Справа № 817/2089/13-а
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб
Суддя-доповідач:Мацький Є.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"02" червня 2014 р.
Справа № 817/2089/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Мацького Є.М.

суддів:
Євпак В.В.

Шидловського В.Б.,

при секретарі
Волянській О.В. ,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_3;

відповідача - Якобчука П.О.;

представника відповідача - Зелінської
Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "19" березня
2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до
Головного управління юстиції у
Рівненській області, заступника
начальника відділу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції Якобчука
Павла Олександровича , заступника
начальника відділу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції Маценко
Наталії Петрівни , відділу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції про
скасування наказів,поновлення на
роботі і оплату за час вимушеного
прогулу,стягнення моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

12.09.2007 року ОСОБА_3 звернувся до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Головного управління юстиції у
Рівненській області про поновлення на
роботі і оплату за час вимушеного
прогулу.

Під час судового розгляду справи
позивач зменшив позовні вимоги, а саме
просив:

- поновити на роботі на посаді
заступника начальника ВДВС
Рівненського МУЮ;

- стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
13.08.2007 року до дня поновлення на роботі,
який, згідно здійсненого позивачем
розрахунку, складає 169887,83 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 30 000 грн.;

- визнати протиправними і скасувати
накази Головного управління юстиції в
Рівненській області №142-К від 13.08.2007
року, №145-к від 15.08.2007 року та п. 12 наказу
Державної виконавчої служби
Рівненської області №48 від 27.03.20007 року.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 19.03.2014 року
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано
накази Головного управління юстиції у
Рівненській області від 13.08.2007 року
№142-к "Про звільнення ОСОБА_3" та від
15.08.2007 року №145-к "Про зміни та
доповнення до наказу №142-к від 13.08.2007
року "Про звільнення ОСОБА_3".

Зобов'язано Головне управління юстиції
у Рівненській області вирішити питання
по працевлаштуванню ОСОБА_3 з
дотриманням вимог статей 40, 49-2 Кодексу
законів про працю України.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
постанову суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог та прийняти нову постанову про їх
задоволення.

Розглянувши справу та перевіривши
законність і обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах, передбачених статтею 195 КАС
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 у
період з 15.11.2005 року по 13.08.2007 року
працював на посаді заступника
начальника Державної виконавчої
служби у м.Рівне.

Наказом ДВС Рівненської області №264/к
від 23.02.2007 року ОСОБА_3 було повідомлено
про наступне вивільнення з роботи на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з ліквідацією установи. Таке
повідомлення здійснювалось ДВС
Рівненської області у відповідності до
пункту 8 Положення «Про державну
виконавчу службу у м.Рівне» (затв.
наказом ДВС Рівненської області №1 від
02.11.2005року), який передбачає, що
призначення та звільнення з посад
заступників начальника ДВС у м.Рівне
здійснюється ДВС Рівненської області.

29.03.2007 року, 08.05.2007 року, 13.08.2007 року
відповідачем були внесені ОСОБА_3
пропозиції щодо його працевлаштування
на посади державних виконавців відділу
ДВС Острозького районного управління
юстиції, ДВС Володимирецького
районного управління юстиції та на
посади провідного спеціаліста відділу
представництва інтересів в судах,
провідного спеціаліста відділу
реєстрації актів цивільного стану,
провідного спеціаліста відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області на період перебування
основного працівника у відпустці по
догляду за дитиною.

Від вказаних пропозицій ОСОБА_3
відмовився, про що свідчить його підпис
про відмову на тексті внесеної
відповідачем пропозиції. Інших
пропозицій щодо працевлаштування
позивача відповідачем не надавалося.

Із займаної посади - заступника
начальника ДВС у м.Рівне ОСОБА_3
звільнено наказом № 142-к від 13.08.2007року
Головного управління юстиції
Рівненської області (яке відповідно до
п. 4 наказу Міністерства юстиції
України № 21/5 від 25.01.2007року є
правонаступником ДВС Рівненської
області) на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією органу
державної виконавчої служби (т.2, а.с.57).

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд першої інстанції
зазначив наступне.

Відповідно до підпункту 17 пункту 9
Положення про Міністерство юстиції
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 14
листопада 2006 року № 1577, Міністр юстиції
України приймає за погодженням з
Прем'єр-міністром України рішення про
утворення, реорганізацію, ліквідацію
територіальних органів Міністерства
юстиції України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 16 листопада 2006 року № 1622 (далі -
постанова № 1622) Департамент ДВС, що діє
у складі Міністерства юстиції України
як урядовий орган державного
управління, було ліквідовано.

Цією ж постановою визначено, що
Міністерство юстиції є
правонаступником Департаменту ДВС.

На виконання зазначеної постанови
Міністерство юстиції України видало
наказ від 25 січня 2007 року № 21/5 «Про
реформування органів юстиції», яким
обласні, Київське та Севастопольське
міські управління юстиції, а також
Департамент ДВС, що діє у складі
Міністерства юстиції України як
урядовий орган державного управління,
були ліквідовані.

