Справа № 2а/1670/2656/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/70984/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби

на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
03.07.2012

та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 23.10.2012

у справі № 2а-1670/2656/12

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Грант
АРС»

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Полтавської області Державної
податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Грант АРС» (надалі -
позивач, ТОВ «Грант АРС») звернулося до
Полтавського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Полтавської
області Державної податкової служби
(надалі - відповідач, Кременчуцька ОДПІ
Полтавської області ДПС), у якому
просило суд визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Кременчуцької
ОДПІ Полтавської області ДПС від 13.01.2012
№ /118 та № /119.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 03.07.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012,
адміністративний позов ТОВ «Грант АРС»
задоволено: визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Кременчуцької
ОДПІ Полтавської області ДПС від 13.01.2012
№ /118 та № /119.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати їх рішення та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити в повному обсязі.

Письмових заперечень позивача на
касаційну скаргу відповідача до Вищого
адміністративного суду України не
надходило.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, представниками податкового
органу проведено позапланову
перевірку позивача з питань
взаємовідносин з ПП «Нафтобудком» за
лютий 2011 року, за результатами якої
23.12.2011 складено акт № 8667/23-309/36930887
(надалі акт).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем приписів: п. 4.1.6 ст.4, п. 5.2.1, п.
5.3.9 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, що призвело до
заниження податку на прибуток за І
квартал 2011 року в сумі 32 354,00 грн., та
статей 198, 201 Податкового кодексу
України, які призвели до заниження
податку на додану вартість за лютий 2011
року в сумі 11 765,00 грн.

Згідно висновків акта перевірки,
встановлені порушення пов'язані з
безпідставним віднесенням до валових
витрат та податкового кредиту
відповідних сум за операціями з ПП
«Нафтобудком», у якого відсутнє майно
та інші матеріальні ресурси,
економічно необхідні для здійснення
господарської діяльності.

На підставі акта відповідачем були
прийняті податкові
повідомлення-рішення від 13.01.2012: №
/118, яким збільшено позивачу
грошове зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 32 354,00 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 1,00 грн., № /119,
яким збільшено позивачу грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 11 765,00 грн. та
застосовано (фінансові) санкції в
розмірі 1,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відображення господарських операцій
по взаємовідносинам позивача з ПП
«Нафтобудком» у податковому обліку
здійснювалось відповідно до їх
реального економічного змісту на
підставі первинних документів
бухгалтерського обліку.

Суд апеляційної інстанції погодився із
таким висновком суду першої інстанції,
посилаючись на те, що останній
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

На момент виникнення спірних
правовідносин у 2010 році, законом, що
визначав платників податку на додану
вартість, об'єкти, базу та ставки
оподаткування, був Закон України «Про
податок на додану вартість», а порядок
сплати та нарахування податку на
прибуток визначався Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Починаючи з 1 січня 2011 року, відносини,
що виникають у сфері справляння
податків і зборів, регулюються
Податковим кодексом України.

Так, відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» в редакції, що була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин, податковий кредит
звітного періоду визначається,
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше, ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що до складу
податкового кредиту підлягають
включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку, що підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з підпунктом 7.2.6
цього пункту). Не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість з
01.01.2011 визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України
на час вчинення спірних операцій та
видачі податкової накладної).

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України, у редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Крім того, відповідно до п. 5.1 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» в редакції, що
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин до 01.04.2011, валові
витрати виробництва та обігу (далі -
валові витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Нормами абзацу 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
вищезгаданого Закону передбачено, що
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до частини першої
підрозділу 4 Особливості справляння
податку на прибуток підприємств,
розділ III цього Кодексу застосовується
під час розрахунків з бюджетом
починаючи з доходів і витрат, що
отримані і проведені з 1 квітня 2011 року,
якщо інше не встановлено цим
підрозділом.

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті.

При цьому, за приписами п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно положень пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового Кодексу України не
включаються до складу валових витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Із аналізу наведених норм вбачається,
що витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, між позивачем та ПП
«Нафтобудком» був укладений договір
поставки б/н від 01.10.2010.

На підставі зазначеного договору
позивачем були придбані у
постачальника: заслінки шиберні
прохідні та ходові, муфти з'єднувальні,
конденсатовідвідники, техпластини
харчові, труби профільні, сталь (лист),
відвід у зборі, ущільнення заслінки
шиберної, мішки паперові та
гофровкладиші на загальну суму 70 590,68
грн., у тому числі податок на додану
вартість 11 765,12 грн.

Факт придбання підтверджено, зокрема,
податковими накладними, які
відповідають вимогам оформлення
первинних документів бухгалтерської
та податкової звітності, а саме містять
адресу місцезнаходження покупця та
продавця, одиниці виміру товару,
кількість проданих товарів, ціну
продажу. Будь-яких порушень щодо
оформлення податкових накладних не
встановлено, зауважень до змісту та
форми зазначених документів
податковий орган не надавав.

На підставі вказаних податкових
накладних позивачем включені
відповідні суми податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
за лютий 2011 року, а витрати, понесені
позивачем у результаті придбання у ПП
«Нафтобудком» товарно-матеріальних
цінностей, віднесені до складу валових
витрат.

Оплата за придбаний товар здійснена
позивачем у безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на користь ПП
«Нафтобудком», що підтверджено
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками.

При цьому колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
виходячи із приписів Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні,
товарно-транспортні накладні не є
єдиним та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання
товарно-матеріальних цінностей,
оскільки відповідно до пункту 2.2
договору, придбаний товар
транспортувався силами та за рахунок
продавця. Крім того,
товарно-транспортні накладні не є
документами первинного
бухгалтерського обліку.

Суди попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що в даному
випадку первинними документами, що
підтверджують факт господарської
операції, є видаткові, прибуткові,
податкові накладні та розрахункові
документи, а також видаткові накладні,
які підтверджують використання
(реалізацію з метою отримання прибутку)
придбаних позивачем товарів у власній
господарській діяльності.

Так, придбаний у лютому 2011 року в ПП
«Нафтобудком» товар був доставлений на
адресу складського приміщення (яке
одночасно є виробничим приміщенням)
ТОВ «Грант АРС», що знаходиться по вул.
1905 року, 21, м. Кременчук, Полтавська
область, яким позивач користується на
підставі договорів про надання права
на користування нежитловим
приміщенням б/н від 01.02.2011 та від 01.05.2011.
Придбаний товар був відображений в
бухгалтерському обліку підприємства
по рахунку 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками» за
лютий 2011 року та у картці рахунку 631
«Контрагенти: ПП «Нафтобудком» за
лютий 2011 року.

На підтвердження використання
придбаного товару позивачем до
матеріалів справи були надані
документи, якими підтверджено
реалізацію мішків паперових на суму 9
570,00 грн. ФОП ОСОБА_4 (договір поставки
від 20.01.2011 № 5, надані видаткові та
податкові накладні та банківські
виписки), та реалізацію товарів на
користь ТОВ «Агроконд» на суму 48 190,68
грн. Решта товарів на суму 12 830,00 грн.
було використано у власному
виробництві при виготовленні
гофроящиків 380х285х190, які у подальшому
реалізовані ТОВ «Віста Торг».

Суди обґрунтовано вважають, що
вищевикладені фактичні обставини
справи та наявні докази підтверджують
реальність господарських операцій
позивача із ПП «Нафтобудком» за
договором б/н від 01.10.2010. В той же час,
відповідачем не було надано жодних
належних доказів нікчемності
відповідного правочину.

При цьому слід зауважити, що обмеження
права сумлінного платника податку на
формування податкового кредиту у
зв'язку з порушенням його
контрагентами порядку обліку та
звітування по податкам суперечать
практиці Європейського суду з прав
людини. Такий висновок відповідає
позиції Верховного Суду України,
викладеній у його постановах від 09.09.2008
у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі №
21-573во10, постанові від 31.01.2011 у справі
21-47а10, а також узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішення від
22.01.2009 зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій щодо
протиправності податкових
повідомлень-рішень Кременчуцької ОДПІ
Полтавської області ДПС від 13.01.2012 №
/118 та № /119 та наявності
підстав для їх скасування.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
під час розгляду справи повно і
правильно встановили обставини справи,
та при ухваленні судових рішень не
допустили порушень норм матеріального
та процесуального права. Зазначена
обставина, відповідно до частини
першої статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є підставою для залишення
касаційної скарги без задоволення, а
судових рішень - без змін.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Полтавської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 03.07.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012 у
справі № 2а-1670/2656/12 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна