Справа № 522/1472/13
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 522/1472/13

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Загороднюк В.І.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючої судді - О.А. Шевчук,

суддів: О.О. Димерлія, Л.Є. Зуєвої,

при секретарі Н.В. Берекет,

за участю представника апелянта - О.І.
Стойкової,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Другого
Приморського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області на
постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 23 січня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Другого Приморського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області, за
участю третіх осіб - ОСОБА_4,
Спеціалізованого державного
підприємства «Укрспецюст»
Міністерства юстиції України про
визнання незаконними дій,
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2005 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом до
відповідача, в якому, після уточнення
позовних вимог просив визнати
незаконними дії ВДВС Жовтневого
районного управління юстиції в
Одеській області з продажу його майна -
451/2000 частин квартири АДРЕСА_1; визнати
недійсним акт від 26.01.2001 р. ВДВС
Жовтневого районного управління
юстиції м. Одеса про проведення
прилюдних торгів з продажу
вищезазначеної квартири; стягнути з
держави в особі Головного управління
державного казначейства України в
Одеській області на його користь
майнову шкоду у розмірі 12 200 гривень;
моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень;
суму сплаченого держмита у розмірі 122
гривень. Оскільки позивач відбував
покарання до січня 2004 року, то просив
поновити йому строк звернення до суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
25.04.2001 року Ленінським районним судом м.
Одеси його було засуджено до
позбавлення волі з конфіскацією всього
майна, яке йому належало на праві
власності. Вирок суду набрав чинності
04.05.2001 р. та його було направлено для
відбуття покарання в ОВК-14, де він
знаходився до січня 2004 р. 01.09.2001 р.
набрав чинності Кримінальний кодекс
України від 05.04.2001 р., норми якого вже не
передбачали за скоєння злочину, за який
позивач відбув покарання такий вид
відповідальності як конфіскація майна.

Тому позивач вважає, що протиправні дії
державного виконавця полягають в
ініціюванні проведення прилюдних
торгів на виконання виконавчого листа
про конфіскацію його майна, виданого на
виконання вироку Ленінського
районного суду м. Одеси від 25.04.2001 р., на
яких 15.10.2001 р. за ціною 12 000 гривень було
реалізовано у примусовому порядку 451/2000
частин квартири АДРЕСА_1, та у
затвердженні результатів цих торгів
актом, який був складений 26.10.2001 р. за
наявності, встановленої законом
заборони, вчиняти такі дії. Також
просить стягнути на його користь
завдану йому майнову шкоду у розмірі
12 200 гривень та моральну шкоду оцінює у
розмірі 20 000 гривень.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 23 січня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись з таким рішенням,
відповідачі надали апеляційні скарги,
в яких, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права, просять
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про
дату, час і місце судового розгляду
були сповіщені належним чином
відповідно до ст. 34-39 КАС України.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, обговоривши доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно вироку Ленінського районного
суду м. Одеси від 25.04.2001 року позивача
було засуджено за ст.ст. 81 ч. 3; 140 ч. 3,
ст. 17,81 ч.3 КК України до 4 років
позбавлення волі з конфіскацією
належного йому майна. Даний вирок
набрав чинності 04.05.2001 року.

На підставі даного вироку Ленінським
районним судом м. Одеси 14.05.2001 р. був
виданий виконавчий лист про
конфіскацію всього належного позивачу
майна (т. 1 а.с. 15, 310-317).

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 27 грудня 1995 року позивачу
належало житло - 451/2000 частини у
квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.11).

Постановою ВДВС Жовтневого районного
управління юстиції від 12.07.2001р. на
виконання виконавчого листа №1-103,
виданого 14.05.2001р. Ленінським райсудом м.
Одеси про конфіскацію майна ОСОБА_3,
було накладено арешт на власність
позивача -451/2000 частини квартири
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.8).

15 жовтня 2001 року Одеською філією
державного спеціалізованого
підприємства „Укрспецюст" з прилюдних
торгів було продано належні позивачу
451/2000 частини квартири АДРЕСА_1 за 12 200
гривень. Про здійснення продажу
старшим державним виконавцем Крицькою
В.А. було складено акт від 26.10.2001 року (т.
1 а.с.10,14).

Відповідно до наказу Міністерства
юстиції України від 06.11.2002р. № 95/5 "Про
утворення у м. Одесі районних управлінь
юстиції " було ліквідовано 8 районних
управлінь юстиції та створено 4 нових
управління юстиції. Наказом Одеського
обласного управління юстиції від
08.01.2003р. були ліквідовані 8 відділів
державної виконавчої служби, в тому
числі відділ державної виконавчої
служби Жовтневого районного
управління юстиції м. Одеси.

Незавершені виконавчі провадження
ВДВС Жовтневого районного управління
юстиції були передані Другому відділу
державної виконавчої служби
Приморського районного управління
юстиції у м. Одесі.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
до набрання чинності КК України
01.09.2001року майно позивача, яке
підлягало конфіскації, не було
реалізоване, тому вирок в частині
конфіскації майна не підлягав
виконанню, отже діями ВДВС Жовтневого
районного управління юстиції м. Одеси
були порушені вимоги закону, щодо
реалізації конфіскованого майна,
позовні вимоги в частині матеріальної
шкоди є доведеними і такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі, вирішуючи питання в частині
моральної шкоди, суд першої інстанції
враховуючи вимоги постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової
шкоди)» дійшов висновку, що моральна
шкода повинна бути стягнена у розмірі 2
000 гривень.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 74 КК визначено, що
особа, засуджена за діяння, караність
якого законом усунена, підлягає
негайному звільненню від призначеного
судом покарання.

З положень частини першої статті 2,
пункту 2 статті 3, статті 75 Закону
України «Про виконавче провадження»
вбачається, що орган, який відає
виконанням покарання в частині
конфіскації майна є державна виконавча
служба України.

Частиною першою статті 409 КПК
визначено, що питання про всякого роду
сумніви і протиріччя, що виникають при
виконанні вироку, включаючи
застосування кримінального закону, що
має зворотну силу, відповідно до частин
другої і третьої статті 5 Кримінального
кодексу України, вирішуються судом,
який постановив вирок.

Пунктом 8 розділу II Прикінцевих та
перехідних положень КК визначено, - не
приводити у виконання вироки судів в
частині конфіскації майна і стягнення
штрафу, якщо до набрання чинності цим
Кодексом конфісковане майно не було
вилучене і реалізоване, а штраф не був
стягнутий у разі, якщо за даний злочин
цим Кодексом конфіскація майна і
накладення штрафу не передбачені.

Вирок Ленінського районного суду м.
Одеси від 25.04.2001 р., яким було призначено
конфіскацію майна позивача, набрав
законної сили 04.05.2001 р.

Продаж конфіскованого майна на
прилюдних торгах було здійснено 26.10.2001
р., що оформлено актом продажу 451/2000
частин 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1.

Отже, на момент виконання вироку, який
набрав законної сили та передбачав
застосування конфіскації, діяли
положення пункту 8 розділу II
Прикінцевих та перехідних положень КК,
який набув чинності 01.09.2001 р. та
передбачав не приводити у виконання
вироки судів в частині конфіскації
майна.

За таких обставин суперечності вироку
та КК, зважаючи на відсутність
звернення заінтересованих осіб до суду
для отримання його роз'яснень,
державний виконавець мав звернутись до
суду самостійно задля отримання
відповідних роз'яснень. Проте, він
здійснив виконавчі дії з продажу на
прилюдних торгах конфіскованого майна,
чим порушив положення пункту 8 розділу
II Прикінцевих та перехідних положень
КК, який прямо забороняв це, та на
момент продажу конфіскованого майна
діяв.

Посилання представників відповідачів
на те, що суд, який виніс вирок, не
прийняв ухвалу для приведення вироку у
відповідність з новим законом, який
звільнив від покарання, що свідчить про
відсутність вини державного виконавця
у вчиненні дій з примусового продажу на
прилюдних торгах конфіскованого майна,
не узгоджується з положеннями
наведених правових норм, якими не
покладено виключно на позивача
обов'язок звертатись до суду з
відповідною заявою для звільнення від
покарання. У зв'язку з цим позивач не
повинен нести відповідальність за
наслідки незаконних дій державного
виконавця щодо виконання вироку в
частині реалізації конфіскованого
майна.

Статтею 7 Закону України «Про державну
виконавчу службу» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права у
точній відповідності із законом і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів громадян і
юридичних осіб.

В даному випадку порушеним правом є
право власності, яке є непорушним, а
конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом (стаття 41
Конституції України).

Під час продажу майна позивача діяли
норми ЦК України в редакції 1963 року.

Ст. 441 ЦК України встановлює, що
організація повинна відшкодувати
шкоду, заподіяну з вини її працівників
під час виконання ними своїх трудових
(службових) обов'язків, а ст. 442 ЦК
Українивстановлює, що шкода, заподіяна
громадянинові незаконними діями
державних і громадських організацій, а
також службових осіб при виконанні
ними службових обов'язків в галузі
адміністративного управління,
відшкодовується на загальних
підставах, якщо інше не передбачене
законом.

Збитки, заподіяні державним виконавцем
громадянам чи юридичним особам при
здійснені виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню в порядку,
передбаченому законом.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України (в
редакції 2003 року) шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або
службової особи органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від
вини цієї особи.

Згідно до ч. 3 ст. 11 Закону України „Про
державну виконавчу службу" шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за
рахунок держави.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відділ виконавчої
служби діяв не у спосіб, визначений
законодавством України, а тому дії
відповідача є протиправними, позовні
вимоги доведеними та обґрунтованими, а
доводи апеляційних скарг такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що постанова Приморського районного
суду м. Одеси ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають значення для вирішення спору,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку суду першої інстанції,
викладених у зазначеній постанові, у
зв'язку з чим підстав для її скасування
не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо судом
першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Другого
Приморського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області -
залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 23 січня 2014 року -залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання її в повному обсязі.

Повний текст ухвали складено 30.05.2014
року.

Головуюча суддя:
О.А. Шевчук

Суддя:
О.О. Димерлій

Суддя:
Л.Є. Зуєва