Справа № 812/2879/14
Суддя: О.П. Островська
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/2879/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді: Островської О.П.,

при секретарі: Тельдековій Н.В.,

за участю:

представників позивача: Рибаса А.С.,
Манівчук Д.В., Матназарової Т.М.,

представника відповідача: Некрасенко
Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луганську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» до Державної податкової
інспекції у м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про визнання
противоправними та скасування
податкових повідомлень - рішень №
від 25.12.2013 року та № від 25.12.2013
року, -

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестбуд» до
Державної податкової інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області про
визнання противоправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень № від 25.12.2013 року та №
від 25.12.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 08.01.2014 року ТОВ «Інвестбуд»
отримано податкові повідомлення -
рішення № від 25.12.2013 року про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток на суму 52,50 грн.,
та № від 25.12.2013 року та про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму 51
660,00 грн. винесені Державною податковою
інспекцією у м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області.

Вказані податкові повідомлення -
рішення податковий орган виніс на
підставі акту № 5/12-14-22-01/32740969 від 10.12.2013
року про результати позапланової
документальної перевірки ТОВ
«Інвестбуд» з питань дотримання
податкового законодавства в частині
нарахування та сплати ПДВ та податку на
прибуток за період з 01.10.2010 року по
30.09.2013 року по взаємовідносинам ТОВ
«Вектра-3000» та ТОВ «Вістол».

За наслідками перевірки податковим
органом зроблено висновки про
наявність в діяльності ТОВ «Інвестбуд»
порушень діючого законодавства,
зокрема, заниження податку на прибуток,
заниження та завищення ПДВ, заниження
та завищення податкового кредиту,
безпідставне відображення в
податковому обліку рядку
господарських операцій, що не мали
реального (фактичного) здійснення.

Податкові повідомлення - рішення
позивач оскаржив до ГУ Міндоходів у
Луганській області, а згодом до
Міністерства доходів та зборів
України, які залишили скарги без
задоволення.

Позивач вважає викладені в акті
№5/12-14-22-01/32740969 від 10.12.2013 року висновки
незаконними і необґрунтованими, а
винесені на підставі акту податкові
повідомлення - рішення протиправними і
такими, що підлягають скасуванню.

На підставі викладеного вище, позивач
просить визнати противоправним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення форми «Р» № винесене
Державною податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області 25.12.2013
року, визнати противоправним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення форми «Р» № винесене
Державною податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області 25.12.2013
року.

Представники позивача у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
надали пояснення, аналогічні
викладеним у адміністративному позові,
просили позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти позову,
надав суду письмові заперечення на
позов (том 4 арк. справи 42-44) у яких
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши пояснення з'явившихся осіб,
дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу на підставі
заявленого позову та з урахуванням
наданих сторонами доказів, оцінивши їх
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню з
огляду на слідуюче.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України та застосовує
інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

01 січня 2011 року набув чинності
Податковий Кодекс України, який
встановлює перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України встановлено, що
контролюючі органи мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки
проводяться контролюючими органами в
межах їх повноважень виключно у
випадках та у порядку, встановлених цим
Кодексом, а фактичні перевірки - цим
Кодексом та іншими законами України,
контроль за дотриманням яких покладено
на контролюючі органи.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1
статті 75 Податкового кодексу України,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також отриманих в
установленому законодавством порядку
контролюючим органом документів та
податкової інформації, у тому числі за
результатами перевірок інших
платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
контролюючого органу і проводиться за
наявності хоча б однієї з обставин,
визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
за місцезнаходженням платника
податків чи місцем розташування
об'єкта права власності, стосовно якого
проводиться така перевірка.

Відповідно до п.п. 78.1.11. п. 78.1 ст. 78
Податкового кодексу України,
документальна позапланова перевірка
здійснюється у разі якщо отримано
судове рішення суду (слідчого судді)
про призначення перевірки або
постанову органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
слідчого, прокурора, винесену ними
відповідно до закону.

Згідно із підпунктами 78.4, 78.5, 78.6, 78.7, 78.8
ст. 78 Податкового кодексу України про
проведення документальної
позапланової перевірки керівник
контролюючого органу приймає рішення,
яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної
позапланової перевірки платника
податків надається лише у випадку, коли
йому до початку проведення зазначеної
перевірки вручено під розписку копію
наказу про проведення документальної
позапланової перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих
органів до проведення документальної
позапланової виїзної перевірки
здійснюється згідно із статтею 81 цього
Кодексу. Документальна позапланова
невиїзна перевірка здійснюється у
порядку, передбаченому статтею 79 цього
Кодексу.

Строки проведення документальної
позапланової перевірки встановлені
статтею 82 цього Кодексу.

Перелік матеріалів, які можуть бути
підставою для висновків під час
проведення документальної
позапланової перевірки, та порядок
надання платниками податків
документів для такої перевірки
встановлено статтями 83, 85 цього
Кодексу.

Порядок оформлення результатів
документальної позапланової перевірки
встановлено статтею 86 цього Кодексу.

У судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інвестбуд»,
ідентифікаційний код юридичної особи
32740969, зареєстроване 16.12.2003 року
виконавчим комітетом Сєвєродонецької
міської ради Луганської області, номер
запису про включення відомостей про
юридичну особу до ЄДР 1000416 (том І
арк. справи 38).

Позивач перебуває на податковому
обліку у Державній податковій
інспекції у м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області з 08.01.2004 року за № 1,
що підтверджується довідкою про взяття
на облік платника податків від 08.01.2004 №1
(том І арк. справи 40) .

Відповідно до свідоцтва №200096897 серії
НБ №502441 позивач є платником податку на
додану вартість та зареєстрований
Державній податковій інспекції у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області 29.12.2012
року (том І арк. справи 39).

У період з 25.11.2013 року по 29.11.2013 року
відповідачем на підставі направлення
від 25.11.2013 №123/12-14-03/16, згідно із п.п. 78.1.11
п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України
та наказу №419-п від 21.11.2013 року, було
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» () з питань
дотримання вимог чинного податкового
законодавства в частині нарахування та
сплати ПДВ за період з 01.10.2010 року по
30.09.2013 року по взаємовідносинам з ТОВ
«Вектра 3000» (код за ), ТОВ
«Вістол» (код за ) та
подальшої реалізації ТМЦ (робіт,
послуг), за результатами якої складено
Акт від 10.12.2013 року №5/12-14-22-01/32740969 (том І
арк. справи 52-69).

Перевіркою встановлені порушення п. 138.8
ст. 138, п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу
України в результаті занижено податок
на прибуток у сумі 42 грн. у тому числі 3
квартал 2012 року - 11 грн., 4 квартал 2012
року 31 грн.; ст. 44, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення ПДВ до сплати по
операціях придбання ТМЦ у ТОВ «Вектра
3000» та субпідрядних робіт у ТОВ
«Вістол» у сумі 48680 грн. у т.ч. вересень
2012 року - 595 грн., червень 2013 року - 40733
грн. серпень 2012 року - 7352 грн., та
завищення ПДВ до сплати по операціях
придбання субпідрядних робіт у ТОВ
«Вістол» у сумі 7352 грн. у т.ч. вересень
2013 року - 7352 грн.; ст.44, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України ТОВ
«Інвестбуд» завищено податковий
кредит по операціях придбання
будівельних робіт у ТОВ «Вістол» у сумі
198974 грн.; ст. 44, ст. 185, ст. 187, ст. 188
Податкового кодексу України
встановлено завищення податкових
зобов'язань у сумі 198974 грн.;
перевірками, проведеними по ланцюгу
постачальників субпідрядних робіт та
ТМЦ не встановлено реального вчинення
господарських операцій по ТОВ «Вістол»
та ТОВ «Вектра 3000» з ТОВ «Інвестбуд».

Позивач не погодився з висновками Акту
перевірки від 10.12.2013 року №5/12-14-22-01/32740969
та надіслав до відповідача заперечення
від 19.12.2013 року №336 (том І арк. справи
75-77).

Вказані заперечення були розглянуті
податковим органом, залишенні без
розгляду про результати розгляду
повідомлено позивачу листом від 20.12.2013
року №9442/12-14-22-01/05 (том І арк. справи 78).

Позивач не погодився з висновками Акту
перевірки від 10.12.2013 року №5/12-14-22-01/32740969
та надіслав до Міністерства доходів і
зборів України повторну скаргу від
12.03.2014 року №75 (том І арк. справи 89-91).

Вказані заперечення були розглянуті
Міністерством доходів і зборів
України, залишенні без задоволення про
результати розгляду повідомлено
позивачу листом від 31.03.2014 року
№5700/6/99-99-100115 (том І арк. справи 92-94).

На підставі акту перевірки від 10.12.2013
року №5/12-14-22-01/32740969 Державною
податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області
винесено податкові
повідомлення-рішення форми «Р» від
25.12.2013 року №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з ПДВ на суму 51660,00 грн. (том І арк. справи
71) та форми «Р» від 25.12.2013 року №
яким позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодовування з ПДВ та суму 52,50 грн.
(том І арк. справи 73).

Вказані у Акті від 10.12.2013 року
№5/12-14-22-01/32740969 висновки податковий
орган ґрунтував на даних акту
Головного управління Міндоходів у
Луганській області від 13.11.2013 № 1/22/37377252
про позапланову невиїзну
документальну перевірку ТОВ «Вектра
3000» з питань дотримання вимог чинного
податкового законодавства в частині
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня
2013 року, а також на підставі акту
Головного управління Міндоходів у
Луганській області № 2/22/32926534 від 13.11.2013
про позапланову невиїзну
документальну перевірку ТОВ «Вістол» з
питань дотримання вимог чинного
податкового законодавства в частині
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
за період з 01 жовтня 2010 року по 30
вересня 2013 року.

Однак, з вищевказаних актів перевірок
вбачається, що ТОВ «Вектра 3000» та ТОВ
«Вістол» до перевірки податковому
органу первинні документи не
надавались, тобто, висновок про
неможливість вказаними суб'єктами
господарювання здійснювати
господарську діяльність зроблено
виключно через ненадання первинних
документів.

При цьому суд вважає за необхідне
зазначити, що наявність у ланцюгу
постачання контрагентів, які не
знаходяться за місцем реєстрації не
свідчить про недостовірність складу
валових витрат та податкового кредиту
позивача. Порушення податкового
законодавства, у разі їх
документального доведення, вчинені
контрагентами, не є свідченням
протиправності дій та порушення
податкового законодавства позивачем,
оскільки за статтею 61 Конституції
України юридична відповідальність має
індивідуальний характер. Невиконання
контрагентами по ланцюгу постачання
своїх зобов'язань має наслідком
притягнення до відповідальності саме
цих суб'єктів господарювання.

Так, в основу висновків Акту від 10.12.2013
року №5/12-14-22-01/32740969 контролюючого
органу покладено те, що перевірками,
проведеними по ланцюгу постачальників
субпідрядних робіт та ТМЦ не
встановлено реального вчинення
господарських операцій по ТОВ «Вістол»
та ТОВ «Вектра 3000» з ТОВ «Інвестбуд».

Суд вважає такі висновки податкового
органу помилковими, мотивуючи це
наступним.

Як зазначалося вище, з 01 січня 2011 року
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України (далі - Податковий кодекс).

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту
14.1. статті 14 Податкового кодексу,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Правила формування податкового
кредиту визначені статтею 198
Податкового кодексу.

Відповідно до пункту 198.1. статті 198
Податкового кодексу право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту відповідно до
пункту 198.2. цієї статті вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 ст. 198
Податкового кодексу податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 188.1 статті 188 Податкового
кодексу встановлено, що база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної вартості (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу) з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, що справляється з
вартості послуг стільникового
рухомого зв'язку, податку на додану
вартість та акцизного податку на спирт
етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податків безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг. До складу договірної
(контрактної) вартості не включаються
суми неустойки (штрафів та/або пені),
три проценти річних та інфляційні, що
отримані платником податку внаслідок
невиконання або неналежного виконання
договірних зобов'язань.

До бази оподаткування включаються
вартість товарів/послуг, які
постачаються (за виключенням суми
компенсації на покриття різниці між
фактичними витратами та регульованими
цінами (тарифами) у вигляді виробничої
дотації з бюджету та/або суми
відшкодування орендодавцю - бюджетній
установі витрат на утримання наданого
в оренду нерухомого майна, на
комунальні послуги та на енергоносії),
та вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податків безпосередньо
отримувачем товарів/послуг,
поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189
цього Кодексу, база оподаткування
визначається з урахуванням положень
статті 189 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Отже, вказана норма Податкового
кодексу України пов'язує настання
права на податковий кредит з
призначенням придбаних або
виготовлених матеріальних та
нематеріальних активів (послуг) - для
використання таких у господарській
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. статті 198 Податкового
кодексу встановлено заборону
віднесення до податкового кредиту сум
податку, сплаченого (нарахованого) у
зв'язку з придбанням товарів/послуг,
які не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно підпункту 201.1. статті 201
Податкового кодексу платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну
з зазначеними в ній обов'язковими
реквізитами згідно переліку,
визначеного цим же підпунктом.

Згідно підпункту 201.10. статті 201
Податкового кодексу податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до позиції Верховного Суду
України, викладеній у постанові від
08.09.09 року по справі за позовом ВАТ
«Київхімволокно» до ДПІ у Деснянському
районі м. Києва про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення, про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити доводи податкового
органу, зокрема про наявність таких
обставин:

неможливість фактичного здійснення
суб'єктом господарювання
господарських операцій урахуванням
часу, оперативності проведення
операцій, місцезнаходження майна,
віддаленості контрагентів один від
одного або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних; для
виробництва товарів, виконання робіт
або надання послуг;

виявлення ведення обліку для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для даного виду
діяльності також потрібно здійснення й
облік інших господарських операцій;

здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
І обсязі, зазначеному суб'єктом
господарювання у документах обліку;

відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
господарської, економічної діяльності
в разі відсутності управлінського або
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів.

З метою підтвердження чи спростування
права платника на податковий кредит
слід дослідити чи відбувались
господарські операції в дійсності, чи
лише їх сутність була відображена
платником у податковій звітності з
метою отримання права на податковий
кредит (на податкову вигоду).

Судом встановлено, що в охоплений
перевіркою період Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» мало правовідносини по
придбанню робіт (послуг) у ТОВ «Вектра
3000» та ТОВ «Вістол».

На підтвердження факту здійснення
господарських операцій з вказаними
контрагентами позивачем надано
наступні документи: акти приймання
виконаних будівельних робіт (том І
а.с.97-114, 117-150, 156-221, 230-241, том ІІ 1-27),
договір підряду №6/03/06 від 03.06.2013 року
(том І а.с.115-116); податкові накладні (том
І а.с.151-154, 222-227, том ІІ 28-30, 35, 38); договір
підряду №2/01/07 від 01.07.2013 року (том І
а.с.154-155); договір підряду №1/02/09 від
02.09.2013 року (том І а.с.228-229); договір
поставки №1305-04 (том 2 а.с. 31-32), податкові
накладні, видаткові накладні та
рахунки фактури (том 2 а.с.28-74), довір
оренди транспортного засобу №6/01/04 від
01.04.2009 року (том ІІ а.с.109), акт прийому -
передачі транспортного засобу (том ІІ
а.с.110, 111), довір оренди транспортного
засобу №1/04/03 від 04.03.2009 року (том ІІ
а.с.112), акт прийому - передачі
транспортного засобу (том ІІ а.с.113,114),
довір оренди транспортного засобу
№4/11/03 від 11.03.2009 року (том ІІ а.с.109), акт
прийому - передачі транспортного
засобу (том ІІ а.с.116, 117), довір оренди
транспортного засобу №1/16/08 від 16.08.2012
року (том ІІ а.с.118), акт прийому -
передачі транспортного засобу (том ІІ
а.с.119,120), довір оренди транспортного
засобу №2/01/07 від 01.07.2010 року (том ІІ
а.с.120), акт прийому - передачі
транспортного засобу (том ІІ а.с.121, 122),
довір оренди транспортного засобу
№2/04/03 від 04.03.2009 року (том ІІ а.с.124), акт
прийому - передачі транспортного
засобу (том ІІ а.с.125, 126, 127), довір оренди
транспортного засобу №128 від 13.10.2010
року (том ІІ а.с.128), акт прийому -
передачі транспортного засобу (том ІІ
а.с.129), довір оренди транспортного
засобу №2/05/02 від 02.05.2011 року (том ІІ
а.с.131), акт прийому - передачі
транспортного засобу (том ІІ а.с.132, 133,
134), договори оренди обладнання (том ІІ
а.с.135-144) та інші.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та бухгалтерську
звітність в Україні» первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Отже,
будь-які документи (у тому числі
договори, накладні тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було, то
відповідні документи не можуть
вважатися первинними для цілей
податкового обліку навіть за наявності
усіх формальних реквізитів, що
передбачені для певного виду документа
чинним законодавством.

Частинами 2, 3 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Для контролю та впорядкування
оброблення даних на підставі первинних
документів можуть складатися зведені
облікові документи. Первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документу; дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складається документ;
зміст та обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що мають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Таким чином, податковий кредит
формується при дотриманні платником
податку вказаних вимог закону.

При цьому, господарські операції
(поставка, продаж тощо) є самостійним
поняттям, відмінним від правочинів або
господарських зобов'язань.

Наслідки в податковому обліку
створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з легітимним рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника податку.

Аналіз реальності господарських
операцій може здійснюватися на
підставі даних податкового та
бухгалтерського обліку платника
податків та інших обставин, в тому
числі реального економічного змісту
господарських операцій та
підтвердження їх первинними
документами (товарно-транспортними
накладними та ін.).

Отже, підставою для формування
податкового кредиту, а в подальшому для
відшкодування від'ємного значення між
загальною сумою податкових
зобов'язань, що виникли у зв'язку з
будь-якою поставкою товарів (робіт,
послуг) протягом звітного періоду, та
сумою податкового кредиту звітного
періоду є належним чином оформлена
податкова накладна, зокрема, наведені в
ній відомості повинні відповідати
дійсності.

Наявність належним чином оформлених
податкових накладних є підставою для
включення до податкового кредиту
платника сум ПДВ за такими накладними
за умови реального вчинення дій по
виконанню господарської операції.

Відповідно до п.134.1 ст.134 Податкового
Кодексу України об'єктом оподаткування
є:

прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі ст.ст.135-137 цього Кодексу, на
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі ст.ст.138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених ст.152 цього Кодексу;

дохід (прибуток) нерезидента, що
підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Відповідно до п.8.1 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Пунктом п.138.2 ст.138 Податкового кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник податку
для визначення об'єкта оподаткування
має право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Пунктом п.138.4 ст.138 Податкового кодексу
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України передбачено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. У разі
втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
органу державної податкової служби та
здійснити заходи, необхідні для
поновлення таких документів. Письмова
заява має бути надіслана до/або разом
із поданням розрахунку податкових
зобов'язань за звітний податковий
період. Платник податків зобов'язаний
відновити втрачені, знищені або
зіпсовані документи протягом 90
календарних днів з дня, що настає за
днем надходження такої заяви до органу
державної податкової служби, митного
органу. Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення.

Отже, з урахуванням вимог
законодавства України в частині
визначення первинних документів та їх
обов'язкових реквізитів, їх змісту та
призначення, до останніх можна
віднести: договори із зазначенням
предмету та істотних умов відповідного
правочину, додаткові угоди до них;
документи на виконання відповідного
договору (акт приймання-передачі, акт
виконаних робіт, рахунки фактури,
податкові та видаткові накладні,
довіреність на отримання товару, що
містять дані стосовно обсягів та
змісту наданих послуг); документи, що
підтверджують транспортування товару
(товарно-транспортні накладні,
договори зберігання, перевезення
товару); фінансово-господарські
документи зі сплати коштів за
придбаний товар (платіжні доручення,
банківські виписки, чеки).

Всі представлені позивачем документи
відповідають вимогам, встановленим
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» до первинних документів, не
викликають у суду сумнівів щодо їх
достовірності та в сукупності з іншими
доказами підтверджують реальність
(товарність) здійснення господарської
операції позивача з ТОВ «Вектра 3000» та
ТОВ «Вістол» та використання їх в
господарській діяльності позивача.

Крім того, в силу положень Цивільного
кодексу України, Господарського
кодексу України та Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» та його контрагенти ТОВ
«Вектра 3000» та ТОВ «Вістол»є окремими
суб'єктами права зі статусом юридичної
особи, а відтак, за змістом Податкового
кодексу України, - окремими платниками
податку на додану вартість.

За таких обставин, межі юридичної
відповідальності кожного платника
податку на додану вартість, яка
відповідно до ст. 61 Конституції України
має індивідуальний характер,
поширюються на діяння, що визнаються
законом протиправними та були вчинені
саме цим платником.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне
наголосити, що чинним законодавством
України, на сторону цивільно-правової
угоди, яка є платником податків, не
покладено обов'язку перевірки
відповідності законодавству
установчих документів постачальників
товару (робіт, послуг) та дотримання
ними вимог податкового законодавства.
Навіть у разі, якщо контрагент не
виконав своїх зобов'язань зі сплати
податків, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Також законодавство України не
ставить в залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету. Питання податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Висновки відповідача в акті перевірки,
не є підставою для позбавлення
позивача, як добросовісного платника
податку, права на віднесення сплачених
ним у ціні товару та послуг відповідних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту. Позивач виконав
усі передбачені законом обов'язки щодо
цього та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту. Саме на
податковий орган покладений обов'язок
контролю за сплатою податкових
зобов'язань із врахуванням
конституційного принципу щодо
індивідуальності зобов'язань
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом, а
відтак вказані податковим органом
заперечення не можуть бути причиною
позбавлення позивача на віднесення
сплачених ним у ціні послуг
відповідних сум податку на додану
вартість до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд вважає безпідставними та
необґрунтованими посилання
відповідача на не підтвердження факту
наявності господарських операцій між
позивачем та його контрагентами, що є
фактично нікчемністю укладеного
правочину та не створює юридичних
наслідків. Зазначені доводи є також
припущеннями відповідача, які не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні. Жодним нормативно-правовим
актом не визначено право податкового
органу самостійно надавати оцінку
укладеним (вчиненим) договорам з
визначенням їх нікчемними, недійсними
з застосуванням відповідних наслідків
вчинення таких правочинів. Висновки
податкового органу в даному випадку є
передчасними.

Крім того, суд звертає увагу, що у
випадку, якщо податковий орган вважає,
що в даному випадку мало місце
недійсність (що за своєю суттю має
ознаки фіктивного правочину) або
нікчемність правочину, між суб'єктами
господарювання, метою яких було
заволодіння коштами держави шляхом
ухилення від сплати податків
(безпідставне формування та заниження
сплати відповідного податку) до
бюджету, тобто фактично має місце
суспільне-небезпечне діяння, то
податковий орган має право на
вирішення такого питання в межах
кримінального,
кримінально-процесуального
законодавства. Однак, подібних судових
рішень, що мали б значення для
вирішення цієї справи, суду
представлено не було.

Будь-які судові рішення з приводу
визнання недійсним правочину між
позивачем та його контрагентом або
встановлені судовим рішенням факти
наявності нікчемності правочину, з
застосуванням відповідних правових
наслідків, положень статей 207 та 208, 250
Господарського кодексу України, статті
203, 228 Цивільного кодексу України, які б
вказували на такий правочин, як на
недійсний або вчинений з метою, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, порушує
публічний порядок, та надавали б право
податковому органу приймати
відповідне рішення, на час розгляду
цієї справи відсутні.

Жодних порушень з боку позивача правил
бухгалтерського та фінансового обліку
відповідач не довів. Відсутність
доведення факту правопорушення та
неналежна оцінка міжгосподарських
відносин призвела до невідповідності
висновків контролюючого органу
фактичним обставинам справи.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень, на якого частиною 2 статті
71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішень, не
довів суду правомірності свого
рішення, що є підставою для задоволення
адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
у судовому засіданні 29 травня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Складення постанови
у повному обсязі відкладено до 02 червня
2014 року, про що згідно вимог частини 2
статті 167 Кодексу адміністративного
судочинства України повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87,
94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» до Державної податкової
інспекції у м. Сєвєродонецьку
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про визнання
противоправними та скасування
податкових повідомлень - рішень №
від 25.12.2013 року та № від 25.12.2013
року- задовольнити повністю.

Визнати противоправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення форми
«Р» № винесене Державною
податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області 25.12.2013
року.

Визнати противоправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення форми
«Р» № винесене Державною
податковою інспекцією у м.
Сєвєродонецьку Головного управління
Міндоходів у Луганській області 25.12.2013
року.

Стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвестбуд» з Державного бюджету
України судові витрати у вигляді
судового збору у розмірі 182,70 грн. (сто
вісімдесят дві гривні 70 копійок).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Постанова у повному обсязі складена та
підписана 02 червня 2014 року.

Суддя
О.П. Островська