Справа № 2-а-1252/10/1870
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/3431/11

№ К/9991/3431/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко
Є.А.,

суддів: Блажівської Н.Є., Сіроша М.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в м. Суми

на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 24.03.2010

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.09.2010

у справі № 2-а-1252/10/1870 Сумського
окружного адміністративного суду

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в м.
Суми

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 24.03.2010,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.09.2010,
позов задоволено: скасовані податкові
повідомлення-рішення ДПІ в м. Суми від
18.12.2009: № /0/88046 та № /0/88045.

У касаційній скарзі ДПІ в м. Суми
просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення та відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права.

Заперечуючи проти касаційної скарги,
позивач просить залишити її без
задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Фактичною підставою для визначення
позивачу суми податкового зобов'язання
із податку із доходів фізичних осіб,
податку на додану вартість та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій згідно з податковими
повідомленнями-рішеннями, з приводу
правомірності яких виник спір, став
висновок контролюючого органу,
викладений в акті перевірки від 04.12.2009
№ 8509/17-1016/НОМЕР_1, про порушення
позивачем норм ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (Декрет № 13-92),
підпункту 9.12.1 пункту 9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (Закон № 889-ІV), пункту 5.1
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (Закон № 334/94-ВР),
а саме: позивач, перебуваючи на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності, у 4-у кварталі 2008
року перевищив граничних розмір
виручки у 500000,00 грн., отримавши виручку
в сумі 554009,60 грн., але не перейшов на
загальну систему оподаткування, обліку
та звітності у наступному податковому
періоді - І кварталі 2009 року; отримавши
доход від діяльності, яка не вказана у
свідоцтві платника єдиного податку
(ремонтно-будівельні роботи), не
оподаткував його за ставкою у розмірі 15
%. З посиланням на ці порушення
податковим органом донараховано
позивачу податкові зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб за 2008
рік та І-ІІІ квартали 2009 року на
загальну суму 9763,95 грн. Крім того,
згідно з висновками акта перевірки
позивач порушив норми підпункту 3.1.1
пункту 3.1 ст.3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3,
підпункту 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.1
пункту 7.7. ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (Закон №
168/97-ВР), а саме: занижено податкові
зобов`язання із податку на додану
вартість у податковому обліку за
листопад та грудень 2008 року на 1333,00 грн.
та 675,00 грн. відповідно у зв`язку з не
включенням до податкової декларації за
ці податкові періоди сум ПДВ,
нарахованих на вартість відвантажених
товарів (меблів,) за податковими
накладними від 28.11.2008 № 102 та від 24.12.2008
№ 118, які включені до реєстру виданих
податкових накладних; у податковому
обліку за липень, вересень 2009 року не
включено до сум податкових зобов`язань
суми податку на додану вартість, які
сплачені позивачу СПД ОСОБА_3 у сумі 397,00
грн. та СПД ОСОБА_4 у сумі 495,00 грн., за
поставлені позивачем товари (послуги);
завищено податковий кредит у
податковому обліку за квітень, червень,
грудень 2008 року, лютий, вересень 2009 року
на 3423,00 грн., 455,00 грн., 782,00 грн., 1093,00 грн.,
635,00 грн. та 569 грн. відповідно у зв`язку з
не підтвердженням цих сум податковими
накладними. Внаслідок виявлення
вказаних порушень позивачу
донараховано податок на додану
вартість в загальній сумі 7387,00 грн. у
податковому обліку за квітень, жовтень,
листопад, грудень 2008 року, вересень 2009
року.

За результатами перевірки ДПІ прийняті
податкові повідомлення-рішення від
18.12.2009: № /0/88046 - про визначення
податкового зобов`язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 9763,95
грн.(основний платіж) та № /0/88045 -
про визначення податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість у сумі 11080,50 грн., у тому числі:
7387,00 грн. - основний платіж, 3693,50 грн. -
штрафні (фінансові) санкції.

У судовому процесі встановлено, що
позивач з 01.01.2008 по 30.09.2009 перебував на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності за визначеним у
свідоцтві про сплату єдиного податку
видом діяльності - виготовлення меблів.

Статтею 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (Указ № 727/98)
встановлено, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для суб'єктів малого
підприємництва фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи
членів їх сімей, протягом року
перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг)
(абзац 5 вказаної статті).

Як встановлено у судовому процесі, у ІV
кварталі 2008 року позивач перевищив
граничний розмір виручки, визначений
ст.1 Указу № 727/98, на 54009,60 грн.

Статтею 5 Указу № 727/98 передбачено, що у
разі порушення вимог, установлених
статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності, починаючи з наступного
звітного періоду (кварталу).

Абзацом 1 статті 13 Декрету № 13-92
визначено, що згідно з цим розділом
Декрету оподаткуванню підлягають
доходи громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву (абзац
другий цієї статті).

Перехід платника податків, який обрав
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності, у наступному податковому
періоді на загальну систему
оподаткування є не єдиним передбаченим
законом правовим наслідком для такого
платника, оскільки сплата єдиного
податку може мати місце при дотриманні
норм Указу № 727/98, а у випадку не
дотримання вказаних норм, зокрема у
разі перевищення граничного розміру
виручки, оподаткування доходу в
розмірі перевищення граничної суми
виручки здійснюється на загальних
підставах, оскільки при цьому
відпадають встановлені статтею 1 Указу
№ 727/98 юридичні підстави для пільгового
режиму оподаткування.

Відповідно до абзацу другого ст. 2 Указу
№ 727/98 ставка єдиного податку для
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб встановлюється
місцевими радами за місцем їх
державної реєстрації залежно від виду
діяльності і не може становити менше 20
гривень та більше 200 гривень на місяць.

У разі коли фізична особа - суб'єкт
малого підприємництва здійснює кілька
видів підприємницької діяльності, для
яких установлено різні ставки єдиного
податку, нею придбавається одне
свідоцтво і сплачується єдиний
податок, що не перевищує встановленої
максимальної ставки (абзац третій цієї
статті).

Застосовуючи вказані правові норми, за
встановлених у судовому процесі
обставин щодо здійснення позивачем у
період перебування на спрощеній
системі оподаткування, обліку та
звітності виду діяльності, який не
вказаний у свідоцтві про сплату
єдиного податку (виконання
ремонтно-будівельних робіт), суди
попередніх інстанцій зробили
правильний висновок, що норми Указу №
727/98 не встановлюють заборону
здійснення платником єдиного податку
інших видів діяльності, ніж вказані ним
у заяві про перехід на спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності.
Заборона встановлена статтею 7 Указу
стосовно певних видів діяльності, при
здійсненні яких перебування на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності не допускається.
Враховуючи, що ремонтні, будівельні
роботи не входять до переліку видів
діяльності, при здійсненні яких
перебування на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності
заборонено, а ставка єдиного податку
при здійсненні діяльності з
виготовлення та реалізації меблів,
встановлена згідно з рішенням Сумської
міської ради від 27.09.2009, є вищою в
порівнянні зі ставкою при здійсненні
інших видів діяльності (120,00 грн. проти
100,00 грн.), суди зробили правильний
висновок про неправомірне
донарахування позивачу податкових
зобов`язань із податку з доходів
фізичних осіб за 2008 рік з доходу,
отриманого від виконання
ремонтно-будівельних робіт, за ставкою,
встановленою статтею 7 Закону № 889-ІV.

Разом з тим, поза увагою як суду першої
так і апеляційної інстанції залишились
встановлені перевіркою інші порушення
позивачем норм Декрету № 13-92, Закону №
889-ІV та Закону № 168/97-ВР, на які
податковий орган посилався,
обґрунтовуючи правомірність
донарахування суми податкових
зобов`язань із податку з доходів
фізичних осіб та податку на додану
вартість.

Так, як суд першої, так і суд
апеляційної інстанцій не звернули
увагу, що податкові зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб
податковим органом визначені позивачу,
в тому числі і за І-ІІІ квартали 2009 року
в сумі 566,63 грн. з посиланням на те, що
позивач в порушення статей 1, 2 Указу №
727/98 не перейшов з 1 січня 2009 року на
загальну систему оподаткування, обліку
та звітності (а.с. 16). Крім того, оцінюючи
доводи сторін щодо порушення позивачем
норм Закону № 168/97-ВР, суди обмежились
виключно оцінкою висновків
податкового органу щодо заниження
позивачем сум податкового кредиту,
тоді як в акті перевірки викладена
інформація стосовно конкретних
обставин, які, за висновком податкового
органу, свідчать про заниження
позивачем і сум податкових зобов`язань
із податку на додану вартість, про що
зазначено вище.

Ця інформація в судовому процесі не
перевірена; наявність або відсутність
обставин, на які є посилання в акті
перевірки як на свідчення про
порушення позивачем норм Декрету № 13-92,
Закону № 889-ІV та № Закону168/97-ВР, які
стали підставою для донарахування
податкових зобов`язань згідно з
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, судами попередніх
інстанцій не встановлені, хоча ці
обставини входять до предмету
доказування у цій справі.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів (частина 2 цієї
статті).

Обов'язок суду встановити дійсні
обставини справи при розгляді
адміністративного позову безвідносно
до позиції сторін випливає з
офіційного з'ясування обставин справи
як принципу адміністративного
судочинства, закріпленого нормами
статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, а отже
відповідно до частини 2 ст. 227 КАС
України є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, перевірити належним чином
доводи сторін щодо зафіксованих в акті
перевірки порушень податкового
законодавства та вирішити спір
відповідно до встановлених у справі
обставин та норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 220, 223, частинами 2, 4 ст.
227, ст.ст. 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в м. Суми задовольнити
частково, скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 24.03.2010 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21.09.2010, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А.
УсенкоСудді: ПідписН.Є. Блажівська
підпис М.В. Сірош