Справа № 872/16473/13
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2014 рокусправа № 808/5100/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дурасової Ю.В.

суддів: Проценко
О.А. Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.

представників відповідача:
Стрілець Олени Іванівни, Седлярова
Валерія Савостяновича,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Запорізького обласного відділення
фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 25
вересня 2013 р.

у справі за позовом Запорізького
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів до
Відкритого акціонерного товариства
"Запоріжжяобленерго" про стягнення
суми адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Запорізького обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів звернувся до Запорізького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Відкритого акціонерного товариства
"Запоріжжяобленерго" про стягнення
суми адміністративно-господарських
санкцій. Просив стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 569092,07грн., а також пеню за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2012
році.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 р. у задоволенні даного позову
позивачу відмовлено. Свою позицію суд
першої інстанції обґрунтував тим, що
обов'язок працевлаштування інвалідів
покладається на Державну службу
зайнятості при умові надання
підприємствами інформації про
створені робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів. На
підприємства покладено обов'язок по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а не обов'язок їх безпосереднього
працевлаштування. Якщо роботодавець
вжив необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення, то застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських санкцій
у зв'язку з меншою, ніж встановлено
нормативом, середньообліковою
чисельністю працюючих інвалідів, є
безпідставною. Відповідач вжив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення порушення.

Не погодившись з даним рішенням суду
представник позивача подав апеляційну
скаргу. В апеляційній скарзі просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позов. Зазначив, що
постанова суду першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для
вирішення справи, з недоведеністю
обставин, невідповідністю висновків
обставинам справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», згідно якої підприємства
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів і забезпечують
працевлаштування інвалідів. На
підприємстві відповідача встановлено
норматив з працевлаштування інвалідів,
виходячи з середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу, у кількості - 229
осіб. Згідно звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2012 рік
та списку працюючих інвалідів-штатних
працівників, які були зайняті у 2012 році,
середньооблікова кількість інвалідів
складає 217 осіб, що є меншим ніж
встановлено нормативом, яка
розраховується відповідно до
Інструкції зі статистики кількості
працівників, затвердженої наказом
Держкомстату №286 від 28.09.2005 року.
Вважає, що висновок суду першої
інстанції щодо здійснення
відповідачем усіх залежних від нього
заходів щодо виконання нормативу та
працевлаштування інвалідів не
підтверджується матеріалами справи,
оскільки звіти до центру зайнятості
щодо наявності вільних робочих місць в
тому числі для інвалідів не можуть
слугувати єдиним доказом забезпечення
працевлаштування, це обов'язок
підприємства, передбачений ст. 20 ЗУ
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та ст. 20 ЗУ «Про
зайнятість населення».

На апеляційну скаргу подані
заперечення та пояснення. В
запереченнях та поясненнях на
апеляційну скаргу представники
відповідача просять відмовити в
задоволенні апеляційної скарги, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін. Зазначено, що
вважають рішення суду першої інстанції
законним та обґрунтованим. Посилаються
на ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
згідно якої підприємства, організації,
установи, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені законодавством, надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для реалізації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в порядку,
встановленому КМУ. Зазначають, що
підприємство не відмовило жодному
інваліду, який звертався з метою
працевлаштування, а навпаки
неодноразово на протязі 2012 року
підприємство зверталося до центрів
зайнятості з листом про
працевлаштування інвалідів із
зазначеним списком вакансій, проте ці
органи не змогли забезпечити кількість
інвалідів відповідно до встановленого
для відповідача нормативу. Отже в діях
підприємства відсутня вина у не
працевлаштуванні інвалідів на
створені підприємством робочі місця.

В судове засідання представник
позивача (апелянта) не з'явився, про
день та час судового розгляду
повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представники
відповідача просили відмовити в
задоволенні апеляційної скарги, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін. Суду надали
пояснення аналогічні викладеним в
запереченнях та поясненнях на
апеляційну скаргу (викладено вище).
Просять рішення суду першої інстанції
залишити без змін т. я. вина з боку
відповідача щодо невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
встановленого ч.1 ст.19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» - відсутня.

Вислухавши представників відповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що середньооблікова
кількість штатних працівників ВАТ
"Запоріжжяобленерго" за 2012 рік, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, складає 217
осіб. В силу пп. 3.3 п. 3 «Інструкції щодо
заповнення форми № 10-ПН (річна) «Звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів» кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
роботодавцем, відповідно до нормативу
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів,
установленого ст. 19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» для відповідача становить 229
осіб. Таким чином, ВАТ
"Запоріжжяобленерго" у 2012 році не
виконало норматив передбачений ст. 19
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у кількості 12
осіб інвалідів.

Однак, згідно матеріалів справи,
підприємством надавалися звіти про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік (форма 10-ПІ), Звіти
про наявність вакансій (форма 3-ПН); у
Звітах про наявність вакансій
підприємством кожного місяці 2012 року,
заявлялося про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів. Також,
підприємством в газету «Січ»
надавалися об'яви про запрошення на
роботу інвалідів кожного місяця 2012
року.

Колегія суддів апеляційної інстанції
встановила, що при вирішенні справи
судом першої інстанції до даних
правовідносин правильно застосовані
норми Конституції України, ЗУ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21.03.1991
року.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Таким чином
уповноважені державою органи не можуть
на власний розсуд ухилятися від
реалізації наданих їм повноважень, але
й не мають права виходити за межі,
встановлені законодавством.

Колегія суддів апеляційної інстанції,
відмовляючи в задоволенні апеляційної
скарги, виходить з наступного.

Відповідно до Положення про Фонд
соціального захисту інвалідів,
затвердженого Постановою КМУ від 26.09.2002
року № 1434, із внесеними змінами від
15.11.2006 року № 1602, Фонд соціального
захисту інвалідів є урядовим органом
державного управління, який діє у
складі Міністерства праці і соціальної
політики України та підпорядковується
йому. Основним завданням Фонду є
контроль за виконанням нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, установленого ЗУ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи і
організації за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів, у разі необхідності,
створюють спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Згідно зі статтею 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (№875-ХІІ від 21.03.1991р. (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-ІV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Згідно ст.20 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
встановлено нормативом, передбаченого
ст.19 цього закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда, і не
зайняте інвалідом.

Частиною 3 ст. 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
організації, установи, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені законодавством, надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для реалізації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в порядку,
встановленому КМУ.

На виконання зазначених вимог
підприємство створило місця для
працевлаштування інвалідів. Крім того,
підприємство постійно та своєчасно
надавало до центру зайнятості
щомісячні звіти за формою 3-ПН про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів. З 31.01.2007
року подання відповідного звіту до
центру зайнятості є належним (єдиним)
підтвердженням наявності на
підприємстві створеного та введеного в
дію місця для працевлаштування
інваліда. Отже в діях підприємства
відсутня вина у не працевлаштуванні
інвалідів на створені підприємством
робочі місця.

Постановляючи дану ухвалу колегія
суддів апеляційної інстанції вважає за
необхідне роз'яснити, що обов'язок
підприємства щодо виділення та
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком та підбором
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування: державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікацій
та знань, з урахуванням його побажань
(ст. 18-1 ч. 3).

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вина з боку
ВАТ "Запоріжжяобленерго" щодо
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів,
встановленого ч.1 ст.19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» - відсутня.

Таким чином, суд першої інстанції не
допустив порушення норм матеріального
права та процесуального права, а повно
та всебічно дослідив обставини справи,
дав їм відповідну правову оцінку,
правильно встановив характер спірних
правовідносин і для їх вирішення
правильно застосував норми
матеріального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, статтями 200,
205, 206 КАС України, суд -

.

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 р. у справі за позовом Запорізького
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів до
Відкритого акціонерного товариства
"Запоріжжяобленерго" про стягнення
суми адміністративно-господарських
санкцій - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко

Суддя:
Л.П. Туркіна