Справа № 2а-5916/12/1370
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/800/33971/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Кошелєва С. В.,

за участю: представника відповідача -
Мочурад І. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Львівського обласного центру
зайнятості на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 травня 2013 року у справі за позовом
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенерго" до
Львівського обласного центру
зайнятості про скасування припису,

встановив:

Львівське міське комунальне
підприємство "Львівтеплоенерго"
звернулося до Львівського обласного
центру зайнятості з позовом про
скасування акту перевірки № 25 від 18
квітня 2012 року, припису Інспекції по
контролю за дотриманням законодавства
про зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості № 19 від 18
квітня 2012 року та рішення інспекції
Львівського обласного центру
зайнятості про накладення штрафних
санкцій № 6 від 24 квітня 2012 року.

Ухвалами Львівського окружного
адміністративного суду від 07 липня 2012
року у відкритті провадження в частині
позову про скасування акта перевірки №
25 від 18 квітня 2012 року відмовлено, а
позов в частині скасування рішення про
накладення штрафних санкцій № 6 від 24
квітня 2012 року залишено без розгляду.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року в задоволені позову в частині
скасування припису № 19 від 18 квітня 2012
року відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року скасовано постанову суду першої
інстанції, ухвалено нове рішення про
задоволення позову, яким скасовано
припис Інспекції по контролю за
дотриманням законодавства про
зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості № 19 від 18
квітня 2012 року та рішення інспекції
Львівського обласного центру
зайнятості про накладення штрафних
санкцій на Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго» за № 6
від 24 квітня 2012 року.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного суду, відповідач
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просить її скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу позивача № 759-к від 29 грудня 2011
року ОСОБА_5, лікаря-стоматолога
відділу соціального забезпечення
працівників, звільнено у зв'язку зі
скороченням чисельності працівників
відповідно до пункту першого статті 40
Кодексу законів про працю України з 07
січня 2012 року.

29 грудня 2011 року позивачем подано звіт
про фактичне вивільнення працівників
станом на 29 листопада 2011 року за
формою № 4-ПН (факт) щодо звільненого
зазначеного вище працівника.

18 квітня 2012 року Інспекцією по контролю
за дотриманням законодавства про
зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості проведено
перевірку Львівського міського
комунального підприємства
«Львівтеплоенерго» з питань
дотримання вимог законодавства
України про зайнятість населення, про
що складено акт № 25 від 18 квітня 2012
року. Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог пункту 5 статті 20
Закону України «Про зайнятість
населення», яке полягає у неподанні
звіту за формою № 4-ПН «Звіт про
фактичне вивільнення працівників»
стосовно працівника ОСОБА_5 після її
фактичного вивільнення.

18 квітня 2012 року Інспекцією по контролю
за дотриманням законодавства про
зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості винесено
припис № 19, яким зобов'язано
ЛМКП «Львівтеплоенерго» після
отримання вимоги щодо сплати штрафу у
місячний термін сплатити штраф та
надати докази сплати, а також у строк до
18 травня 2012 року інформувати Інспекцію
про виконання вимог припису.

24 квітня 2012 року Інспекцією по контролю
за дотриманням законодавства про
зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості прийнято
рішення № 6 про накладення штрафних
санкцій в сумі 36 919 грн 73 коп. за
порушення вимог пункту 5 статті 20
Закону України «Про зайнятість
населення».

25 квітня 2012 року Львівським обласним
центром зайнятості виставлено
ЛМКП «Львівтеплоенерго»
вимогу № 12-1409/0-12, відповідно до якої
запропоновано у місячний термін після
отримання цієї вимоги перерахувати у
Львівський міський центр зайнятості
штраф у сумі 36 919 грн 73 коп., яка
отримана відповідачем 28 квітня 2012 року,
що підтверджено відтиском штампу
вхідної кореспонденції, та залишена
без задоволення.

Не погоджуючись з приписом
відповідача, позивач заявив цей позов.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов висновку, що Інспекцією по
контролю за дотриманням законодавства
про зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості під час
винесення припису № 19 від 18 квітня 2012
року дотримано всі вимоги Закону
України «Про зайнятість населення».

В обґрунтування прийнятого рішення суд
першої інстанції послався на те, що
позивачем не подано до Львівського
міського центру зайнятості звіт за
формою № 4-НП (факт) про фактичне
вивільнення працівників протягом
десятиденного строку з дня фактичного
вивільнення працівника, тобто з 07 січня
2012 року.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції, апеляційний суд дійшов
протилежного висновку, тому позов в
частині скасування припису Інспекції
по контролю за дотриманням
законодавства про зайнятість
населення Львівського обласного
центру зайнятості № 19 від 18 квітня 2012
року та рішення інспекції Львівського
обласного центру зайнятості про
накладення штрафних санкцій на
Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго» за № 6
від 24 квітня 2012 року задовольнив. При
цьому суд апеляційної інстанції
зазначив, що перебіг десятиденного
строку про фактичне вивільнення
працівника з підприємства слід
обраховувати з 29 грудня 2011 року - дати
наказу про звільнення.

Колегія суддів не погоджується з
висновками апеляційного суду.

Спір між сторонами виник щодо визнання
дати фактичного вивільнення
працівника позивача, яка, за тлумачення
сторін, є відмінною.

Згідно із частиною першою статті 1
Закону України «Про зайнятість
населення» зайнятість - це діяльність
громадян, пов'язана із задоволенням
особистих та суспільних потреб і така,
що, як правило, приносить їм доход у
грошовій або іншій формі.

Згідно із пунктом «б» частини третьої
статті 1 цього ж Закону в Україні до
зайнятого населення належать
громадяни, що проживають на території
держави на законних підставах, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю.

Відповідно до частини третьої статті
49-2 Кодексу законів про працю України
(далі - КЗпП) власник або уповноважений
ним орган доводить до відома державної
служби зайнятості інформацію про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

На реалізацію норми частини третьої
статті 49-2 КЗпП України частиною п'ятою
статті 20 Закону України "Про зайнятість
населення" від 1 березня 1991 року N 803-XII,
зі змінами та доповненнями,
регламентовано подання роботодавцями
інформації державній службі
зайнятості про заплановане та фактичне
вивільнення працівників на підставі
пункту 1 статті 40 КЗпП та передбачено
відповідальність роботодавців за
неподання або несвоєчасне подання цієї
інформації.

Відповідно до абзацу першого частини
п'ятої статті 20 Закону України "Про
зайнятість населення" при вивільненні
працівників підприємства, установи,
організації, незалежно від форми
власності, повідомляють про це не
пізніш як за два місяці в письмовій
формі державну службу зайнятості,
вказуючи підстави і строки
вивільнення, найменування професій,
спеціальностей, кваліфікації, розмір
оплати праці, а в десятиденний строк
після вивільнення - направляють списки
фактично вивільнених працівників,
зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення строків
подання цих даних з роботодавців
стягується штраф у розмірі річної
заробітної плати за кожного
вивільненого працівника. Ці кошти
зараховуються до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття і використовуються
для фінансування заходів з
працевлаштування та соціального
захисту вивільнюваних працівників
(абзац другий частини п'ятої статті 20
Закону України "Про зайнятість
населення").

Зазначена норма Закону України "Про
зайнятість населення" є обов'язковою в
усіх випадках, коли звільнення
працівників відбувається на підставах,
передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП.
Винятків із цього правила
законодавством не передбачено.

Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від
19.12.2005р. N 420 затверджено форми звітності
N 4-ПН (факт) "Звіт про фактичне
вивільнення працівників" та інструкції
щодо їх заповнення.

Відповідно до пункту 3 наказу Мінпраці
від 19.12.2005р. N 420 дані форми та інструкції
вступили в дію з 04 січня 2006 року

Форму звітності N 4-ПН (факт) "Звіт про
фактичне вивільнення працівників"
підприємства, установи, організації, їх
структурні підрозділи та філії,
незалежно від форм власності, подають
до центрів зайнятості за місцем своєї
реєстрації як платників страхових
внесків з метою інформування про
фактичне вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці, у т. ч. ліквідацією,
реорганізацією або перепрофілюванням
(п. 1 ст. 40 КЗпП). Дана форма звітності
подається у десятиденний термін після
фактичного вивільнення працівників.

Під "вивільненням" працівника слід
розуміти припинення трудового
договору з ініціативи роботодавця на
підставах, визначених пунктом 1 статті
40 КЗпП, а відповідно до пункту 2.26.
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України № 58 від 29
липня 1993 року, днем звільнення
працівника вважається останній день
роботи.

Аналіз наведених вище норм свідчить, що
роботодавцю при вивільненні
працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП
слід пам'ятати, що чинним
законодавством передбачено
відповідальність за неподання чи
несвоєчасне подання до державної
служби зайнятості форм звітності N 4-ПН
(факт) "Звіт про фактичне вивільнення
працівників", а саме: накладення штрафу
в розмірі річної заробітної плати за
кожного вивільненого працівника.

Відтак, подання позивачем Звіту за
формою № 4-НП (факт) слід вважати
правильним після фактичного
вивільнення працівника, а не після
видання наказу про звільнення, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає
висновок суду першої інстанції вірним
та обґрунтованим, з дотриманням
положень статті 159 КАС України.

При цьому, посилання позивача на
порушення відповідачем Порядку
проведення перевірки за умови
встановленого факту порушення закону з
боку підприємства не може бути
безумовною підставою для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки ці незначні порушення не
можуть нівелювати обставини, що
пов'язані з невиконанням припису
абзацу другого частини п'ятої статті 20
Закону України "Про зайнятість
населення".

Не врахувавши наведеного, апеляційний
суд дійшов помилкового висновку про
необґрунтованість та неправомірність
оскарженого припису.

За таких обставин, постанова
апеляційної інстанції в частині
скасування припису підлягає
скасуванню, а помилково скасована
постанова суду першої інстанції про
відмову в позові в цій частині -
залишенню в силі.

Разом з цим суд касаційної інстанції
скасовує рішення суду апеляційної
інстанції і в частині розглянутої
вимоги щодо скасування рішення
інспекції Львівського обласного
центру зайнятості про накладення
штрафних санкцій на Львівське міське
комунальне підприємство
«Львівтеплоенерго» за № 6 від 24 квітня
2012 року як таку, що не розглядалась
судом першої інстанції.

Так, ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 07 травня 2012
року позовну заяву в частині позовних
вимог про скасування рішення про
накладення штрафних санкцій № 6 від
24 квітня 2012 року залишено без
розгляду, а тому суд апеляційної
інстанції не міг розглядати позовні
вимоги, що не були заявлені в суді
першої інстанції в розумінні частини
четвертої статті 195 КАС України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Львівського
обласного центру зайнятості
задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року в частині розглянутої вимоги щодо
скасування рішення інспекції
Львівського обласного центру
зайнятості про накладення штрафних
санкцій на Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго» за № 6
від 24 квітня 2012 року скасувати.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року в частині розглянутої вимоги щодо
скасування припису Інспекції по
контролю за дотриманням законодавства
про зайнятість населення Львівського
обласного центру зайнятості № 19 від 18
квітня 2012 року скасувати, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: