Справа № 812/3101/14
Суддя: С.С. Тріфанова
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/3101/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Тріфанової С.С.

при секретарі судового засідання:
Саприкіній Т.О.,

за участю представників

представника позивача: не
з'явився,

представника відповідач: не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративний позов
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
приватного акціонерного товариства
"Армопласт" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за порушення нормативу зі
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
сумі 23 906,49 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У травня 2014 року позивач звернувся з
позовом до відповідача про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для інвалідів

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідно до
змісту статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-ХІІ
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік.

Відповідно до статті 20 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів" підприємства (об'єднання),
установи і організації, в тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбачений
статтею 19 Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичної особі, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Позивач зазначає, що у 2013 році
відповідач на підставі наведених
положень чинного законодавства та
згідно Звіту відповідача від 28.01.2014 про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів на 2013 рік мав
працевлаштувати 3 інвалідів, з них
працювало 2 інваліда. Фактично не
працевлаштовано 1 інваліда.
Середньорічна заробітна плата
штатного працівника відповідача
складає 23763,89 грн.

Оскільки у відповідача не було
створено 1 робоче місце для інваліда,
якого, відповідно не працевлаштовано, у
відповідача, утворилася
заборгованість за невиконання
нормативу по створенню робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 23763,89 грн. та пені за порушення
строків сплати зазначеної суми
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 142,60 грн., що разом складає 23
906,49 грн., які позивач просив суд
стягнути з відповідача.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про дату та час
слухання справи повідомлявся належним
чином, надав клопотання про розгляд
справи без участі представника Фонду.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, заперечень на
адміністративний позов не подав,
доказів поважності причин неявки у
судове засідання та незабезпечення
явки уповноваженого представника суду
не надав, про дату, час та місце
судового розгляду справи повідомлений
належним чином.(а.с.14,22)

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КАС України
особи які беруть участь у справ і
зобов'язані добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами і обов'язками.

Відповідно до ст.. 122 КАС України
адміністративна справа має бути
розглянута і вирішена протягом
розумного строку, але не більше місяця
з дня відкриття провадження у справі,
якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Згідно приписів статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, визначено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справ упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, якій вирішить
спір щодо його прав та обов'язків.

При цьому вжиття заходів для
прискорення процедури розгляду справ є
обов'язком не тільки для держави, а й
осіб, які беруть участь у справі. Так,
Європейський суд з прав людини в
рішенні від 21 грудня 2006 року в справі
"Мороз та інші проти України" зазначив,
що розумність строку проваджень
повинна оцінюватись у світлі обставин
справи та з урахуванням наступних
критеріїв: складність справи,
поведінка заявників і відповідних
органів державної влади та того, яку
важливість для заявників мало питання,
що розглядалося.

Отже, суд вважає, що вжив всі залежні
від нього заходи для повідомлення
відповідача належним чином про час і
місце розгляду судової справи з його
участю для реалізації ним права
судового захисту своїх прав та
інтересів.

Крім того, суд вважає за необхідне
наголосити, на тому, що саме
національним судам належить функція
керування провадженнями таким чином,
щоб вони були швидкими та ефективними
(рішення Європейського суду з прав
людини від 21 грудня 2006 року справа
"Мороз та інші проти України").

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

За таких обставин суд вважає за можливе
розглянути справу без участі
представників сторін на підставі
наявних доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
відповідно до положень ч.6 ст.12, ч.1 ст.41
КАС України, повне фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, встановивши
фактичні обставини справи, перевіривши
їх доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх в сукупності,
відповідно до вимог закону, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до звіту приватного
акціонерного товариства "Армопласт"
форми 10-ПІ від 28.01.2014 про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
середньооблікова чисельність
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність у 2013 році становила 2
особи з 72 штатних працівників
облікового складу. У вказаному звіті у
рядку за кодом 03 зазначено, що
відповідачем повинно бути
працевлаштовано 3 інваліда, в той час,
коли вказана чисельність інвалідів,
які працюють згідно нормативу - 2 особи
(а.с.6).

Водночас, про наявність вакантних
місць роботодавці повинні повідомляти
центри зайнятості, направляючи
звітність у формі № 3-ПН згідно з
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№ 420.

З відповіді Сєвєродонецького міського
центру зайнятості № 13/04-1026 від 17.04.2014 на
запит Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів вбачається, що відповідачем
вакансій для інвалідів у 2013 році не
надавалися (а.с. 7).

Згідно з положенням ст.17 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" інвалідам
забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
охорону праці" державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці; встановлення
єдиних вимог охорони праці для всіх
підприємств та суб'єктів
підприємницької діяльності незалежно
від форм власності та видів діяльності.
Статтею 5 цього Закону передбачено
також, що умови трудового договору не
можуть містити положення, що
суперечать законам та іншим
нормативно-правовим актам з охорони
праці. Працівнику не може
пропонуватись робота, яка за медичним
висновком протипоказана йому за станом
здоров'я.

Тобто, при визначенні нормативу для
працевлаштування інвалідів слід
враховувати кількість лише тих робочих
місць, які не пов'язані зі шкідливими,
важкими та небезпечними умовами праці,
що визначаються в порядку,
встановленому законодавством України.

Статтею 18-1 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" передбачено, що державна
служба зайнятості здійснює пошук
підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньорічної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007 № 70,
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Як вбачається з ч. 4 ст.20 Закону України
"Про зайнятість населення"
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї,
порушення порядку подання
адміністративних даних тягне за собою
відповідальність, передбачену законом.

Згідно статті 16 Закону України "Про
охорону праці", підприємства, які
використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням рекомендацій
медико-соціальної експертизи та
індивідуальних програм реабілітації,
вживати додаткових заходів щодо
безпеки праці, які відповідають
специфічним особливостям цієї
категорії працівників.

З метою реалізації творчих і
виробничих здібностей інвалідів та з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації їм забезпечується право
працювати на підприємствах
(об'єднаннях), в установах і
організаціях із звичайними умовами
праці, в цехах і на дільницях, де
застосовується праця інвалідів, а
також займатися індивідуальною та
іншою трудовою діяльністю, яка не
заборонена законом (ст. 17 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні").

Працівнику не може пропонуватися
робота, яка за медичним висновком
протипоказана йому за станом здоров'я (
ст. 5 Закону України "Про охорону праці").

Пунктом 11 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 грудня 2009 року
№ 1317, визначено що міські, міжрайонні,
районні медико-соціальні експертні
комісії визначають ступінь обмеження
життєдіяльності осіб, що звертаються
для встановлення інвалідності, потребу
в сторонньому нагляді, догляді або
допомозі, реабілітації,
реабілітаційний потенціал, групу
інвалідності, причину і час її
настання, професію, з якою пов'язане
ушкодження здоров'я, а також ступінь
втрати професійної працездатності (у
відсотках) працівників, які одержали
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням ними трудових обов'язків,
складають та корегують індивідуальну
програму реабілітації інваліда, в якій
визначаються види реабілітаційних
заходів та строки їх виконання, і
контролюють ефективність її виконання.

Відповідно до Положення про
індивідуальну програму реабілітації
інваліда, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2007 року № 757, індивідуальна
програма реабілітації інваліда (далі -
індивідуальна програма) - комплекс
оптимальних видів, форм, обсягів,
строків реабілітаційних заходів з
визначенням порядку, місця їх
проведення, спрямованих на відновлення
та компенсацію порушених або втрачених
функцій організму і здібностей
інваліда. Індивідуальна програма для
повнолітніх інвалідів розробляється
медико-соціальною експертною комісією.

Пунктом 11 вищевказаного Положення
індивідуальна програма готується у
двох примірниках, які підписуються
головою МСЕК або ЛКК та завіряються її
печаткою. Перший примірник
індивідуальної програми видається
інваліду чи законному представнику
дитини-інваліда, а другий примірник
залишається у МСЕК або ЛКК. МСЕК або ЛКК
надсилає засвідчені в установленому
порядку копії індивідуальної програми
лікувально-профілактичному закладу,
органу праці та соціального захисту
населення за зареєстрованим місцем
проживання інваліда чи
дитини-інваліда, а у разі потреби -
реабілітаційній установі, учасникам
реабілітаційного процесу та
навчальним закладам.

Чинне законодавство України пов'язує
виконання підприємствами,
організаціями положень Закону
стосовно забезпечення
працевлаштування інвалідів саме з
наявністю рекомендацій
медико-соціальної експертизи, за
відсутністю яких підприємство
позбавлено можливості самостійно
створити необхідне робоче місце для
інваліда, насамперед не усвідомлюючи,
який саме інвалід, з якими анатомічними
дефектами чи нозологічними формами
захворювання може звернутися
безпосередньо, чи буде направлений з
метою працевлаштування.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
передбачений статтею 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» обов'язок по
забезпеченню працевлаштування
інвалідів не слід ототожнювати з
обов'язком роботодавця здійснювати
фактичний пошук інвалідів для їх
працевлаштування на створених
останнім робочих місцях, оскільки
законом на роботодавця такий обов'язок
не покладається.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем
працевлаштування інвалідів буде
виконаний останнім в передбаченому
законом обсязі у випадку дотримання
роботодавцем нормативних вимог статті
18 Закону (виділення та створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальних
робочих місць; створення для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації;
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством;
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів;
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України).

Отже, законодавство України в сфері
соціальної захищеності інвалідів
обов'язок з працевлаштування інвалідів
покладає на орган державної влади з
питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування,
громадські організації інвалідів, але
цьому мають передувати певні дії
підприємств, установ і організацій зі
створення робочих місць для інвалідів
та з відповідного інформування
зазначених органів з метою
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
державних органів щодо
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання підприємствами
обов'язку щодо створення робочих місць
і надання передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

За змістом норм чинного законодавства
щодо соціальної захищеності інвалідів
в Україні, створення підприємством
місць та умов праці для інвалідів з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації неможливе без здійснення
підприємством усіх існуючих заходів
для працевлаштування інвалідів,
визначених у Законі України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. №
875-ХІІ.

Форму звітності № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій» та Інструкцію щодо
заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт
про наявність вакансій» затверджено
Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України № 420 від 19
грудня 2005 року. Звіти форми 3-ПН містять
інформацію, необхідну для встановлення
відповідачем факту виконання чи
невиконання позивачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, протягом 2013 року
відповідачем звіти за формою № 3-ПН не
подавалися. Тобто, щомісячно протягом
2013 року відповідачем до органу
державної служби зайнятості не
надавалася інформація про відповідні
створені робочі місця для інвалідів.

Суд вказує на те, що до обов'язків
роботодавців стосовно забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування,
крім створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
відноситься також обов'язок надання
державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
такого працевлаштування.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання
(ч. 1 ст. 218 ГК України). Частиною 2 ст. 218 ГК
України передбачено, що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Матеріали справи свідчать про
невиконання відповідачем обов'язку,
передбаченого нормами чинного
законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні, по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів.
Відповідачем не вжиті передбачені
чинним законодавством певні заходи по
забезпеченню працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких базуються її вимоги або
заперечення.

Приймаючи до уваги викладене, а також
те, що відповідачем не вжиті всі
передбачені чинним законодавством
заходи по забезпеченню
працевлаштування інвалідів, позовні
вимоги суд визнає обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічну правову позицію висловила
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у постановах від 9 липня, 17
вересня, 19 листопада 2013 року, 28 січня 2014
року (№№ 21-200а13, 21-227а13, 21-397а13, 21-476а13
відповідно), зазначивши, що неналежне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів є порушенням вищезгаданих
норм матеріального права та підставою
для застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Питання по судових витратах не
вирішується, оскільки позивач
звільнений від їх сплати у
встановленому порядку, а ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
не передбачено їх стягнення у даних
випадках.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19, 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", ст. ст. 17, 18, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного акціонерного
товариства "Армопласт" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за порушення нормативу зі
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
сумі 23 906,49 грн. задовольнити повністю.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства "Армопласт" (,
Луганська область, м. Сєвєродонецьк,
просп. Гвардійський, 30/1) на користь
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(, м. Луганськ, вул.
Володарського, 59)
адміністративно-господарську санкцію
у сумі 23 763,89 грн. (двадцять три тисячі
сімсот шістдесят три грн. 89 коп.) та пеню
за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 142,60 грн. (сто сорок дві грн. 60
коп.).

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до суду апеляційної інстанції

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Повний текст постанови складено та
підписано 02 червня 2014 року.

Суддя
С.С. Тріфанова