Справа № 2а/0470/5882/11
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року м. Київ
К/9991/38096/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція» на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 06 липня 2011
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2012 року у справі за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулося до суду з
адміністративним позовом, у якому
просило стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція»
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 177 166, 26 грн. та пеню за
порушення термінів їх сплати у розмірі
38 746, 35 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
відповідачем не виконано вимоги Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» в
частині визначення нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
2008 році.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
липня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2012 року, позов задоволено:
стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція» на користь
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 177166,26грн.
адміністративно-господарських санкцій
та 38746,35 грн. пені.

У поданій касаційній скарзі товариство
з обмеженою відповідальністю
«Аульська хлоропереливна станція» із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
зазначені вище судові рішення та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що на підставі вимоги
прокуратури Криничанського району
Дніпропетровської області від 22.02.2011
посадовою особою Дніпропетровського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів
проведено невиїзну перевірку стану
виконання товариством з обмеженою
відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція» статей 19, 20
Закону України Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» за 2008
рік, за результатами якої складено акт
від 22.02.2011 №78.

Згідно з висновками даного акту
підприємством не виконано нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів в 2008 році, а саме, виходячи з
середньооблікової кількості штатних
працівників облікового складу осіб
відповідача у кількості 166 працівників,
працевлаштованим на зазначеному
підприємстві є лише 1 інвалід, а не 7, як
того вимагає Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з позицією якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що законодавство України
встановлює рівні умови господарської
діяльності для всіх підприємств щодо
дотримання нормативу робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів. Оскільки відповідачем не
дотримано нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів, позивачем
правомірно застосовано до нього
адміністративно-господарські санкції.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, визначених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, погоджується з
вказаними висновками судів попередніх
інстанцій, з огляду на наступне.

Приписами частини 3 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
встановлено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною першою статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
передбачено, що для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з частиною 2 статті 19
вищевказаного Закону підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення»
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Таким чином, приписами законодавства
на підприємство покладається обов'язок
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, а також
інформувати про відповідну кількість
створених робочих місць органи
працевлаштування інвалідів.

Згідно з частиною 4 статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України.

За приписами частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою для застосування такої
відповідальності до учасника
господарських відносин є вчинене
роботодавцем правопорушення в сфері
господарювання. Відповідно до частини
другої зазначеної статті учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення. При
цьому слід враховувати, що елементами
правопорушення є вина та наявність
причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Приймаючи до уваги встановлені
обставини, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідач не виконав
свого обов'язку по створенню 6 робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
2008 році, вина відповідача доведена,
оскільки ним не було вжито необхідних
заходів для забезпечення реалізації
прав інвалідів на працевлаштування, а
тому є підстави для притягнення його до
господарсько-правової
відповідальності.

Не приймаються до уваги доводи
відповідача про неврахування судами
попередніх інстанцій специфіки роботи
підприємства, у зв'язку з чим через
підвищену небезпеку роботи
підприємство не може забезпечити
робочі місця для інвалідів, які б
відповідали нормативам, що визначені
Законом.

Так, Законом України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» не зроблено виключення для
працевлаштування інвалідів чи
зменшення нормативу кількості місць
для такого працевлаштування, у зв'язку
з специфікою діяльності підприємств.

Отже, визначаючи норматив кількості
місць для працевлаштування інвалідів,
відповідач мав керуватися саме
вказаним Законом. Крім цього, як
свідчить подана звітність, відповідач
правильно визначав кількість місць для
працевлаштування для інвалідів, але
неправдиво вказував про те, що на цих
місцях фактично інваліди
працевлаштовані.

Також Верховний Суд України у
постанові від 04.07.2011 (справа 21-159а11)
зазначив, що норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів повинен розраховуватися
відповідачем виходячи з
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік
(тобто від загальної чисельності
працюючих).

Таким чином, позивачем вірно здійснено
розрахунок
адміністративно-господарських
санкцій.

Враховуючи викладене, зважаючи на
обставини, встановлені судами
попередніх інстанцій на підставі
доказів, досліджених під час судового
розгляду справи, колегія суддів
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Аульська
хлоропереливна станція» відхилити, а
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
липня 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: