Справа № 552/2825/14-а
Суддя: Васильєва Л. М.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/2825/14-а
Провадження № 2-а/552/115/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2014 року Київський районний суд м.
Полтави в складі:

головуючої судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Коломієць А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтава
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради
про визнання незаконним та скасування
рішення виконкому Київської районної
ради,-

В С Т А Н О В И В:

13.05.2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із адміністративним позовом про
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради
від 13.11.2001 року. Посилалась на те, що
вказане рішення порушує її
конституційні та законні права, бо
прийняте всупереч ч. 1-3 ст. 24 ЗУ « Про
планування і забудову територій» ( який
був чинний станом на 2001 рік) , який
передбачає що у разі, якщо замовник (
забудовник) не є власником чи
користувачем земельної ділянки,
необхідна обов»язкова згода власника
земельної ділянки на забудову цієї
ділянки, а якщо ділянка перебуває у
користуванні - нотаріально засвідчену
згоду власника чи користувача
земельної ділянки на її забудову.
Оскільки вона такої згоди не давала, то
оспорюване нею рішення порушує її
права. Окрім того вказане рішення є
незаконним і з тих підстав, що ОСОБА_2
надавалась згода провести забудову на
частині ділянки по АДРЕСА_3, що
закріплена за належною їй частиною
домоволодіння, згідно схеми. Проте
ОСОБА_2 не є власником частини
домоволодіння, а є власником квартири
№2 у цьому будинку. Зазначала, що про
існування вказаного рішення їй стало
відомо лише у лютому 2014 року. Просила
поновити їй строки на оскарження
вказаного рішення.

Ухвалою суду від 28.05.2014 року ОСОБА_1
поновлені строки на звернення до суду з
оскарження вищевказаного рішення.

У судовому засіданні представники
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали
повністю, просили їх задовольнити з
підстав, що викладені у позовній заяві.
Пояснили, що відповідно до діючого на
той час законодавства ОСОБА_2 повинна
була б отримати згоду співвласника
ОСОБА_1 на проведення добудови до
будинку , бо саме ОСОБА_1 мала право на
користування усією земельною ділянкою
, що була виділена під домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1 в м. Полтава. Окрім
того вважають, що рішення виконкому є
незаконним ще і з тих підстав, що ОСОБА_2
має на праві приватної власності
квартиру, а не частину домоволодіння,
що акт обстеження та висновок про
можливість проведення добудови не
посвідчений печаткою Управління з
питань містобудування та архітектури
виконкому Полтавської міської ради, що
в архівних матеріалах відсутня заява
самої ОСОБА_2 про надання їй дозволу на
проведення добудови, що проведена нею
реконструкція квартири №2 у цьому
будинку має негативні наслідки для
частини домоволодіння власником якої є
позивач.

Представник відповідача, виконкому
Київської районної у м. Полтаві ради,
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити у їх задоволенні.
Представник відповідача пояснив, що
оспорюване рішення прийняте у
відповідності до наявних на той час
документів та діючого законодавства.
ЗУ « Про планування і забудову
територій», який був чинним на час
прийняття оспорюваного рішення
передбачена наявність обов»язкової
згоди тільки у разі коли замовник (
забудовник) не є власником чи
користувачем земельної ділянки, на
якій він має намір здійснити забудову
чи добудову. Станом на 2001 рік ,
виконавчий комітет мав у наявності
рішення Київської районної ради
народних депутатів м. Полтави № 677 від
19.10.1982 року, яким за домоволодінням по
АДРЕСА_1 залишена площа ділянки 1314 кв.м,
за власницею ОСОБА_3 площа ділянки 482
кв.м. Саме ОСОБА_1 успадкувала майно
після власниці домоволодіння ОСОБА_3,
за якою ще у 1982 році була закріплена
земельна ділянка по АДРЕСА_1 в м.
Полтава площею 482 кв.м. Окрім того на час
прийняття оспорюваного рішення у
розпорядженні виконкому було рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 25 вересня 1997 року, яким був
визначений порядок користування
земельною ділянкою між попередніми
співвласниками цього домоволодіння.
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які успадкували 13/25
частини спірного будинку після смерті
ОСОБА_3 та яким цим рішенням суду була
виділена у користування земельна
ділянка площею 437 кв.м , а іншим
співвласникам , у тому числі і ОСОБА_5,
земельна ділянка площею 764 кв.м.
Рішенням виконкому Київської районної
у м. Полтаві ради № 477 від 02.12.1997 року
сім»ї ОСОБА_6 ( у тому числі і ОСОБА_2)
була надана у користування земельна
ділянка для обслуговування своєї
частини житлового будинку площею 764
кв.м. Отже станом на 2001 рік у
користування ОСОБА_2 була виділена
земельна ділянка площею 764 кв.м,
земельна ділянка була поділена між
співвласниками відповідно до
схематичного плану, яка додавалась до
рішення суду та рішення виконкому, а
тому згоди ОСОБА_1 на надання дозволу
на будівництво чинним законодавством
передбачено не було.

Представник третьої особи,
Управління з питань містобудування та
архітектури виконавчого комітету
Полтавської міської ради не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог. Пояснив, що надання висновку
щодо можливості здійснення добудови та
побудови гаражу на земельній ділянці,
яка виділена сім»ї ОСОБА_6 (
правонаступником якої є ОСОБА_2)
відповідало діючому на той час
законодавству. Земельна ділянка
площею 764 кв.м була виділена у
користування сім»ї ОСОБА_6, до складу
якої входила ОСОБА_2, земельна ділянка
між співвласниками була розділена,
спільного користування відповідного
до цього розподілу не передбачалось, а
тому згода на проведення добудови
іншого співвласника чинним
законодавством не передбачалась.

Третя особа, ОСОБА_2, просила
відмовити у задоволенні позовних
вимог. Пояснила, що відповідно до
оспорюваного рішення вона не
здійснювала добудову до житлового
будинку, а тому посилання позивача про
те, що здійсненою нею добудовою до
будинку, частина будинку, що належить
ОСОБА_1руйнується не відповідає
дійсності. Пояснила, що ОСОБА_1 у
будинку ніколи не проживала та не
проживає зараз , її права оспорюваним
рішенням жодним чином не порушуються.
Пояснила, що після ухвалення рішення
Київським районним судом м. Полтави
від 25.09. 1997 року, яким був визначений
порядок користування земельною
ділянкою, між нею, її сім»єю та ОСОБА_4,
ОСОБА_1 був визначений порядок
користування земельною ділянкою, її
сім»ї , і їй у тому числі була виділена
у користування земельна ділянка площею
764 кв.м, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельна
ділянка 437 кв.м. Земельна ділянка була
реально поділена ще в 1997 році ,
відповідно до схематичного плану, що є
невід»ємною частиною рішення суду, на
межі розподілу збудований паркан і
кожен має до своєї частини будинку та
земельної ділянки окремий вхід.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи суд приходить до
наступних висновків.

Позивач надала до суду
ксерокопію рішення виконавчого
комітету Київської районної у м.
Полтаві ради № 500 від 13.11.2001 року, яку
вона оскаржує та яка належним чином не
завірена.

У судовому засіданні
представники позивача пояснили, що у
позивача відсутній оригінал
вказаного рішення, а тому надати
належним чином посвідчену копію
доданого до адміністративного позову
оспорюваного ними рішення, чи надати
оригінал цього рішення у судове
засідання вони не мають можливості.

Представник відповідача,
виконкому Київської районної у м.
Полтаві ради надав до суду належним
чином завірену архівну копію
оспорюваного рішення та документів,
які були підставою для прийняття цього
рішення.

Текст рішення, що наданий
позивачем та оригінал архівної копії
вказаного рішення не є тотожним.

Оскільки позивач та його
представники не надали до суду
оригіналу чи належним чином завіреної
копії рішення, що вони додали до
адміністратитвного позову, суд
розглядаючи позовні вимоги не приймає
до уваги ксерокопію рішення №500 від
13.11.2001 року, що додана позивачем до
адміністративного позову, у зв"язку з
тим, що немає можливості
пересвідчитись в її тотожності з
оригіналом, та розглядаючи справу
виходить із того, що адміністративний
позов повинен розглядатись враховуючи
текст оспрюваного рішення, архівна
копія якого належним чином посвідчена.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4
на підставі свідоцтва про право на
спадщину від 10.05.1994 року належало по
13/50 частини житлового будинку по
АДРЕСА_1 в м. Полтава.

Після смерті ОСОБА_4 , який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_1 отримала у
спадок на підставі свідоцтва про
право на спадщину від 13.04.2013 року 13/50
частини цього будинку, яка належала
ОСОБА_4

Таким чином ОСОБА_1 на час
пред»явлення позову та розгляду справи
має право спільної часткової
власності на 13/25 частини будинку
АДРЕСА_1

ОСОБА_2 на праві приватної
власності належить квартира № 2 у
цьому будинку , що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло від 23 червня 1994 року та договором
дарування від 15.09.2001 року, що в частці
від усього будинку становить 12/25
частини, що підтверджується рішенням
Київського районного суду м. Полтави
від 25 вересня 1997 року.

Рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
500 від 13.11. 2001 року дозволено ОСОБА_2
побудувати на частині земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в м. Полтава , що
закріплена за належною їй частиною
домоволодіння, гараж розміром 6.0 х 4.0
метри та провести добудову розміром
9.5х3.5 метри до належної частини будинку
згідно зі схемою.

Відповідно до вимог ч. 2 статті 5
КАС України провадження у
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

На час прийняття оспорюваного
рішення був чинним та діяв на
території України Земельний кодекс
України який був введений в дію
Постановою ВР N 562-XII від 18.12.90р. та
який втратив чинність з 01.01.2002 року на
підставі Земельного Кодексу N 2768-III
від 25.10.2001

Стаття 30 цього Кодексу
передбачала, що:

При переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення , якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

При переході права власності
громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при
переході права власності на частину
будинку в разі неможливості поділу
земельної ділянки між власниками без
шкоди для її

раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єктів.

При передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель
та споруд іншим підприємствам,
установам і організаціям разом з цими
об'єктами до них переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій знаходяться зазначені будівлі
та

споруди.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог статті 23 цього Кодексу.

ОСОБА_2 разом зі своєю сім»єю
отримала у власність на підставі
свідоцтва про право власності на
житло від 23 червня 1994 року квартиру
АДРЕСА_1 , на той час співвласниками
цього будинку були ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 25 вересня 1997 року
був визначений порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Полтава та
виділено у користування ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 земельну
ділянку за вказаною адресою розміром 764
кв.м., а ОСОБА_4, ОСОБА_1 земельну
ділянку площею 437 кв.м. Відповідно
схематичного плану поділ земельної
ділянки між співвласниками
домоволодіння був проведений без шкоди
для її раціонального використання.
Сім»я ОСОБА_10 отримала у користування
окрему земельну ділянку з окремим
в»їздом до неї, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1
отримали у користування також окрему
земельну ділянку з відокремленим
в»їздом до неї. При такому визначенні
порядку користування земельною
ділянкою у спільне користування
земельна ділянка сім»ї ОСОБА_10 з
одного боку та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з
другого боку не виділялась .

Отже в розумінні статті 30 діючого
на той час Земельного Кодексу України ,
після набрання чинності вищевказаним
судовим рішенням спірна земельна
ділянка не перебувала у спільному
користуванні сім»ї ОСОБА_10 з одного
боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 з другого боку.

Така ж правова позиція
викладена в постанові пленуму
Верховного суду України N 13 від 25.12.96
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», яка була чинною на
час виникнення вказаних правовідносин
та втратила чинність на підставі
Постанови Верховного Суд у N 7 від
16.04.2004 , пункт 19 якої передбачав, що «
При встановленні порядку використання
земельної ділянки й розпорядження нею
громадянами, яким жилий будинок,
господарські будівлі та споруди
належать на праві спільної часткової
власності, суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком та здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування
плодово-ягідних насаджень
співвласників, можливість проходу з
вулиці на подвір'я тощо. Враховуються
також вимоги санітарних правил і
правил протипожежної безпеки. У разі
неможливості перенесення
співвласником на надану в його
користування ділянку господарських
будівель і насаджень суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

У спільному користуванні
сторін суд може залишити лише
ділянки, роздільне користування якими
встановити неможливо».

При приватизації громадянами
одно- або багатоквартирного будинку
державного житлового фонду
користування закріпленою за ним
прибудинковою територією згідно з п.5
ст.10 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду"
здійснюється в порядку й на умовах,
передбачених Земельним кодексом
щодо використання присадибної ділянки
громадянами, яким жилий будинок
належить на праві спільної власності
(статті 42, 105). Якщо в жилому будинку
приватизовано частину квартир, питання
про користування прибудинковою
територією вирішується за правилами ч.2
ст.30 ЗК, тобто шляхом поділу цієї
території в установленому порядку або
спільного користування нею, якщо поділ
без шкоди для її раціонального
використання неможливий".

Оскільки рішенням суду
встановлено роздільне користування
земельною ділянкою , то вказана
земельна ділянка не була предметом
спільного користування власників
вказаного житлового будинку станом на
час прийняття оспорюваного рішення
виконкомом Київської районної у м.
Полтаві ради.

Рішення Київського районного
суду м. Полтави від 25.09.1997 року набрало
чинності 06.10.1997 року і не оскаржувалось
сторонами, у тому числі і ОСОБА_1, яка
була стороною у справі.

Окрім того рішенням
виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтаві ради № 477 від
02.12.1997 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_7 для обслуговування
своєї частини житлового будинку
виділено земельну ділянку площею 764
кв.м згідно рішення Київського
районного суду м. Полтави від 25.09.1997
року.

Вказане рішення виконкому є
чинним на теперішній час та було чинним
на час прийняття рішення № 500 від 13.11.2001
року.

Враховуючи вимоги ст. 30
Земельного Кодексу України, який був
чинним на час прийняття в дар ОСОБА_2 4/5
частини квартири АДРЕСА_2, вона
отримала у користування земельну
ділянку, яка була виділена сім»ї
ОСОБА_7,до складу якої входила і ОСОБА_2(
на той час ОСОБА_6.) і не змінювала її
цільового призначення

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 24 ЗУ «
Про планування і забудову територій»,
в редакції, що була чинною на час
прийняття оспорюваного рішення ( 2001
рік) передбачалось отримання фізичною
особою, яка має намір здійснити
будівництво об»єктів містобудування (
нового будівництва, реконструкції,
реставрації, капітального ремонту,
впорядкування об»єктів
містобудування, розширення) на
земельних ділянках, що належать їм на
праві власності чи користування, від
виконавчих органів відповідних рад,
дозвіл на будівництво об»єкта
містобудування. Фізичні особи
заінтересовані в здійснення
будівництва об»єктів містобудування,
подають письмову заяву про надання
дозволу на будівництво до виконавчого
органу відповідної ради. До заяви
додається документ, що засвідчує право
власності чи користування земельною
ділянко. І тільки у разі, якщо замовник
(забудовник) не є власником чи
користувачем земельної ділянки, також
подається нотаріально засвідчена
згода власника земельної ділянки на
забудови цієї ділянки, а якщо ділянка
перебуває у користуванні - нотаріально
посвідчені згоди власника чи
користувача земельної ділянки на її
забудову.

Оскільки ОСОБА_2 на час звернення
на отримання дозволу на будівництво
стала власником усієї квартири, вона
отримала у користування і земельну
ділянку, яка була виділена їй та членам
її сім»ї рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 25.09.1997 року та
рішенням виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради №
477 від 02.12.1997 року.

Суд не приймає до уваги
обгрунтування позовних вимог
представників позивачів в тій частині,
що смі»я ОСОБА_2 не могла отримати у
користування земельну ділянку, бо мала
у власності не частину домоволодіння, а
квартиру у спірному будинку.

Як вже зазначалось вище рішення
Київського районного суду м. Полтавви
від 25.09.1997 року про визначення порядку
користування земельною ділянкою та
рішення виконавчого комітету
Київського райнного у м. Полтаві ради
№ 477 від 02.12.1997 року про виділення у
користування земельної ділянки сім"ї
ОСОБА_6 було чинним на час прийняття
оспорюваного рішення, є чинним на
теперішній час і позивач з 1997 року не
зверталась із заявами про їх
оскарження.

Окрім того постановою Пленуму
Верховного Суду України N 13 від 25.12.96
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», яка була чинною на
час виникнення вказаних правовідносин
та втратила чинність на підставі
Постанови Верховного Суду N 7 від 16.04.2004
) пунктом 19 передбачалось, що «Якщо в
жилому будинку приватизовано частину
квартир, питання про користування
прибудинковою територією вирішується
за правилами ч.2 ст.30 ЗК, тобто шляхом
поділу цієї території в установленому
порядку або спільного користування
нею, якщо поділ без шкоди для її
раціонального використання
неможливий».

Із рішення № 677 від 19 жовтня 1982
року виконавчого комітету Київської
районної ради народних депутатів м.
Полтави вбачається, що за
домоволодінням по АДРЕСА_1 м. Полтава
закріплена земельна ділянка площею 1314
кв.м, із яких за власницею ОСОБА_3
(правонаступником якої є ОСОБА_1.)
закріплена площа земельної ділянки 482
кв. у цьому домоволодінні.

Вказане рішення було чинне на час
прийняття оспорюваного рішення та є
чинним на час розгляду справи.

Отже враховуючи вимоги ст. 30
Земельного Кодексу України, який був
чинним на час отримання ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 у спадщину по 13/50 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Полтава
після смерті ОСОБА_3 їм перейшла у
користування земельна ділянка , яка
виділялась та якою користувався при
житті попередній власник ОСОБА_3

Вже ставши власниками 13/25 частини
спірного домоволодіння ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 погодились із рішенням
Київського районного суду м. Полтави
від 25.09.1997 року , яким був визначений
порядок користування земельною
ділянкою між ними та сім»єю ОСОБА_6, а
тому посилання представників
позивачів на те, що саме ОСОБА_1
належить право користування усією
земельною ділянкою за вказаною
адресою, та саме вона повинна була
надавати дозвіл ОСОБА_2 на проведення
добудови є неспроможними, бо а ні
попередньому власнику 13/25 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Полтава
(ОСОБА_3.), а ні її правонаступникам
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ніколи не виділялась
у користування за вказаною адресою
земельна ділянка площею 1314 кв.м, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, а саме рішенням
виконавчого комітету Київської
районної ради народних депутатів м.
Полтави №677 від 19 жовтня 1982 року ,
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 25.09.1997 року та рішенням
виконавчого комітету Київської
районної у м. Полтави ради № 477 від
02.12.1997 року.

ОСОБА_1 взагалі не надала суду
будь-якого доказу у підтвердження того,
що за спірною адресою їй виділялась
будь-яка земельна ділянка.

Не заслуговують на увагу доводи
позивача та її представників в тій
частині, що ОСОБА_2 не була власницею
12/25 частини будинку АДРЕСА_1 в м.
Полтава, а лише власником квартири №2 у
цьому будинку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 72
КАС України обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 25.09.1997 року
встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7 на приватної
власності належить жиле приміщення,
частка якого від усього будинку
становить 12/25 частини .

Більш того вказане жиле
приміщення ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_7 отримали у власність
на підставі ЗУ « Про приватизацію
державного житлового фонду», а отже
мали право , відповідно до правових
позицій постанови Пленуму Верховного
суду України N 13 від 25.12.96 року«Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», яка була чинною на
час виникнення вказаних павовідносин
та втратила чинність на підставі
Постанови Верховного Суд у N 7 від
16.04.2004 та ч. 2 ст. 30 Земельного Кодексу
України, що був чинний на той час ,
вирішувати у судовому порядку питання
про визначення порядку користування
земельною ділянкою, яка була
закріплена за вказаним житловим
будинком з урахуванням того, що частка
їхньої квартири у будинку становить 12/25
частини цього будинку.

Не є підставою для задоволення
позовних вимог технічний висновок про
проведення будівельно-технічного
дослідження щодо відповідності
коснтруктивного та
об»ємно-планувального рішення
будівельним нормам житлового будинку
за адресою АДРЕСА_1 після проведеної
реконструкції, який в розділі ІІ має
визначення, що таке реконструкція
житлового будинку та зазначає, що
проведена реконструкція квартири №2 у
цьому будинку, зводиться до
обкладення зовнішніх стін цієї
квартири цеглою, в одну цеглу.

Якщо звернутись до ВСН 61-89 (р) на
яку посилається автор цього
технічного звіту в розділі ІІ, то
обкладення зовнішніх стін цеглою в
одну цеглу не відноситься до
реконструкції будинку.

А висновок про те, що проведена
реконструкція не відповідає вимогам
ДБН взагалі не заслуговує на увагу, бо
по-перше оспорюваним позивачем
рішенням ОСОБА_2 не надавалась згода
на реконструкцію будинку. По-друге
оспорюване рішення прийняте в 2001 році,
тоді як автор цього технічного
висновку посилається на ДБН, які були
чинними в 2005, 2008, 2009 роках.

До вказаного технічного
висновку взагалі не додаються докази
того, що автор цього висновку має право
( відповідну кваліфікацію, ліценцію та
інше) проводити в установленому
законом порядку такі дослідження та
надавати такі висновки.

Відсутність заяви ОСОБА_2 в
архівних документах , які стали
підставою для прийняття оспорюваного
рішення не є підставою для скасування
оспорюваного рішення, бо із змісту усіх
архівних документів є посилання на
таку заяву ОСОБА_2, а та обставина, що
вона не збереглась не свідчить про її
відсутність взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Позивач не надала суду жодного
доказу в підтвердження того, що її
права, свободи або інтереси порушені
оспорюваним нею рішенням, що рішнггя не
відповідало вимогам чинного
законодавства на час його прийняття, а
тому підстав для задоволення її
позовних вимог суд не вбачає.

Керуючись ст. 159-163 КАС України,-

П О
С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних ОСОБА_1
відмовити.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Л.М. Васильєва