу України відповідно, згідно з
якими з 01.10.2013 функції адміністрування
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
перекладені з органів Пенсійного фонду
України на органи доходів і зборів.

Отже, станом на час розгляду цієї
справи відповідач не здійснює облік,
нарахування та стягнення єдиного
внеску. З викладу позовних вимог
вбачається, що відповідач здійснював
нарахування єдиного внеску згідно з
вимогами від 20.02.2013 №Ф-06 на суму
4572,42грн., від 27.06.2013 №Ф-72 на суму 1194,03грн.,
14.09.2013 №Ф-109 на суму1194,03грн. Однак
неправомірність цих дій як позовні
вимоги не заявлені. Щодо наявності
спору про повернення цих сум позивач
заперечував. Тому, суд дійшов висновку,
що позовна вимога визнати
протиправними дії відповідача, які
виражаються у незаконному нарахуванні
позивачу єдиного внеску, та зобов'язати
припинити ці дії - є необґрунтованими
та не підлягають задоволенню. Суд
встановив, що на час звернення в суд
відповідач дій щодо нарахування сум
єдиного внеску позивачу не вчиняє. Отже
відсутні підстави для задоволення
позову.

Суд неодноразово звертав увагу
позивача на необхідність уточнення
позовних вимог щодо конкретизації
періоду, дати виникнення спору, у якому
майновому розмірі він виражений. Однак
позивач цих вимог не виконав, залишивши
загальний виклад позовних вимог та їх
підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Суд звертає увагу, що згідно з ч.1 ст.6
КАС України до адміністративного суду
має право звернутися з позовом особа,
яка вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Таким чином, задоволенню в
адміністративному процесі підлягають
лише ті вимоги, які поновлюють порушене
право особи в публічно-правових
відносинах. Судом у конкретній справі
вирішується спір, предмет якого існує
на час розгляду справи. Суд не може
підміняти орган законодавчої влади і
поширювати норми діючого
законодавства на майбутнє на
невизначений термін.

Відсутні докази для висновків про те,
що у майбутньому після набрання
законної сили судовим рішенням у цій
адміністративній справі відповідач
буде вчиняти порушення прав позивача у
правовідносинах у галузі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Оскільки заявлена позовна вимога про
зобов'язання відповідача припинити
нарахування позивачу зобов'язань зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування ґрунтується на
припущеннях позивача про можливість
вчинення відповідачем таких дій у
майбутньому, суд, враховуючи вимоги
статей 2, 6 КАС України, дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Стосовно правомірності обов'язку
сплати позивачем єдиного внеску, як
особою, що перебуває на пенсії за віком
та є фізичною особою-підприємцем, суд
зазначає таке.

Спеціальним законом, який визначає
правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку, є Закон №2464-VI.

Згідно з п.31 ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI
органи доходів і зборів - центральний
орган виконавчої влади, що формує
податкову і митну політику (в частині
адміністрування податків і зборів,
митних платежів, єдиного внеску) та
забезпечує її реалізацію (центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику), та його
територіальні органи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI
платниками єдиного соціального внеску
є: фізичні особи - підприємці, в тому
числі ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону України "Про
внесення змін до Податкового кодексу
України та деяких інших законодавчих
актів України щодо вдосконалення
окремих норм Податкового кодексу
України" (далі - Закон №3609-VI) ст. 4 Закону
№2464-VI доповнено ч. 4, відповідно до якої
особи, якщо вони є пенсіонерами за
віком або інвалідами та отримують
відповідно до закону пенсію або
соціальну допомогу і обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. Ці зміни
відповідно до ч. 1 розділу II Прикінцевих
та перехідних положень Закону №3609-VI
набули чинності з дня, наступного за
днем його опублікування, а саме з 06.08.2011.

Ст.1 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (далі - Закон №1058)
передбачено чітке визначення поняття
"пенсіонер" - особа, яка відповідно до
цього Закону отримує пенсію, довічну
пенсію, або члени її сім'ї, які
отримують пенсію в разі смерті цієї
особи у випадках, передбачених цим
Законом. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону
№1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду
в солідарній системі призначаються
такі пенсійні виплати: пенсія за віком;
пенсія з інвалідності внаслідок
загального захворювання; пенсія у
зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з ч.1 ст.1 Тимчасової угоди між
Урядом України і Урядом Російської
Федерації про гарантії прав громадян,
які працювали в районах Крайньої
Півночі та місцевостях, які прирівнені
до районів Крайньої Півночі, в галузі
пенсійного забезпечення (далі -
Тимчасова угода) громадяни Сторін, що
домовляються, які пропрацювали не
менше 15 календарних років в районах
Крайньої Півночі або не менше 20
календарних років в місцевостях, які
прирівнені до районів Крайньої
Півночі, незалежно від місця їх
постійного проживання на території
обох держав мають право на пенсію по
старості (за віком): жінки - по
досягненню 50 років і при загальному
стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до пенсійного посвідчення
від 24.06.2008 серії НОМЕР_1 позивач є
пенсіонером за віком (термін дії -
довічно). Суд звернув увагу, що пенсія
позивачу призначена зі зниженням
пенсійного віку на підставі ч.1 ст.1
Тимчасової угоди.

Враховуючи вищевикладене, твердження
відповідача, що позивач набув права на
пенсію відповідно до інших законів, ніж
Закон №1058, суд вважає помилковим, адже
Тимчасова угода не встановлює порядок
призначення пенсій, а встановлює лише
гарантію (пільгу) дострокового виходу
на пенсію для відповідних категорій
населення.

Тобто пенсія позивачу призначалась на
загальних умовах згідно з Законом №1058,
але з урахуванням зниження віку,
передбаченого Тимчасовою угодою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивач є пенсіонером в контексті
визначення поняття «пенсіонер»
відповідно до Закону №1058 і на нього
поширюються положення ч.4 ст. 4 Закону
№2464-VI. Такі особи можуть бути
платниками єдиного внеску виключно за
умови їх добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, однак доказів
такої участі сторони до суду не надали.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159, 160, 162, 254-256 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 про визнання
протиправними дій управління
Пенсійного фонду України у
Кам'янському районі Черкаської
області, які виражаються у незаконному
нарахуванні позивачу єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, та зобов'язання
його припинити нарахування позивачу
єдиного соціального внеску як особі, що
перебуває на пенсії за віком та є
фізичною особою-підприємцем, -
відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, що може бути подана
до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з моменту
отримання повного тексту постанови.

3. Копії постанови направити
сторонам.

Суддя
А.М. Бабич

Повний текст постанови виготовлений
02.06.2014