Справа № 813/2671/14
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/2671/14
адміністративний суд, у складі:
головуючого - судді:
за участю секретаря судового
представника позивача
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
адміністративну справу за позовом
Львівського комунального підприємства
«Львівелектротранс» до Територіальної
державної інспекції з питань захисту
праці у Львівській області про
скасування акта та припису,-
Львівське комунальне
підприємство «Львівелектротранс»
звернулося до суду з позовом до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області про
скасування акта перевірки додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкового державного
припису від 07.03.2014 року №13-01-006/0222-0156.
В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що відповідно до
наказу від 26.02.14року №0235 та направлення
на перевірку від 26.02.14року №0235 головним
державним інспектором праці
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області було
здійснено позапланову перевірку ЛКП
«Львівелектротранс», щодо додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю. Вказана
перевірка проводилася на підставі
чергового звернення голови Первинної
профспілкової організації Львівського
комунального підприємства
«Львівелектротранс» Конфедерації
вільних профспілок Львівщини Олексіва
О. щодо порушення термінів виплати
заробітної плати, відповідності
тарифної сітки вимогам Галузевої
угоди, стан виконання припису щодо
неоплати за час перебування
працівників у медичному закладі при
проходженні обов'язкового медичного
огляду. За результатами вищевказаної
№ 13-01-006/0222-0156 від 07.03.2014 року та протокол
№ 13-01-006/0186 від 07.03.2014 року про
адміністративне правопорушення. З
результатами перевірки позивач не
погоджується, вважає дії
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області по
проведенню перевірки додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на
Львівському комунальному підприємстві
«Львівелектротранс» безпідставними та
протиправними, а отже, складений за
припис від 07.03.2014 року №13-01-006/0222-0156 є
незаконним та прийнятим з порушенням
норм діючого законодавства України, що
є підставою для його скасування.
Представник позивача вимоги позовної
заяви підтримала з підстав, викладених
у позовній заяві. Просила позов
задовольнити. Щодо наявності
заборгованості по виплаті заробітної
плати не заперечувала, пояснила її
важким матеріальним становищем
Представник відповідача проти позову
заперечила з підстав, викладених у
запереченні на адміністративний позов
(а.с.54-58), зазначивши, що акт,припис та
протокол було складено у відповідності
до діючого законодавства. При
проведенні перевірки відповідач діяла
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені діючим
законодавством, та не допускала жодних
порушень прав позивача, відтак вважає
викладені у позовній заяві доводи не
обґрунтованими. Просила у задоволенні
Заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
Відповідно до наказу від 26.02.14року
№0235 та направлення на перевірку від
26.02.14року №0235 головним державним
інспектором праці Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Львівській області було здійснено
позапланову перевірку ЛКП
«Львівелектротранс», щодо додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю.
Вказана перевірка проводилася на
підставі звернення голови Первинної
профспілкової організації Львівського
комунального підприємства
«Львівелектротранс» Конфедерації
вільних профспілок Львівщини Олексіва
О. щодо порушення термінів виплати
заробітної плати, відповідності
тарифної сітки вимогам Галузевої
угоди, стан виконання припису щодо
неоплати за час перебування
працівників у медичному закладі при
проходженні обов'язкового медичного
За результатами вищевказаної
№ 13-01-006/0222-0156 від 07.03.2014 року та протокол
№ 13-01-006/0186 від 07.03.2014 року про
адміністративне правопорушення(а.с.9-21).
В акті перевірки зафіксовано
правопорушення вимоги ст. 115 КЗпП
України, ст.24 Закону України «Про
оплату праці» - в частині проведення
виплати заробітної плати рідше двох
разів на місяць через проміжок часу що
не перевищує шістнадцять календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.
Внаслідок встановленого у акті
перевірки порушення відповідачу
винесено припис № 13-01-006/0222-0156 від 07.03.2014
року, яким керівництво підприємства
- на виконання вимог ст. 115 КЗпП
України, ст.24 Закону України «Про
оплату праці» зі змінами і
доповненнями згідно Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів країни щодо строків
виплати» № 2559-VI від 23.09.2010 року
забезпечити виплату заробітної плати
не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата;
- на виконання вимоги п.2.2. Генеральної ,
галузевої угоди між Міністерством з
питань житлово-комунального
господарства України, Всеукраїнським
об'єднанням обласних організацій
роботодавців житлово-комунальної
галузі «Федерація роботодавців ЖКГ
України» та Центральним комітетом
профспілки працівників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення України на
2010-2012 роки, ст.ст. 96, 97 КЗпП України та ч.3
ст. 6 Закону України «Про оплату праці»
забезпечити дотримання вимог п.п.2.2
Генеральної, галузевої угоди;
- на виконання вимоги ч.4 ст.115 КЗпП
України забезпечити виплату
заробітної плати працівникам за весь
час щорічної відпустки не пізніше ніж
за три дні до початку відпустки(а.с.21).
Також наданий строк до 07.04.2014 року про
письмове інформування відповідача про
виконання вимог припису.
Також відповідачем складено протокол
№ 13-01-006/0186 від 07.03.2014 року про
адміністративне правопорушення(а.с.20).
Не погоджуючись із актом ТДІ з питань
праці у Львівській області, а також
рішенням у формі припису, позивач
звернувся з позовом до суду.

Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2
цієї ж статті можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів,
відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України,
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України кожен має право на належні,
безпечні і здорові умови праці, на
заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом; використання праці
жінок і неповнолітніх на небезпечних
для їхнього здоров'я роботах
забороняється. Для забезпечення
зазначених прав держава зобов'язана
створити такий порядок контролю, який
унеможливлює роботодавця приховати
наявні в нього порушення законодавства
про працю.

З цього приводу суд зазначає, що
відповідно до положень ст. 11 КАС
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог.

Предметом даного позову є скасування
рішення суб'єкта владних повноважень, а
не визнання дій відповідача по
проведенню перевірки неправомірними.

Державна інспекція України з питань
праці є центральним органом виконавчої
влади і забезпечує реалізацію
державної політики з питань нагляду та
контролю за додержанням законодавства
про працю, зайнятість населення,
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності, у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням,
на випадок безробіття (далі -
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування) в частині
призначення нарахування та виплати
допомоги, компенсацій, надання
соціальних послуг та інших видів
матеріального забезпечення з метою
дотримання прав і гарантій
застрахованих осіб. (Пункт 1 Положення
про Державну інспекцію України з
питань праці, затвердженого Указом
Президента України № 386 від 06.04.2011 року).

Відповідно до п.п. 1 п. 4 цього Положення,
Інспекція з питань праці здійснює
державний нагляд та контроль за
додержанням підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності,
господарювання, фізичними особами, які
використовують найману працю та працю
фізичних осіб, Радою міністрів
Автономної Республіки Крим, органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування (далі - роботодавці)
законодавства про працю з питань
трудових відносин, робочого часу та
часу відпочинку, нормування праці,
оплати праці тощо.

У відповідності до п.4.1 Порядку за
результатами кожної перевірки
обов'язково складається акт перевірки,
а в разі виявлення порушень
законодавства про працю чи
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - припис щодо їх
усунення.

Процедура проведення перевірок
додержання законодавства про працю у
межах наданих повноважень Державною
інспекцією України з питань праці та її
територіальними органами встановлена
Порядком проведення перевірок
посадовими особами Державної
інспекції України з питань праці та її
територіальних органів, затвердженого
Наказом Міністерства соціальної
політики України № 390 від 02.07.2012 року.

Трудові відносини всіх
працівників, сприяючи зростанню
продуктивності праці, поліпшенню
якості роботи, підвищенню ефективності
суспільного виробництва і піднесенню
на цій основі матеріального і
культурного рівня життя трудящих,
зміцненню трудової дисципліни і
поступовому перетворенню праці на
благо суспільства в першу життєву
потребу кожної працездатної людини
регулює Кодекс законів про працю
України (ст. 1) № 322-VIII від 10.12.1971 року (із
наступними змінами та доповненнями).

Згідно позовної заяви, позивач у
даному позові заявив дві позовні
вимоги, а саме: про скасування акта
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкового
державного соціального страхування
№2 та припису від 07.03.2014 року
№13-01-006/0222-0156.

Акт перевірки - документ, у якому за
результатами дослідження наданих
адміністрацією підприємства первинних
документів, ведення як передбачено
законодавством про працю фіксуються
виявлені порушення законодавства про
працю( тобто має описовий характер),
проте не породжує будь - які правові
наслідки та не є рішенням посадових
осіб Територіальної державної
інспекції з питань захисту праці у
Львівській області. Рішення, у свою
чергу є припис, який надається
керівникам підприємств на усунення
виявлених порушень законодавства про
працю і може бути оскаржений.

Таким чином, суд зазначає, що акт
перевірки не має обов'язкового
характеру, не встановлює для позивача
обов'язків, інших правових наслідків.

Розглядаючи позов в межах заявлених
вимог, суд зазначає, що позивач в
обґрунтування своєї правової позиції
вказує на те, що несвоєчасна та неповна
виплата заробітної плати зумовлена
виключно об'єктивними причинами
неплатоспроможності підприємства, що
на 2013 рік у Державному бюджеті були
передбачені кошти в сумі 42,0 млн. грн.,
які у IV кварталі 2013 року були
скореговані до суми 37,1 млн. грн., з яких
по факту підприємство отримало лише 35,8
млн. грн. та компенсувати суму коштів з
Державного бюджету мали б внески у
статутний фонд підприємства, у сумі 5
млн. грн.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором або
нормативним актом роботодавця,
погодженим з виборним органом
первинної профспілкової організації
чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної
плати збігається з вихідним, святковим
або неробочим днем, заробітна плата
виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу
половину місяця визначається
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом (а в разі
відсутності таких органів -
представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не менше оплати за фактично
відпрацьований час з розрахунку
тарифної ставки (посадового окладу)
працівника.

Заробітна плата працівникам за весь
час щорічної відпустки виплачується не
пізніше ніж за три дні до початку
відпустки.

Відповідно до представлених
відомостей нарахування та виплати
заробітної плати встановлено, що
порушення термінів виплати заробітної
плати призвело до формування
заборгованості із виплати заробітної
плати перед працівниками.

Чинним законодавством не передбачено
порушення термінів виплати заробітної
плати у зв'язку із з фінансовим
становищем, як зазначає позивач. Крім
цього, немає жодних обставин, які б
спростували вину роботодавця.
Відповідно до ст. 43 Конституції
України, яка є Основним законом «Кожний
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, на належні, безпечні і здорові
умови праці, на заробітну плату, не
нижчу від визначеної законом…»

Таким чином, суд зазначає, що
вищевказане порушення виявлено у
відповідності до вимог законодавства
про працю та Конституції України.

Пунктом 2 спірного припису позивачеві
приписано забезпечити дотримання
вимог п.2.2. Генеральної, галузевої
угоди, ст. 96, 97 КЗпП України та ч.3 ст.6
Закону України «Про оплату праці».

У відповідності до вимог ст. 15 Закону
України «Про оплату праці» форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами. У
разі, коли колективний договір на
підприємстві не укладено, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
погодити ці питання з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються з
урахуванням вимог, передбачених
частиною першою цієї статті.

Частиною 3 ст. 96 КЗпП України
передбачено, що формування тарифної
сітки (схеми посадових окладів)
провадиться на основі тарифної ставки
робітника першого розряду та
міжкваліфікаційних (міжпосадових)
співвідношень розмірів тарифних
ставок (посадових окладів), що
встановлюються у розмірах, не
нижчих ніж визначені
генеральною, галузевою (регіональною)
угодою.

Частиною 2 ст. 97 КЗпП України
встановлено, що форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, ставки, схеми посадових окладів,
умови запровадження та розміри
надбавок, доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про
оплату праці» визначено, що тарифна
сітка (схема посадових окладів)
формується на основі: тарифної ставки
робітника першого розряду, яка
встановлюється у розмірі, що перевищує
законодавчо встановлений розмір
мінімальної заробітної плати.

Мінімальна заробітна плата є державною
соціальною гарантією, яка
встановлюється Кабінетом Міністрів
України. Відтак, запровадження
мінімальної заробітної плати,
визначеної Кабінетом Міністрів
України, в установлених законом
розмірах є обов'язковим на
підприємствах усіх форм власності і
господарювання в Україні.

Судом встановлено, що під час перевірки
інспектору було представлено Галузеву
угоду між Міністерством з питань
житлово-комунального господарства
України, Всеукраїнським об'єднанням
обласних організацій роботодавців
житлово-комунальної галузі «Федерація
роботодавців ЖКГ України», Центральним
комітетом профспілки працівників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення України на
2010-2012 роки.

Галузевою угодою передбачено
встановлення мінімального
гарантованого розміру тарифної ставки
робітника І розряду за повністю
виконану місячну норму праці не менше
120% розміру мінімальної заробітної
плати.

Зміни до колективної угоди ЛКП
«Львівелектротранс», на котрі
покликається позивач, як на підставу
обгрунтування позовних вимог, суд до
уваги не бере, оскільки вони суперечать
зазначеній вище галузевій угоді та
погіршують становище працівників
підприємства щодо нарахування їм
заробітної плати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
оскаржуваний позивачем п.2 Припису є
таким, що відповідає вимогам чинного
законодавства України.

Судом встановлено, що заробітна плата
нарахована позивачем у розмірі, який не
відповідає розміру мінімальної
заробітної плати, який встановлений
Законом України «Про бюджет України на
2013 р.», а саме: з 01.01.13 року мінімальна
заробітна плата становить 1147 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
оплату праці» мінімальна заробітна
плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, а також погодинну
норму праці (обсяг робіт).

Станом на день проведення перевірки -
25.01.2014 року, - тарифна ставка робітника І
розряду з 01.01.13 розрахована, виходячи з
мінімальної заробітної плати у розмірі
1102,0 грн., що суперечить встановленому
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік» мінімальної
заробітної плати з 01.01.13 року у розмірі
1147,0 грн.

Мінімальна заробітна плата є державною
соціальною гарантією, обов'язковою на
всій території України для підприємств
усіх форм власності і господарювання
та фізичних осіб, які використовують
працю найманих працівників.

Зазначене не заперечується сторонами у
справі, однак, представник позивача в
обгрунтування позовних вимог
покликається на складне матеріальне
становище, відтак, на неможливість
застосування мінімальної заробітної
плати у розмірі 1147,0 грн. при
розрахунках з працівниками.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції
України право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Згідно з ст. 68 Конституції України
кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.
Незнання законів не звільняє від
юридичної відповідальності.

З врахуванням зазначених вище норм, суд
не бере до уваги покликання позивача на
складне матеріальне становище
підприємства як на невиконання закону.

Таким чином, пункт 3 оскаржуваного
припису відповідає вимогам
законодавства України.

Згідно ч.1 ст. 69 КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Зважаючи на вказані вище норми КАС
України, суд зазначає, що позивачем не
надано до суду жодних доказів, які б
свідчили про неправомірність рішення
відповідача, що є предметом розгляду
даної справи.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта
владних повноважень має бути законними
та обґрунтованими, прийнятими чи
вчиненими в межах наданих
повноважень, мати під собою конкретні
об'єктивні факти, на підставі яких його
ухвалено або вчинено, а суд, відповідно
до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, перевіряє чи прийнято
такі рішення на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку. Також
рішення суб'єкта владних повноважень
на може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили.

Оцінюючи пояснення сторін, письмові
докази в їх сукупності суд дійшов
висновку, що позивач не надав суду
належних доказів, які б свідчили про
порушення з боку Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Львівській області вимог чинного
законодавства та порядку проведення
перевірки, на підставі якої складено
акт та винесено припис, яким
зобов'язано позивача усунути вимоги
законодавства про працю, натомість
відповідачем спростовано всі
твердження позивача викладені у
позовній заяві. Тому суд погоджується з
доводами відповідача про те, що
державним інспектором праці при
проведенні перевірки в повній мірі
дотримано процедуру проведення
перевірки у відповідності до Закону
України «Про основні засади державного
нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності та Порядку
проведення перевірок посадовими
особами Державної інспекції України з
питань праці та її територіальних
органів, затвердженого Наказом
Міністерства соціальної політики
України від 02.07.2012 року № 390.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги є необґрунтованими, тому в
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у
разі ухвалення судового рішення на
користь сторони, яка є суб'єктом
владних повноважень, сплачений судовий
збір позивачу не повертається.

Керуючись ст.ст.7-14,17,18,49,51,158,160-163,167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через
Львівський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження
в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку не було подано. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення апеляційної
скарги, відмови у відкритті
апеляційного провадження або набрання
законної сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Якщо строк
апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частину
постанови.

Повий текст постанови виготовлено 02
червня 2014 року.

Суддя
Костецький Н.В.