Пунктами 3, 4 цього наказу передбачено,
що на базі обласних, Київського та
Севастопольського міських управлінь
юстиції, державних виконавчих служб
областей, міст Києва та Севастополя
утворено головні управління юстиції в
областях, містах Києві та Севастополі,
що є правонаступниками відповідних
обласних, Київського та
Севастопольського міських управлінь
юстиції, державних виконавчих служб
областей, міст Києва та Севастополя
тощо.

Як зазначалось вище, ОСОБА_3 працював на
посаді заступника начальника
державної виконавчої служби в місті
Рівне.

Наказом Головного управління юстиції у
Рівненські області від 13 серпня 2007 року
№142-к позивачка була звільнена з
займаної посади у зв'язку з ліквідацією
державної виконавчої служби
Рівненської області на підставі пункту
1 частини першої статті 40 КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку зміни в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 36
зазначеного Кодексу зміна
підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. Частиною третьою
зазначеної статті встановлено, що у
разі зміни власника підприємства, а
також у разі його реорганізації
(злиття, приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників
(пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно з положеннями частини другої
статті 40 КЗпП звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника за його згодою на іншу
роботу.

Встановлена законодавством можливість
ліквідації державної установи
(організації) з одночасним створенням
іншої, яка буде виконувати
повноваження (завдання) установи, що
ліквідується, не виключає, а передбачає
зобов'язання роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
ліквідованої установи. Це зобов'язання
ГУ юстиції Рівненської області не
виконало, а отже, трудові гарантії
позивача були порушені.

Оскільки судом встановлено, що в даному
випадку відбулась реорганізація
(ліквідація з правонаступництвом)
установи, трудовий договір позивача
повинен бути продовжений з новою
установою, як це передбачено ч. 4 ст. 36
КЗпП України, за винятком випадку, коли
під час реорганізації відбулось
скорочення чисельності або штату
працівників.

Така позиція узгоджується з правовою
позицією, викладеною в Постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» N9 від 06.11.1992 року, відповідно до
п. 19 якої при реорганізації
підприємства або при його
перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст.
40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Матеріали справи містять штатний
розпис працівників ДВС у районах, у
містах Рівненської області станом на
01.07.2006 року до завершення процедури
ліквідації (т.1, а. с.101-102) та зведений
штатний розпис працівників органів
юстиції районах, у містах Рівненської
області з 01.03.2007 року (т.1, а. с.103-104).

При дослідженні вказаних доказів судом
першої інстанції встановлено, що
скорочення штату працівників дійсно
мало місце. Зокрема, скорочено три
посади заступника начальника ДВС у
м.Рівне.

Як було встановлено вище, в даному
випадку відбулась ліквідація з
правонаступництвом установи, в якій
працював ОСОБА_3, що підпадає під
визначення «реорганізація». При цьому,
реорганізація (ліквідація з
правонаступництвом) відбулась із
скороченням посад заступника
начальника управління (в тому числі
посади, яку займав позивач).

Наведене підтверджується також
порівняльною таблицею функціональних
обов'язків посад заступника начальника
ДВС у м.Рівне та заступника начальника
ВДВС Рівненського МУЮ (т.3, а.с.231-233).

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Колегія суддів не погоджується з
доводом апелянта про його переважне
право на залишення на роботі у Відділі
ДВС Рівненського міського управління
юстиції виходячи з наступного.

Як підтверджується матеріалами справи,
під час роботи на посаді заступника
начальника ДВС у м.Рівне позивач
отримав інвалідність, яка не пов"язана
із професійним захворюванням та
виробничим травматизмом.

Відповідно до ст. 18. Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи. З
вказаного слідує, що підбір робочого
місця для працівника, що набув
інвалідність здійснюється шляхом
безпосереднього звернення такого
працівника до підприємства де настала
інвалідність про необхідність підбору
для нього робочого місця.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 не звертався до ДВС м.Рівне та
Відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції з клопотанням про
необхідність підбору для нього
робочого місця.

Окрім того, ОСОБА_3 не відноситься до
переліку осіб, яким відповідно до
ст.ст.12, 13, 15, 16 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", ст.ст. 20, 21, 22
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
ст.9 Закону України "Про основні засади
соціального захисту ветеранів праці та
інших громадян похилого віку в
Україні", ст.18 Закону України "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", надано переважне право на
працевлаштування.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено, що відносно ОСОБА_3 у
спірних правовідносинах не була
дотримана процедура належного, тобто з
дотриманням ч.2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу
законів про працю України,
працевлаштування в відділі державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції.

Суд першої інстанції з врахуванням
всіх обставин справи правильно
зобов"язав Головне управління юстиції
у Рівненській області вирішити з
дотриманням статей 40, ст.49-2 Кодексу
законів про працю України питання по
працевлаштуванню ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з п. 19 Постанові Пленуму
Верховного Суду України N9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» при ліквідації
підприємства (установи, організації)
правила п.1 ст.40 КЗпП можуть
застосовуватись і в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство. В цих випадках працівник
не вправі вимагати поновлення його на
роботі на заново утвореному
підприємстві, якщо він не був
переведений туди в установленому
порядку.

ОСОБА_3 не був переведений у
встановленому порядку до ВДВС
Рівненського міського управління
юстиції, а отжє немає права вимагати
поновлення його на роботі у заново
утвореній установі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суд першої інстанції зазначив, що при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується заробіток за
місцем нової роботи (одержана допомога
по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток
на період працевлаштування, допомога
по безробіттю), який працівник мав в цей
час.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів з огляду на наступне.

У статті ст.235 Кодексу Законів про працю
України, яка регулює питання виплати
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи
відсутня норма, яка б обмежувала його
розмір в наслідок отримання заробітку
за місцем нової роботи, який працівник
мав в цей час.

Оскільки трудовий спір розглядався
більше одного року не з вини
працівника, середній заробіток
підлягає стягненню за весь час
вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100,
у всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати і
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Розмір середньої заробітної плати
апелянта для виплати за час вимушеного
прогулу визначений у висновку
судово-економічної експертизи №563 від
09.10.2008 року (т.2, а.с.246-251) та складає 849
грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 13
серпня 2007 року (дня звільнення з посади)
по 19 березня 2014 року (дня винесення
судом рішення про поновлення позивача
на посаді) складає 6 років 6 місяців 21
день (робочий).

Загальний розмір середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу
позивача складає 67082,57 грн., а саме: 78
місяців * 849 грн. (розмір
середньомісячної заробітної плати) +
308,72 грн. (за 8 робочих днів у серпні 2007
року) + 551,85 грн. (за 13 робочих днів у
березні 2014 року).

Таким чином, ОСОБА_3 має права на
відшкодування середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в сумі 67082,57 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги
розрахунок середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, наданого апелянтом
/ т.4 а.с. 30,31/ в зв"язку з тим, що він не
відповідає вимогам Положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Стосовно доводів апелянта про
протиправність наказу голови
ліквідаційної комісії ДВС Рівненської
області № 48 від 27.03.2007 року про виплату
позивачеві компенсації за 15
календарних днів невикористаної
відпустки мотивовані тим, що позивач не
звертався до відповідача з заявою про
виплату йому компенсації за
невикористану щорічну оплачувану
відпустку, то вказані доводи
спростовуються:

- ч.1 ст. 83 КЗпП України (яка передбачає,
що у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані дні щорічної
відпустки, при цьому погодження такого
працівника не потребується);

- наказами ДВС Рівненської області № 8
від 20.01.2007 року (а.с.94, том І), № 12 від
23.01.2007 року (а.с.71, 84 том 1) (відповідно до
яких було прийнято рішення про
ліквідацію ДВС Рівненської області,
ДВС у м. Рівне та призначено
ліквідаційну комісію); наказом ДВС
Рівненської області №264/к від 23.02.2007
року (відповідно до якого позивача було
повідомлено про наступне вивільнення з
роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України
у зв'язку з ліквідацією установи).

А відтак судом першої інстанції
відмовлено в задоволенні заявленої
позовної вимоги.

Що стосується доводів апелянта щодо
безпідставної відмови в задоволенні
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів
зазначає, що відповідно до ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Колегія суддів вважає, що наведені
апелянтом доводи на підтвердження
завдання йому моральної шкоди не є
обґрунтованими та не свідчать про
наявність підстав для її стягнення з
Головного управління юстиції у
Рівненській області. Будь-яких доказів
заподіяння моральної шкоди апелянтом
не надано і не обгрунтований розмір
вказаної шкоди.

Посилання на покази свідків як на
доказ заподіяння моральної шкоди є
безпідставним.

За таких обставин постанова суду в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу є
незаконною та підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
часткове задоволення в цієї частині
позову.

Отже в решті суд першої інстанції,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства, всебічно перевіривши
обставини справи, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, постановив обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні, а
тому підстав для їх перегляду з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, (201), 202, 205,
207,212,254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково, постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "19"
березня 2014 р. в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу скасувати та
прийняти в цієї частині нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Стягнути з Головного управління
юстиції у Рівненській області на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 13
серпня 2007 року по 19 березня 2014 року в
сумі 67082,57 грн.

В решті постанову суду залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання її в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Є.М. Мацький

судді:
В.В. Євпак

В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "02" червня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу: Головне управління
юстиції у Рівненській області
вул.Замкова,22а,м.Рівне,33028

4-третій особі: Заступник начальника
відділу державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції Якобчук Павло Олександрович -
вул. Замкова,22-а,м. Рівне,33000,

5- Заступник начальника відділу
державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції Маценко Наталія Петрівна - вул.
Замкова,22-а,м.Рівне,33000,

6- Відділ державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції - вул. Замкова,22 а,м.Рівне,33000,