Справа № 2а-17025/10/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року м. Київ
К/9991/41451/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.02.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.07.2011

у справі № 2а-17025/10/2670

за позовом Споживчого товариства
«Полігональ»

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва

про скасування податкового
повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство «Полігональ»
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
про скасування податкового
повідомлення - рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.02.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.07.2011
постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.02.2011залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем проведено
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 липня 2010 року по 30 червня 2010
року, за результатами якої складено акт
№871/23-4/30184977 від 08 листопада 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.п.7.2.1, п.п.7.2.6 п.7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

На підставі вищезазначеного акту,
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0 від 17
листопада 2010 року, яким позивачу
визначено податкове зобовязання з
податку на додану вартість в сумі 130169
грн. та застосовані штрафні (фінансові)
санкції в сумі 65 085 грн.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними.

Пунктом 1.8 ст. 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" визначено,
що бюджетне відшкодування - це сума, що
підлягає поверненню платнику податку з
бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим
Законом.

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість" податкова накладна видається
платником податку в разі продажу
товарів (робіт, послуг) покупцю на його
вимогу.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
зі сплати податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Чинним законодавством України на
сторону цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки дотримання
постачальниками товару вимог
податкового законодавства зі сплати
податкових

зобов'язань до бюджету.

Підпунктом 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
зазначеного Закону встановлено, що
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Факт наявності належно оформлених
податкових накладних, на підставі яких
було сформовано податковий кредит за
лютий 2009 року, не оспорюється.

Аналіз наведених правових норм
свідчить, що Закон „Про податок на
додану вартість" не обмежує право
платника на включення до податкового
кредиту, сум податку, що
підтверджуються податковими
накладними, які отримані після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(послуг), а суми податку, вказані в таких
податкових накладних, можуть бути
включені до складу податкового кредиту
в податковому періоді, в якому такі
податкові накладні отримані з
урахуванням строків давності,
визначених ст. 15 Закону України від
21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Отже, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону „Про податок на додану
вартість", згідно якого підставою для
відповідальності платника податку є
непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку,
податковими накладними чи митними
деклараціями, факт включення позивачем
до податкового кредиту звітного
періоду суми ПДВ за податковими
накладними, отриманими із запізненням,
а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного
Закону, згідно якого подання заяви зі
скаргою на постачальника є виключним
правом, а не обов'язком покупця, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про протиправність
визначення податкового зобов'язання з
ПДВ та нарахування штрафних
(фінансових) санкцій у зв'язку з
віднесенням до податкового кредиту сум
ПДВ звітного періоду по податкових
накладних, які були виписані
контрагентами позивача у минулих
податкових періодах.

Стосовно виявленого відповідачем
порушення щодо не відображення
податкового зобов'язання із податку на
додану вартість по виданій ТОВ «СБМУ»
Підряд» податковій накладній на суму
151886,00 грн., то колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Позивачем в декларації з податку на
додану вартість за листопад 2008 року, а
саме в додатку 5 до неї, допущено описку
в зазначенні індивідуального
податкового номера ТОВ «СБМУ»Підряд»,
сума на яку проведено операцію
зазначена вірно.

Отже, позивачем було допущено
технічну описку, а не заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 21.02.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.07.2011 у
справі № 2а-17025/10/2670 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.02.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.07.2011 у справі № 2а-17025/10/2670
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко