Справа № 2а-1670/1473/12
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/62592/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Лиски Т.О.,
Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області, Відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, третя особа:
Шевченківський відділ соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської області, про
визнання дій неправомірними,
скасування постанов, зобов'язання
вчинити дії та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У березні 2012 року позивач звернуся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 19 квітня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 3 вересня 2012
року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано
постанову Підрозділу примусового
виконання рішень Відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області від 29 лютого 2012 року про
закінчення виконавчого провадження
(ВП) №31102150 та постанову від 29 лютого 2012
року про закінчення виконавчого
провадження (ВП)№ 31111898. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з підстав порушення цими
судами норм матеріального та
процесуального права і прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами встановлено, що 6 лютого 2012 року
державним виконавцем Підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області (далі - ВДВС) відкрито виконавчі
провадження (ВП) № 31102150 з примусового
виконання виконавчого листа № 2-а-11019/2009
та (ВП) № 31111898 з примусового виконання
виконавчого листа № 2-а-11516/2009, виданих
відповідно 22 і 25 жовтня 2010 року
Полтавським окружним адміністративним
судом.

Боржнику (Шевченківському відділу
соціального захисту населення
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради) надано строк
до 13 лютого 2012 року для добровільного
виконання рішення суду.

15 лютого 2012 року на адресу ВДВС
надійшли листи Управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради (далі
- Управління) від 15 лютого 2012 року №
2605-вих.578 і № 2605-вих. 579, в яких зазначено,
що боржником здійснено розрахунок
щорічної допомоги на оздоровлення,
однак виконання судового рішення та
вимог державного виконавця в частині
виплати нарахованої суми допомоги
унеможливлюється в зв'язку з
відсутністю коштів державного бюджету,
необхідних для виконання судових
рішень.

Державним виконавцем ВДВС 29 лютого 2012
року винесено постанову про закінчення
виконавчих проваджень (ВП) № 31102150 і (ВП)
№ 31111898.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), які
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України "Про
виконавче провадження" (далі - Закон).

Статтею 2 Закону передбачено, що
примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України і згідно
з ч.2 цієї статті здійснюється
державними виконавцями. Примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
"Про державну виконавчу службу".

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону
вимоги державного виконавця щодо
виконання рішень обов'язкові для всіх
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України.

Відповідно до статті 11 Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема,
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Згідно зі статтею 32 Закону заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Пунктом 11 частини першої статті 49 цього
Закону передбачено, що виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону.

Частина 3 статті 75 Закону передбачає, що
у разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Приймаючи рішення про закінчення
виконавчого провадження, державний
виконавець керувався повідомленням
Управління про те, що позивачу
здійснено розрахунок щорічної
допомоги на оздоровлення, проте
неможливо виплати нараховану суму
допомоги в зв'язку з відсутністю коштів
державного бюджету.

Виходячи з того, що вказана виплата
позивачу була лише нарахована, але не
виплачена, судами попередніх інстанцій
правомірно було зроблено висновок про
відсутність у державного виконавця
підстав для закінчення виконавчого
провадження з підстав передбачених
пунктом 11 частини першої статті 49
Закону України ,,Про виконавче
провадження".

Стосовно частини позовних вимог про
ненадання у встановлений Законом
України «Про звернення громадян» строк
відповіді на звернення позивача від 31
січня 2012 року колегія суддів вважає за
необхідне зазначити таке.

У відповідності до ст.20 Закону України
"Про звернення громадян" встановлено,
що звернення розглядається і
вирішується у термін не більше одного
місяця від дня їх надходження, а ті, які
не потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи. організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що листом відповідача від
20 березня 2012 року вих. № 08.01-45/В-8/3970
позивачу на його звернення від 31 січня
2012 року, яке надійшло до розгляду 6
лютого 2012 року, направлено відповідь за
підписом начальника ВДВС. Вказану
відповідь позивач отримав 27 березня 2012
року.

При цьому листом від 6 березня 2012 року
позивача було повідомлено про
необхідність перевірки викладених у
зверненні даних, та проінформовано про
подальше надання додаткової відповіді.

З огляду на викладене колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, що
відповідач діяв згідно чинному
законодавству України, в тому числі і
згідно вимог Закону України "Про
звернення громадян", а тому права та
інтереси позивача при розгляді його
звернення порушено не було.

Що ж стосується вимог позивача про
відшкодування завданої йому
матеріальної і моральної шкоди, то
колегія суддів зазначає, що згідно ст. 56
Конституції України (в чинній на момент
виникнення спірних правовідносин
редакції) кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті
21 КАС України передбачено, що позивач
може заявити кілька вимог в одній
позовній заяві, якщо вони пов'язані між
собою і підсудні одному
адміністративному суду. Вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про стягнення з відповідача,
суб'єкта владних повноважень, коштів на
відшкодування шкоди, завданої його
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
які, врахувавши, що заподіяна позивачу
матеріальна та моральна шкода не
підтверджується належними доказами,
прийняли обгрунтовані рішення про
відсутність підстав для задоволення
цієї частини позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують і не дають підстав
вважати, що цими судами при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішення не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 19
квітня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 03 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

Я.Л. Іваненко