Справа № 805/5174/14
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 р.
Справа № 805/5174/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардейської
дивізії, 17

12 год. 15 хв.

Суддя Донецького окружного
адміністративного суду Смагар С.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_1
до Рівненської митниці Міндоходів про
визнання недійсною картки відмови у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 204070300/2014/00005
від 11 квітня 2014 року

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 заявлено позов до
Рівненської митниці Міндоходів про
визнання недійсною картки відмови у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 204070300/2014/00005
від 11 квітня 2014 року.

Позивач в обгрунтування позовних
вимог посилається на те, що 11 квітня 2014
року відповідачем неправомірно
відмовлено йому у пропуску через
митний кордон України в митного режиму
«тимчасового ввезення на 1 рік»
транспортного засобу комерційного
призначення марки Renault Mascott,
зареєстрованого на юридичну особу
«Vаlегіі Ріvnyко коmpanija», яку у свою чергу,
зареєстровано в Республіці Литва. В'їзд
виконував без вантажу (порожній).
Позивач зазначив, що надав митному
органу всі документи, обовязковість
надання яких передбачена чинним
законодавством України та
міжнародними правовими актами, проте
йому було відмовлено в пропуску у
зв'язку із ненаданням повного пакету
документів, які б підтверджували факт
комерційного використання автомобіля,
його мету тимчасового ввезення
(порушення частини 6 статті 104 Митного
кодексу України), а також не надано
документів, які б підтверджували факт
перебування на тимчасовому
консульському обліку в консульській
установі України за кордоном
(порушення частини 3 статті 380 Митного
кодексу України), про що надана картка
відмови у прийнятті митної декларації,
митному оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 204070300/2014/00005
від 11 квітня 2014 року. Вважає, що у
відповідача не було жожних підстав
класифікувати зазначений транспортний
засіб марки Renault Mascott комерційного
призначення, як транспортний засіб
особистого користування, тому просив
визнати спірну картку відмови
недійсною.

Позивач через канцелярію суду 14
травня 2014 року надав письмову заяву, у
якій просив суд розглянути справу в
порядку письмового провадження.
Відповідач у судове засідання не
з'явився, через канцелярію суду 19
травня 2014 року надав письмові
заперечення з доданими письмовими
доказами та обґрунтуванням
правомірності надання позивачу
спірної картки відмови, у яких просив
відмовити у задоволенні позовних вимог
повністю.

Відповідно до частини 6 статті 128 КАС
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку
щодо можливості розгляду даної справи
у письмовому провадженні на підставі
наявних у матеріалах справи доказів.

Дослідивши та оцінивши надані
докази за своїм внутрішнім
переконанням, суд встановив наступне.

11 квітня 2014 року о 14 год. 37 хв. в зону
митного контролю М/п «Городище»
Рівненської митниці Міндоходів в'їхав
транспортний засіб марки Renault Mascott,
НОМЕР_1, країна реєстрації - Литва, під
керування громадянина України ОСОБА_1,
який слідував у напрямку «в'їзд на
територію України».

Відповідно до паспорту громадянина
України НОМЕР_2 та закордонного
паспорту України НОМЕР_3, виданого 14
грудня 2011 року, ОСОБА_1 є громадянином
України.?

В ході митного контролю, позивач
заявив про ввезення ним автомобілю на
територію України з метою тимчасового
ввезення терміном на 1 рік. Для
здійснення митного контролю ОСОБА_1
були надані документи, а саме: паспорт
громадянина України для поїздок за
кордон НОМЕР_3, виданий 14 грудня 2011 року
органом 1444; копія Статуту приватного
підприємства «Валерій Півник
Компанія» від 18 червня 2013 року
(зареєстрований в Реєстрі юридичних
осіб 26 червня 2013 року); свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4 від 8 квітня 2014 року в органах
державної реєстрації Литви. За
результатом розгляду та опрацювання
поданих документів, відповідачем було
відмовлено ОСОБА_1 у ввезенні на
територію України транспортного
засобу марки Renault Mascott, НОМЕР_1 в режимі
«тимчасового ввезення до 1 року» про що
надана картка відмови у прийнятті
митної декларації, митному оформленні
випуску чи пропуску товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення від 11 квітня 2014 року №
204070300/2014/00005.

Із зазначеної картки відмови судом
вбачається, що транспортний засіб не
може бути ввезений на митну територію
України в митному режимі «тимчасового
ввезення» відповідно до Конвенції про
тимчасове ввезення (Стамбул, 1990 рік),
Митного кодексу України із звільненням
від сплати митних платежів з наступних
причин: для транспортного засобу
комерційного призначення
(автотранспортний засіб, що
використовуються в міжнародних
перевезеннях для платного
транспортування осіб або для платного
чи безоплатного промислового чи
комерційного транспортування товарів)
не надано органу доходів і зборів
документів, необхідних для поміщення
транспортних засобів комерційного
призначення у режимі тимчасового
ввезення, документи на такі товари,
транспортні засоби, що підтверджують
мету їх тимчасового ввезення
(порушення вимог частини 6 статті 104
Митного кодексу України); для
транспортного засобу особистого
користування (наземні транспортні
засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704
(загальною масою до 3,5 тонни)
перебувають у власності або
тимчасовому користуванні відповідного
громадянина та ввозяться або
вивозяться цим громадянином у
кількості не більше однієї одиниці на
кожну товарну позицію виключно для
особистого користування, а не для
промислового або комерційного
транспортування товарів чи пасажирів
за плату або безоплатно), що ввозиться
громадянином-резидентом не надано
документів, які підтверджують
перебування на тимчасовому
консульському обліку в консульській
установі України за кордоном
(недотримання вимог частини 3 статті 380
Митного кодексу України).

Позивач в обґрунтування позову
посилається на норми статей 1, 2
Конвенції про тимчасове ввезення м.
Стамбул 1990 року (ратифікованої згідно
Закону України № 1661-IV від 24 березня 2004
року) (надалі - Конвенція) та Додатку С
до Конвенції «Додаток щодо
транспортних засобів», норми статей 222,
335 Митного кодексу України.

Так, статтею 1 Конвенції встановлено,
що «тимчасове ввезення» означає митний
режим, який дозволяє приймати на митну
територію певні товари (у тому числі
транспортні засоби), умовно звільнені
від ввізного мита і податків, без
застосування заборон чи обмежень
економічного характеру на ввезення;
такі товари (у тому числі транспортні
засоби), мають ввозитися з визначеною
метою і призначатися для подальшого
вивезення у встановлений термін, та не
піддаватися змінам, за винятком
нормального зниження їхньої вартості
(амортизації) внаслідок використання.
Частинами 1, 2 статті 2 Конвенції
визначено, що відповідно до положень
цієї Конвенції, кожна із Договірних
Сторін зобов'язується надавати згоду
на тимчасове ввезення товарів (у тому
числі транспортних засобів),
зазначених у Додатках до цієї
Конвенції. Не впливаючи на положення
Додатка Е, режим тимчасового ввезення
надається з загальним умовним
звільненням від ввізного мита і
податків та без застосування ввізних
обмежень чи заборон економічного
характеру.

Водночас, судом встановлено, що
згідно статті 5 Додатку до Конвенції
для того, щоб можна було скористатись
правами на пільги, що надаються цим
Додатком:

(a) транспортні засоби
комерційного використання повинні
бути зареєстрованими на території, яка
не є територією тимчасового ввезення,
на ім'я особи, яка зареєстрована або
постійно проживає за межами території
тимчасового ввезення, і ввозитись та
використовуватись особами, які
здійснюють свою діяльність з такої
території;

(b) транспортні засоби приватного
використання повинні бути
зареєстрованими на території, яка не є
територією тимчасового ввезення, на
ім'я особи, яка зареєстрована або
постійно проживає за межами території
тимчасового ввезення, і ввозитись та
використовуватись особами, які
постійно проживають на такій
території.

Таким чином, нормами права чітко
регламентовано, що для того, щоб
скористатись правами на пільги, що
надаються Додатком до Конвенції,
товари, які ввозяться з частковим
звільненням, повинні належати особі,
яка зареєстрована або постійно
проживає за межами території
тимчасового ввезення.

Відповідно до частини 1 статті 222
Митного кодексу України від 13 березня
2012 року № 4495-VI порожні автотранспортні
засоби комерційного призначення та
автотранспортні засоби, які перевозять
пасажирів через митний кордон України,
декларуються шляхом подання
національних реєстраційних
документів.

Пунктом 1 частини 1 статті 335 Митного
кодексу закріплено, що під час
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України декларант,
уповноважена ним особа або перевізник
залежно від виду транспорту, яким
здійснюється перевезення товарів,
надають органу доходів і зборів в
паперовій або електронній формі такі
документи та відомості, зокрема, при
перевезенні автомобільним
транспортом: а) документи на
транспортний засіб, зокрема ті, що
містять відомості про його державну
реєстрацію (національну належність); б)
транспортні (перевізні) документи
(міжнародні товаротранспортні
накладні); в) визначений актами
Всесвітнього поштового союзу документ,
що супроводжує міжнародні поштові
відправлення (за їх наявності); г)
комерційні документи (за наявності) на
товари, що перевозяться, які містять
відомості, зокрема, про найменування та
адресу перевізника, найменування
країни відправлення та країни
призначення товарів, найменування та
адреси відправника (або продавця) та
отримувача товарів; ґ) відомості про
кількість вантажних місць та вид
упаковки; д) найменування товарів; е)
вага брутто товарів (у кілограмах) або
об'єм товарів (у метрах кубічних), крім
великогабаритних вантажів.

Статтею 6 Додатка С до Конвенції
визначено, що згода на тимчасове
ввезення транспортних засобів
надається без вимагання митного
документа або гарантії.

На думку позивача, при поданні до
митного органу свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу, про
що є відповідний запис у картці
відмові, ним були виконані вимоги
статей 222 та 335 Митного кодексу України
щодо декларування. Згода на тимчасове
ввезення транспортного засобу, повинна
була б бути надана без вимагання
митного документа або гарантії,
відповідно до статті 6 Додатка С до
Конвенції.

Суд не приймає посилання позивача на
вищезазначені норми та не погоджується
з його позицією стосовно того, що
переміщуваний ним транспортний засіб є
транспортним засобом комерційного
призначення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 103 Митного
кодексу України тимчасове ввезення, є
митним режимом, відповідно до якого
іноземні товари, транспортні засоби
комерційного призначення ввозяться
для конкретних цілей на митну
територію України з умовним повним або
частковим звільненням від
оподаткування митними платежами та без
застосування заходів нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності і підлягають реекспорту до
завершення встановленого строку без
будь-яких змін, за винятком звичайного
зносу в результаті їх використання.

Відповідно до частини 1 статті 105
Митного кодексу України у митний режим
тимчасового ввезення з умовним повним
звільненням від оподаткування митними
платежами помішуються виключно товари,
транспортні засоби комерційного
призначення, зазначені у статті 189
цього Кодексу та в Додатках В.1 - В.9, С, Б
до Конвенції про тимчасове ввезення (м.
Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених
цими Додатками, а також повітряні
судна, які ввозяться на митну територію
України українськими авіакомпаніями
за договорами оперативного лізингу.
Частиною 1 статті 189 Митного кодексу
України передбачено, що транспортні
засоби комерційного призначення, що
використовуються для переміщення
товарів та/або пасажирів через митний
кордон України, можуть тимчасово
ввозитися на митну територію України
без справляння митних платежів та без
застосування заходів нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності. Тимчасово ввезені на митну
територію України транспортні засоби
комерційного призначення підлягають
вивезенню без внесення в їх
конструкцію будь-яких змін (без
урахування природного зношення,
витрати пально-мастильних матеріалів
та необхідного ремонту). Тимчасове
ввезення транспортних засобів
комерційного призначення на митну
територію України допускається за
умови, що такі транспортні засоби не
використовуватимуться для внутрішніх
перевезень на митній території
України.

Частиною 6 статті 104 Митного кодексу
України встановлено, що для поміщення
товарів у митний режим тимчасового
ввезення особа, відповідальна за
дотримання митного режиму, повинна: 1)
подати органу доходів і зборів, що
здійснює випуск товарів, транспортних
засобів комерційного призначення у
режимі тимчасового ввезення, документи
на такі товари, транспортні засоби, що
підтверджують мету їх тимчасового
ввезення; 2) у випадках, передбачених
законодавством, надати органу доходів
і зборів зобов'язання про реекспорт
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення, які
тимчасово ввозяться, у строки,
встановлені органом доходів і зборів; 3)
подати органу доходів і зборів дозвіл
відповідного компетентного органу на
тимчасове ввезення товарів, якщо
отримання такого дозволу передбачено
законодавством; 4) сплатити митні
платежі відповідно до статті 106 цього
Кодексу або забезпечити виконання
зобов'язання із сплати митних платежів
відповідно до розділу X цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачем
митні платежі сплачено не було.

При цьому, відповідно до пунктів 59, 60
статті 4 Митного кодексу України
транспортні засоби комерційного
призначення - будь-яке судно (у тому
числі самохідні та несамохідні ліхтери
та баржі, а також судна на підводних
крилах), судно на повітряній подушці,
повітряне судно, автотранспортний
засіб (моторні транспортні засоби,
причепи, напівпричепи) чи рухомий склад
залізниці, що використовуються в
міжнародних перевезеннях для платного
транспортування осіб або для платного
чи безоплатного промислового чи
комерційного транспортування товарів
разом з їхніми звичайними запасними
частинами, приладдям та устаткуванням,
а також мастилами та паливом, що
містяться в їхніх звичайних баках
упродовж їхнього транспортування
разом із транспортними засобами
комерційного призначення.

Відповідно до статті 189 Митного
кодексу України транспортні засоби
комерційного призначення, що
використовуються для переміщення
товарів та/або пасажирів через митний
кордон України, можуть тимчасово
ввозитися на митну територію України
без справляння митних платежів та без
застосування заходів нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної
діяльності. Тимчасове ввезення
транспортних засобів комерційного
призначення на митну територію України
допускається за умови, що такі
транспортні засоби не
використовуватимуться для внутрішніх
перевезень на митній території
України.

Згідно з пунктом «b» статті 1 Додатку С
до Конвенції «комерційне призначення»
означає платне перевезення осіб або
промислове чи комерційне платне або
безоплатне перевезення вантажів.

Умови здійснення міжнародних
перевезень вантажів та пасажирів
(багажу) регламентовано Конвенцією про
договір міжнародного дорожнього
перевезення вантажів (м. Женева 1956 рік)
та Конвенцією про договір міжнародного
перевезення пасажирів і багажу (м.
Женева 1973 рік) до яких Україна
приєдналась відповідно 1 серпня 2006 року
та 5 грудня 2004 року, Законами України
«Про автомобільний транспорт», «Про
транспортно-експедиційну діяльність»
тощо. Даними законами чітко визначено
комплект документів, на підставі яких
здійснюється комерційне перевезення
пасажирів або вантажів територією
України, тобто яким чином здійснюється
комерційне використання транспортних
засобів.

З аналізу норм вищенаведених
нормативно-правових актів вбачається,
що визнання транспортного засобу
транспортним засобом комерційного
призначення можливе виключно за умови
його використання для платного
перевезення осіб або промислового чи
комерційного платного чи безоплатного
перевезення вантажів, що повинно
підтверджуватись відповідними
документами, а саме: при перевезенні
осіб - білетно-обліковою документацією;
при перевезенні вантажів -
товарно-транспортними документами,
зокрема міжнародною транспортною
накладною СМR.

Пунктом 60 частини 1 статті 4 Митного
кодексу України закріплено, що
транспортні засоби особистого
користування - наземні транспортні
засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704
(загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно
з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної
позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі
засоби та повітряні судна, що
зареєстровані на території
відповідної країни, перебувають у
власності або тимчасовому
користуванні відповідного громадянина
та ввозяться або вивозяться цим
громадянином у кількості не більше
однієї одиниці на кожну товарну
позицію виключно для особистого
користування, а не для промислового або
комерційного транспортування товарів
чи пасажирів за плату або безоплатно.

Листом Державної митної служби
України від 5 березня 2013 року №
11.1/2-12.2/2172-ЕП «Про тимчасове ввезення
автомобільних транспортних засобів
громадянами - резидентами» (чинний на
момент виникнення спірних
правовідносин) доведено до відома
митниць, що транспортні засоби, які
тимчасово ввозяться на митну територію
України громадянами-резидентами в
службових цілях, а не для платного
транспортування осіб або для платного
чи безоплатного промислового чи
комерційного транспортування товарів
через митний кордон України, не
відносяться до транспортних засобів
комерційного призначення. Митне
оформлення таких транспортних засобів
здійснюється згідно із частиною 3
статті 380 Митного кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 380
Митного кодексу України тимчасове
ввезення громадянами-резидентами
транспортних засобів особистого
користування, що класифікуються за
товарними позиціями 8702, 8703, 8704
(загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно
з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної
позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД
дозволяється на строк до одного року
під письмове зобов'язання про їх
зворотне вивезення за умови письмового
декларування в порядку, передбаченому
законодавством України для громадян,
після сплати всіх митних платежів, які
відповідно до закону підлягають сплаті
при імпорті таких транспортних
засобів.

Суд приймає позицію позивача
стосовно того, що він при в'їзді на
транспортному засобі до України є
нерезидентом відповідно до вимог
пункту 33 а) частини 1 статті 4 Митного
кодексу України. Так, згідно
вищезазначеної норми, нерезиденти,
зокрема, юридичні особи, утворені
відповідно до законодавства інших
держав, які здійснюють свою діяльність
за межами України, а також їх
відокремлені підрозділи з
місцезнаходженням на території
України, які не здійснюють
господарську діяльність відповідно до
законодавства України. Тобто ОСОБА_1 є
громадянином-підприємцем,
зареєстрованим як юридична особа, яка
утворена відповідно до законодавства
Республіки Литва, що підтверджено
Статутом приватного підприємства
«Валерій Півник Компанія» від 18 червня
2013 року (зареєстрований в Реєстрі
юридичних осіб 26 червня 2013 року.

Проте, з огляду на те, що при в'їзді на
територію України 11 квітня 2014 року в
зоні митного контролю М/п «Городище»
Рівненської митниці Міндоходів на
транспортному засобі марки Renault Mascott,
НОМЕР_1, ОСОБА_1 не було надано
документів, які б підтверджували факт
комерційного використання зазначеного
транспортного засобу, його мету
тимчасового ввезення, тому
відповідачем згідно норм чинного
законодавства України та міжнародних
договорів, ратифікованих Україною у
встановленому порядку, автомобіль
марки Renault Mascott, НОМЕР_1, ввезений ОСОБА_1
в зону митного контролю, віднесений до
категорії транспортних засобів
особистого призначення
громадянином-резидентом.

Суд зазначає, що наявність та
пред'явлення позивачем митному органу
Статуту юридичної особи не підтверджує
факт того, що позивачем буде
використовуватися транспортний засіб
на території України з метою
комерційного призначення, а не з метою
особистого користування, отже митне
оформлення такого транспортного
засобу повинно здійснюватись
відповідно до частини 3 статті 380
Митного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади, їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки громадянином
України ОСОБА_1 не було подано повного
пакету документів, що підтверджують
комерційне призначення транспортного
засобу марки Renault Mascott, НОМЕР_1 та не
сплачено всіх митних платежів, які
відповідно до частини 3 статті 380
Митного кодексу України підлягають
сплаті при імпорті таких транспортних
засобів, відповідачем правомірно було
видано спірну картку відмові у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення від 11 квітня
2014 року № 204070300/2014/00005.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку щодо відмови у задоволенні
позовних вимог позивача у повному
обсязі. Судові витрати в порядку статті
94 КАС України залишаються за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51,
56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158,
162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Рівненської митниці Міндоходів про
визнання недійсною картки відмови у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 204070300/2014/00005
від 11 квітня 2014 року, відмовити
повністю.

Постанова прийнята у нарадчій
кімнаті 26 травня 2014 року.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Смагар С.В.