Справа № 818/665/14
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 р.Справа № 818/665/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 08.04.2014р. по справі №
818/665/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська"

до Державної екологічної інспекції
у Сумській області

про скасування припису,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" (далі - ТОВ "Агрофірма
"Червоносільська", позивач), звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Державної екологічної інспекції у
Сумській області (далі - Інспекція,
відповідач), в якому просив визнати
протиправним та скасувати припис
відповідача №11 від 05 лютого 2014 року.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014 р. у
задоволенні адміністративного позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" - відмовлено в
повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову - про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, а саме: ч. 2 ст. 72,
ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, дійшла
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 січня 2014 року Державною екологічною
інспекцією у Сумській області, на
підставі Наказу від 27.01.2014 р. № 37-П
відповідно до Направлення на перевірку
від 27.01.2014 року № 45/4, проведено планову
перевірку з питань дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами ТОВ "Агрофірма
"Червоносільська".

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт (а.с.13-22), в
якому визначено перелік виявлених під
час перевірки порушень
природоохоронного законодавства
позивачем.

З урахуванням висновків, викладених в
Акті перевірки, відповідачем складено
Припис №11 від 05.02.2014р. (а.с.24-25),
відповідно до якого позивача
зобов'язано здійснити відповідні
заходи на усунення виявлених порушень,
а саме:

- пунктом 1 позивача зобов'язано
розробити заходи по усуненню виявлених
порушень та надати копію до Державної
екологічної інспекції у Сумській
області;

- пунктом 2 зобов'язано отримати
спеціальний дозвіл на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод;

- пунктом 3 зобов'язано вирішити питання
отримання дозволу та лімітів на
утворення та розміщення відходів;

- пунктом 4 зобов'язано розробити
документи, що обґрунтовують обсяги
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря з матеріалами
інвентаризації;

- пунктом 5 зобов'язано отримати дозвіл
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря;

- пунктом 6 розрахувати показник
загального утворення відходів та в
разі необхідності скласти реєстрові
картки;

- пунктом 7 зобов'язано завести та
постійно вести облік утворених
відходів за формою 1-ВТ "Облік відходів,
пакувальних матеріалів та тари";

- пунктом 8 зобов'язано провести
інвентаризацію промислових відходів,
що утворюються на підприємстві;

- пунктом 9 зобов'язано розробити
санітарний паспорт твердих побутових
відходів;

- пунктом 10 зобов'язано завести журнал
обліку підземних вод;

- пунктом 11 зобов'язано встановити
лічильники обліку піднятих підземних
вод на всіх свердловинах;

- пунктом 12 зобов'язано визначити
санітарно захисну зону суворого режиму
артезіанської свердловини;

- пунктом 12 (далі - п.12-а) зобов'язано
розробити паспорти місць тимчасового
розміщення відходів;

- пунктом 13 зобов'язано розробити
інструкцію стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів.

При цьому, суд першої інстанції
зауважив, що:

- пункт 2 стосується порушень норм
Кодексу України "Про надра";

- пункти 10, 11, 12 - стосуються порушень
норм Водного Кодексу України;

- пункти 3, 6, 7, 8, 9, 12-а, 13 стосуються
порушень норм Закону України "Про
відходи";

- пункти 4 та 5 стосуються порушень норм
Закону України "Про охорону
атмосферного повітря";

- пункт 1 - загальний пункт - йдеться про
порушення Закону України "Про охорону
навколишнього середовища".

З висновками, викладеними в Приписі №11
від 05.02.2014р., позивач не погодився та
звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх неправомірності та
необґрунтованості.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно з Положенням про Державну
екологічну інспекцію у Сумській
області, затвердженим Наказом
Державної екологічної інспекції
України від 12.12.2011 р. № 136, Інспекція в
межах своєї компетенції здійснює
контроль за дотриманням
природоохоронного законодавства на
території Сумської області.

Пунктом 6.4 Положення передбачено, що
Державна екологічна інспекція у
Сумській області для виконання
покладених на неї завдань має право
проводити перевірки з питань, що
належать до її компетенції, видавати за
їх результатами обов'язкові для
виконання приписи, розпорядження.

Матеріалами справи підтверджено, що 28
січня 2014 року Державною екологічною
інспекцією у Сумській області
проведено планову перевірку з питань
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами ТОВ "Агрофірма
"Червоносільська".

В ході проведення перевірки були
встановлені наступні порушення вимог
природоохоронного законодавства:
відсутній дозвіл на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод (порушено ст.ст. 16,19,21,23 Кодексу
України про надра), не ведеться журнал
обліку підземних вод (порушено ст. 44
Водного кодексу України), відсутні
встановлені лічильники забраних
підземних вод (порушено ст. 44 Водного
кодексу України), не визначена
санітарна зона артезіанської
свердловини (порушено ст. 44 Водного
кодексу України), відсутній дозвіл на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря та не проведена
інвентаризація забруднюючих речовин,
які надходять в атмосферне повітря
(порушено ст.ст. 10, 11 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря»),
відсутній дозвіл та ліміт на
розміщення відходів (порушено ст.ст. 32,
33 Закону України «Про відходи»),
відсутній розрахований показник
загального утворення відходів та
реєстрові картки (порушено ст. 27 Закону
України «Про відходи»), не ведеться
облік утворюваних відходів за формою 1-
ВТ (порушено ст. 17 Закону України «Про
відходи»), не проведена інвентаризація
промислових відходів (порушено ст. 26
Закону України «Про відходи»), не
розроблені паспорти місць тимчасового
розміщення відходів (порушено ст. 17
Закону України «Про відходи»), відсутня
інструкція стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів
(порушено ст. 17 Закону України «Про
відходи»).

На підставі виявлених порушень
посадовими особами відповідача був
винесений припис №11 від 05.02.2014р. з метою
усунення виявлених порушень
природоохоронного законодавства.

Щодо пункту 2 зазначеного Припису, яким
позивача зобов'язано отримати
спеціальний дозвіл на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод, колегія суддів зауважує на таке.

Стаття 19 Кодексу України про надра
передбачає, що надра надаються у
користування підприємствам, установам,
організаціям і громадянам лише за
наявності у них спеціального дозволу
на користування ділянкою надр. Право на
користування надрами засвідчується
актом про надання гірничого відводу.

Відповідно до ст. 21 зазначеного Кодексу
надра у користування для видобування
прісних підземних вод і розробки
родовищ торфу надаються без надання
гірничого відводу на підставі
спеціальних дозволів, що видаються
після попереднього погодження з Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями, центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони праці, та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
санітарного та епідемічного
благополуччя населення.

З огляду на викладене, чинним
законодавством передбачено обов'язок
отримання підприємствами як дозволу на
спеціальне водокористування, так і
дозволу на користування ділянкою надр
у вигляді акту про надання гірничого
відводу чи спеціальних дозволів, що
видаються уповноваженими органами.

При цьому, спеціальний дозвіл на
користування надрами дає право на
видобування підземних вод, а дозвіл на
спеціальне водокористування - право на
їх використання.

Під час перевірки інспектором
виявлено, що спеціальне
водокористування здійснюється на
підставі Дозволу на спеціальне
водокористування, проте Дозвіл на
користування надрами в галузі
видобування підземних вод відсутній.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та вимоги
апеляційної скарги, позивач
посилається на норми ст. 23 Кодексу
України про надра, та зауважує на те, що
на балансі підприємства дійсно
знаходиться артезіанська свердловина,
виробнича потужність якої складає 6м3 в
годину, тобто не більше 144 м3 за добу.
Тобто, продуктивність водозаборів
підземних вод із артскважини, що
знаходиться на земельній ділянці
наданої підприємству у користування,
не перевищує 300 кубічних метрів на добу
та використовується виключно на
власні, господарські потреби.

В свою чергу, колегія суддів зазначає
про те, що стаття 23 Кодексу України про
надра дійсно передбачає, що
землевласники і землекористувачі в
межах наданих їм земельних ділянок
мають право без спеціальних дозволів
та гірничого відводу видобувати для
своїх господарських і побутових потреб
підземні води, нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови, що продуктивність
водозаборів підземних вод не перевищує
300 кубічних метрів на добу, та
використовувати надра для
господарських і побутових потреб.

Разом з цим, вимоги ст. 23 Кодексу
України про надра надають право
землевласникам і землекористувачам
видобувати підземні води без
спеціальних дозволів та гірничого
відводу виключно для власних
господарсько - побутових потреб.

Позивачем до матеріалів справи було
надано Дозвіл на спеціальне
водокористування № УКР 3433 СУМ від
23.03.2010 року (а.с.8-9).

Пунктом 5 зазначеного Дозволу
передбачається, що ціль
водокористування (водопостачання та
його вид, скидання стічних вод,
зрошення, гідроенергетика та ін.):
забезпечення господарсько-питних та
виробничих потреб, скидання стічних
вод здійснюється у каналізацію міста.

Таким чином, дія норм ст. 23 Кодексу
України про надра не розповсюджується
на позивача, в частині неотримання
спеціального дозволу на використання
надр.

Крім того, необхідно зауважити на той
факт, що пунктом 9 умов Дозволу на
спеціальне водокористування № УКР 3433
СУМ від 23.03.2010 року (а.с.9) позивача
зобов'язано отримати спеціальний
дозвіл на користування надрами.

Також, колегія суддів зазначає про те,
що позивачем ані суду першої, ані суду
апеляційної інстанцій не доведено ту
обставину, що Товариством дотримано
умову, визначену у ст.23 Кодексу України
"Про надра" - що продуктивність
водозаборів підземних вод не перевищує
300 кубічних метрів на добу.

В ході розгляду справи позивач лише
стверджував, що між Товариством та
КПЕРЖ "Господар" нібито існують
договірні відносини щодо
водопостачання, надавши при цьому
Довідку від 02.04.2014р. (а.с.48), підписану
керівником КПЕРЖ "Господар", в якій
зазначається, що даним підприємством
було надано послуги з водопостачання
ТОВ "Червоносільська" у 2013 році у
розмірі 250 м.куб. води в рахунок
взаємозаліку, а також заплановано на 2014
рік поставити 250 м.куб води.

Проте, будь-яких Договорів між
Товариством та КПЕРЖ "Господар",
доказів здійснення оплат за надані
даним підприємством послуги, доказів
власне самої поставки води, актів
виконаних робіт позивачем не надано.
При цьому, наявність Довідки КПЕРЖ
"Господар" не може доводити ані сам факт
такої поставки, ані кількісні
показники використаної позивачем води,
ані мету постачання води як у 2013 році,
так і у 2014 році.

Наданий позивачем до справи Акт від
20.05.2013р. (а.с.42), який, на думку позивача,
доводить ту обставину, що Товариством,
починаючи з 20 травня 2013 року
свердловина не використовується, а
тому отримання спеціального дозволу на
користування надрами в галузі
видобування підземних вод є недоречним
і підстави для відповідних зобов'язань
для позивача, викладених у пункті 2
Припису - відсутні, колегією суддів не
приймаються до уваги, оскільки даний
Акт на перевірку не пред'являвся. Крім
того, даний акт датований 20.05.2013 р.,
отже, до даної дати позивач
використовував свердловину, проте
будь-яких даних про водозабір у
попередніх періодах ані до суду першої,
ані до суду апеляційної інстанції не
надано, як і не надано доказів на
проведення будь-яких інших
діагностичних, ремонтних та інших
робіт по відновленню свердловини, отже
відсутні висновки фахівців щодо
фактичного існування будь-яких
пошкоджень свердловини. Існування
одного лише акту, який підписано лише
представниками товариства, такої
обставини не доводить.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про
порушення позивачем ст.ст. 16, 19, 21 та 23
Кодексу України про надра у зв'язку з
відсутністю дозволу на користування
надрами в галузі видобування підземних
вод, а отже підстав для визнання
протиправним та скасування пункту 2
Припису немає.

Щодо пунктів 10, 11, 12 оскаржуваного
Припису, яким позивача зобов'язано
завести журнал обліку підземних вод,
встановити лічильники обліку піднятих
підземних вод на всіх свердловинах та
визначити санітарно захисну зону
суворого режиму артезіанської
свердловини, колегія суддів зауважує
на таке.

Обов'язок позивача здійснювати облік
підземних вод та встановити лічильники
обліку забору підземних вод
передбачений чинним законодавством
України.

Так, частина 7 ст. 44 Водного кодексу
України передбачає, що водокористувачі
зобов'язані здійснювати облік забору
та використання вод, вести контроль за
якістю і кількістю скинутих у водні
об'єкти зворотних вод і забруднюючих
речовин та за якістю води водних
об'єктів у контрольних створах, а також
подавати відповідним органам звіти в
порядку, визначеному цим Кодексом та
іншими законодавчими актами.

Пунктами 5, 7 Порядку, затвердженого
Постановою КМУ від 08.10.2012р. № 963 "Про
затвердження Порядку державного
обліку артезіанських свердловин,
облаштування їх засобами вимірювання
об'єму видобутих підземних вод"
встановлено, що водокористувачі
облаштовують артезіанські
свердловини, що експлуатуються,
засобами вимірювання об'єму видобутих
підземних вод (далі - засоби
вимірювання), які пройшли в
установленому законодавством порядку
державну метрологічну атестацію або
повірку в повірочних лабораторіях
підприємств і організацій,
уповноважених на проведення державних
випробувань або повірок.

Водокористувачі зобов'язані
підтримувати засоби вимірювання у
придатному для експлуатації стані.

Відповідно до частини 6 ст. 44 Водного
кодексу України водокористувачі
зобов'язані утримувати в належному
стані зони санітарної охорони джерел
питного та господарсько-побутового
водопостачання, прибережні захисні
смуги, смуги відведення, берегові смуги
водних шляхів, очисні та інші
водогосподарські споруди та технічні
пристрої.

Аналогічна позиція передбачається
вимогами п.п. 1-3 Постанови КМУ від
18.12.1998р. № 2024 "Про правовий режим зон
санітарної охорони водних об'єктів",
які встановлюють, що з метою
забезпечення охорони водних об'єктів у
районах забору води для
централізованого водопостачання
населення, лікувальних та оздоровчих
потреб встановлюються зони санітарної
охорони (ЗСО).

ЗСО водних об'єктів створюються на всіх
господарсько-питних водопроводах
незалежно від їх підпорядкованості або
типу джерела водопостачання.

Залежно від типу джерела
водопостачання (поверхневий,
підземний), ступеня його захищеності і
ризику мікробного та хімічного
забруднення, особливостей санітарних,
гідрогеологічних і гідрологічних умов,
а також характеру забруднюючих речовин
встановлюються межі ЗСО та їх окремих
поясів.

Межі ЗСО водних об'єктів визначаються
проектом землеустрою.

Як вбачається з акта перевірки,
водозабезпечення господарсько-питних
та виробничих потреб підприємства
здійснюється за рахунок артезіанської
свердловини глибиною 90м, дебетом
6м.куб/год., яка знаходиться у
відділенні Тимірязівка.

У позивача в наявності є дозвіл на
спеціальне водокористування № УКР 3433
СУМ від 23.03.2010 року (а.с.8-9) з терміном дії
до 23.03.2015р. Ліміт забору свіжої води
становить 12,2тис.м.куб./рік, 46,2 м.куб. на
добу.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що первинний та поточний облік
використаної води не ведеться, журнал
реєстру показників згідно типової
форми ПОД-12 відсутній, що є порушенням
ст. 44 Водного кодексу України.

Крім того, відсутня статистична
звітність 2-тп (водгосп), а Довідку з
достовірними даними про кількість
використаної води при внесенні
пестицидів та агрохімікатів
підприємством ані до суду першої, ані
до суду апеляційної інстанцій не
надано.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання протиправними та скасування
пунктів 10, 11 та 12 Припису.

Щодо пунктів 3, 6, 7, 8, 9, 12-а, 13
оскаржуваного Припису, яким позивача
зобов'язано вирішити питання отримання
дозволу та лімітів на утворення та
розміщення відходів; розрахувати
показник загального утворення
відходів та в разі необхідності
скласти реєстрові картки; завести та
постійно вести облік утворених
відходів за формою 1-ВТ "Облік відходів,
пакувальних матеріалів та тари";
провести інвентаризацію промислових
відходів, що утворюються на
підприємстві; розробити санітарний
паспорт твердих побутових відходів;
розробити паспорти місць тимчасового
розміщення відходів; розробити
інструкцію стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів,
колегія суддів зауважує на таке.

Стаття 1 Закону України "Про відходи"
передбачає, що власник відходів це
фізична або юридична особа, яка
відповідно до закону володіє,
користується і розпоряджається
відходами.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про
відходи" суб'єктам господарювання
забороняється вести будь-яку
господарську діяльність, пов'язану з
утворенням відходів, без одержання від
уповноважених органів виконавчої
влади у сфері поводження з відходами
лімітів на обсяги утворення та
розміщення відходів. Ліміти на обсяги
утворення і розміщення побутових
відходів не встановлюються.

Пункт 8 Постанови Кабінету Міністрів
України від 03.08.1998р. № 1218 "Про
затвердження Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів"
передбачає, що власники відходів, для
яких платежі за розміщення відходів
усіх класів небезпеки не перевищують 10
гривень на рік, власники тільки
побутових відходів, що уклали договори
на розміщення відходів з
підприємствами комунального
господарства, та власники відходів як
вторинної сировини, які провадять
статутну діяльність із збирання і
заготівлі таких відходів, звільняються
від одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Колегія суддів зауважує на той факт, що
позивачем ані до перевірки, ані в ході
розгляду справи не було надано
документів, які б надавали йому право
на звільнення від одержання лімітів на
утворення та розміщення відходів.

Пунктом 20 Постанови Кабінету Міністрів
України від 03.08.1998р. № 1218 "Про
затвердження Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів"
передбачається, що відповідальність за
правильність визначення нормативів
утворення відходів, визначення лімітів
утворення та розміщення відходів,
несвоєчасне затвердження або не
затвердження лімітів утворення та
розміщення відходів несе власник
відходів.

Стаття 17 Закону України "Про відходи"
передбачає, що суб'єкти господарської
діяльності у сфері поводження з
відходами зобов'язані на основі
матеріально-сировинних балансів
виробництва виявляти і вести первинний
поточний облік кількості, типу і складу
відходів, що утворюються, збираються,
перевозяться, зберігаються,
обробляються, утилізуються,
знешкоджуються та видаляються, і
подавати щодо них статистичну
звітність у встановленому порядку.

Аналогічна позиція встановлена
постановою КМУ від 01.11.1999р. № 2034 "Про
затвердження Порядку ведення
державного обліку та паспортизації
відходів".

Пункт 2 цього Порядку визначає, що
первинний облік відходів це реєстрація
у формах первинних облікових
документів (картки, журнали, анкети)
відомостей про відходи під час їх
утворення на підприємстві та
здійснення операцій поводження з ними.

Пункт 4 Порядку передбачає, що
первинний облік відходів ведуть
підприємства відповідно до типових
форм первинної облікової документації
(картки, журнали, анкети) з
використанням технологічної,
нормативно-технічної,
планово-економічної, бухгалтерської та
іншої документації. Відомості для
первинного обліку відходів, що
заносяться до зазначених документів,
обумовлюються системою показників,
необхідних для заповнення форм
державної статистичної звітності та
ведення паспорта відходів.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про
відходи" державному обліку та
паспортизації підлягають в
обов'язковому порядку всі відходи, що
утворюються на території України і на
які поширюється дія цього Закону.

Пунктом 2 Порядку затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.11.1999р. № 2034 "Про затвердження
Порядку ведення державного обліку та
паспортизації відходів"
передбачається, що інвентаризація
відходів це комплекс разових
організаційно-технічних заходів з
виявлення, ідентифікації, опису і
реєстрації відходів, обліку обсягів їх
утворення, утилізації та видалення, а
також виявлення і обстеження місць
утворення відходів і об'єктів
поводження з ними.

Тобто, нормами вищезазначених
нормативно-правових актів встановлено,
що суб'єкти господарювання повинні
проводити інвентаризацію всіх
утворюваних в процесі здійснення
господарської діяльності відходів, в
тому числі і промислових.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про
відходи" з метою забезпечення збирання,
оброблення, збереження та аналізу
інформації про об'єкти утворення,
оброблення та утилізації відходів
ведеться їх реєстр, в якому
визначаються номенклатура, обсяги
утворення, кількісні та якісні
характеристики відходів, інформація
про поводження з ними та заходи щодо
зменшення обсягів утворення відходів і
рівня їх небезпеки.

Реєстр об'єктів утворення, оброблення
та утилізації відходів ведеться на
підставі звітних даних виробників
відходів, відомостей уповноважених
органів виконавчої влади у сфері
поводження з відходами.

Порядок ведення реєстру об'єктів
утворення, оброблення та утилізації
відходів визначається Кабінетом
Міністрів України.

Стаття 28 Закону України "Про відходи"
визначає, що з метою повного обліку та
опису функціонуючих, закритих та
законсервованих місць видалення
відходів, їх якісного і кількісного
складу, а також здійснення контролю за
впливом відходів на навколишнє
природне середовище та здоров'я людини
ведеться реєстр місць видалення
відходів.

Реєстр місць видалення відходів
ведеться на підставі відповідних
паспортів, звітних даних виробників
відходів, відомостей уповноважених
органів виконавчої влади у сфері
поводження з відходами.

Дані реєстру підлягають щорічному
уточненню. Порядок ведення реєстру
місць видалення відходів визначається
Кабінетом Міністрів України.

Стаття 26 Закону України "Про відходи"
передбачає, що державному обліку та
паспортизації підлягають в
обов'язковому порядку всі відходи, що
утворюються на території України і на
які поширюється дія цього Закону.

Державний облік та паспортизація
відходів здійснюються у порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 3 Порядку затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.1998р. № 1216 "Про затвердження
Порядку ведення реєстру місць
видалення відходів" встановлено, що
місця видалення відходів (далі - MBB) це
спеціально відведені місця чи об'єкти
(полігони, комплекси, котловани,
споруди, ділянки надр тощо), на
використання яких для видалення
відходів отримано дозвіл від
спеціально уповноважених органів у
сфері поводження з відходами.

Відповідно до пунктів 5,12,13,17,18 цього
Порядку на кожне MBB складається
спеціальний паспорт, у якому
зазначається найменування і код
відходів, їх кількісний та якісний
склад, походження, а також технічні
характеристики і відомості про методи
контролю та безпечної експлуатації.
Спеціальний паспорт складається
власником MBB відповідно до Інструкції
про зміст і складання паспорта місць
видалення відходів.

Власники MBB або за їх дорученням
спеціалізовані проектні організації,
що мають відповідну ліцензію,
здійснюють інвентаризацію MBB та
складають проекти їх паспортів.

У визначений термін власники MBB
надсилають проекти паспортів на
погодження до органів МОЗ, Мінпраці та
Держбуду на місцях, а також до
відповідних організацій, що належать
до сфери управління Мінекоресурсів і
Держводгоспу.

Кожному MBB присвоюється реєстраційний
номер та фіксується дата реєстрації.

Оригінал паспорта повертається
власнику MBB, а копії - органу
Мінекоресурсів на місці та місцевій
державній адміністрації.

Як вбачається з акту перевірки та
підтверджено в ході розгляду справи,
що:

- Дозвіл та ліміти на утворення і
розміщення відходів відсутні у 2013 та 2014
роках, що є порушенням ст.ст. 32, 33 Закону
України "Про відходи";

- матеріали інвентаризації
промислових відходів відповідно до ст.
26 Закону України "Про відходи" не
розроблені;

- Реєстрові карти об'єктів утворення,
оброблення та утилізації відходів
підприємством не розроблялись, що є
порушенням Постанови КМУ №1360 від
31.08.1998р. Показник загального утворення
відходів не розрахований.

- На підприємстві місця видалення
відходів відсутні.

- Місця тимчасового розміщення
відходів на підприємстві визначені,
проте паспорти місць тимчасового
розміщення промислових відходів не
розроблені, що є порушенням ст. 26 Закону
України "Про відходи" та Постанови КМУ
№2034 від 01.11.1999р. Санітарний паспорт
твердих побутових відходів не
розроблений, що є порушенням ст. 17
Закону України "Про відходи" та
Розпорядження ОДА №249.

- Первинний та поточний облік
відходів, як в довільній формі, так і за
формою 1-ВТ "облік відходів та
пакувальної тари" не ведеться, що є
порушенням ст. 17 Закону України "Про
відходи" та Наказу Мінприроди від
07.07.2008р. №342;

- На підприємстві договори на передачу
відходів відсутні, що є порушенням ст. 17
Закону України "Про відходи".

- Використана тара пестицидів і
агрохімікатів та використана тара
мінеральних добрив (поліетиленові
мішки) є відходами, але їх облік
відсутній, договорів на утилізацію не
надано. Наказ по підприємству
призначення відповідального за
природоохоронну діяльність у сфері
поводження з відходами відсутній.

В обґрунтування вимог позовної заяви
та апеляційної скарги відносно
вищезазначених порушень позивач
зауважує, що інспектором не було
враховано сезонність роботи
Товариства - в осінньо-зимовий період
товариство фактично не здійснює
господарської діяльності. Під час
діяльності підприємства не
утворюються відходи, а відповідно і
немає необхідності проводити
інвентаризацію промислових відходів,
розраховувати показники загального
утворення відходів, вести облік
утворених відходів, розробляти
санітарний паспорт твердих побутових
відходів та паспорти місць тимчасового
розміщення відходів, розробляти
інструкцію стосовно умов і правил
тимчасового розміщення відходів.

Що стосується отримання дозволу та
лімітів на утворення та розміщення
відходів, то пунктами 10 та 11 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.1998
року № 1218, встановлено, що місцеві
державні адміністрації за погодженням
з органами Мінприроди на місцях до 1
лютого поточного року визначають
перелік власників відходів, яким
необхідно одержати ліміти на утворення
та розміщення відходів на наступний
рік (крім власників, які звільняються
від одержання таких лімітів). Органи
Мінприроди на місцях до 1 березня
поточного року надсилають на адреси
власників відходів повідомлення про
необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів на наступний рік.

Позивач зауважує на те, що Товариство
не отримувало повідомлення про
необхідність подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів, а тому
Товариством не порушено вимоги Закону
України "Про відходи" та немає
необхідності отримувати дозвіл та
ліміти на утворення і розміщення
відходів.

Проте, колегія суддів не приймає до
уваги вказані доводи позивача,
оскільки останній не заперечує того
факту, що відповідно до пунктів 10 та 11
Порядку розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів, затвердженого
Постановою КМУ від 03.08.1998 року № 1218,
місцевою держадміністрацією
(Розпорядження ОДА №249) було визначено
перелік власників відходів, яким
необхідно одержати ліміти на утворення
та розміщення відходів на наступний
рік.

При цьому, позивач не заперечує, що ТОВ
"Червоносільська" увійшло до даного
переліку. Питання лише у тому, що
органами Мінприроди не було надіслано
на адресу позивача відповідне
повідомлення про необхідність подання
на погодження проектів лімітів на
утворення та розміщення відходів на
наступний рік.

Однак, відповідне твердження позивача
ще не доводить того, що відповідне
повідомлення на адресу ТОВ
"Червоносільська" не надсилалося. Крім
того, зазначені обставини не
позбавляють позивача обов'язку
виконання норм законодавства щодо
відходів, у тому числі і відносно
необхідності подання на погодження
проектів лімітів на утворення та
розміщення відходів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що підстав для
визнання протиправними та скасування
пунктів 3, 6, 7, 8, 9, 12-а, 13 Припису немає.

Щодо пунктів 4 та 5 оскаржуваного
Припису, яким позивача зобов'язано
розробити документи, що обґрунтовують
обсяги викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря з матеріалами
інвентаризації; отримати дозвіл на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, колегія суддів
зауважує на таке.

Частина 5 ст. 11 Закону України "Про
охорону атмосферного повітря"
передбачає, що викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами можуть
здійснюватися після отримання дозволу,
який видається територіальним органом
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань екології та природних ресурсів
за погодженням із територіальним
органом спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони здоров'я.

Пунктом 1.15.5 Наказу Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища та ядерної безпеки України
від 10.02.1995р. № 7 "Про затвердження
Інструкції про зміст та порядок
складання звіту проведення
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин на підприємстві",
зареєстрованого в Мін'юсті від 15.03.1995р.
№ 61/587, встановлено, що стаціонарне
джерело забруднення атмосфери це
підприємство, цех, агрегат, установка
або інший нерухомий об'єкт, що зберігає
свої просторові координати протягом
певного часу і здійснює викиди
забруднюючих речовин в атмосферу.

З огляду на викладене, АЗС та котел,
який працює на твердому паливі (дрова),
є стаціонарними джерелами забруднення
атмосфери.

Пунктом 2 Порядку, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. № 302 "Про затвердження
Порядку проведення та оплати робіт,
пов'язаних з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян-підприємців,
які отримали такі дозволи" передбачено,
що дозвіл на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами (далі - дозвіл)
це офіційний документ, який дає право
підприємствам, установам, організаціям
та громадянам-підприємцям (далі -
суб'єкт господарювання) експлуатувати
об'єкти, з яких надходять в атмосферне
повітря забруднюючі речовини або їх
суміші, за умови дотримання
встановлених відповідних нормативів
граничнодопустимих викидів та вимог до
технологічних процесів у частині
обмеження викидів забруднюючих
речовин протягом визначеного в дозволі
терміну.

Дозвіл видається суб'єкту
господарювання - власнику
стаціонарного джерела викиду, з якого
надходять в атмосферне повітря
забруднюючі речовини або їх суміші.

Відповідно до п. 4 цього Порядку для
отримання дозволу суб'єкт
господарювання: оформляє заяву; готує
документи, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів забруднюючих речовин;
проводить інвентаризацію стаціонарних
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами, пилогазоочисного
обладнання; проводить оцінку впливу
викидів забруднюючих речовин на стан
атмосферного повітря на межі
санітарно-захисної зони та інші.

З огляду на викладене, для отримання
дозволу на викиди забруднюючих речовин
суб'єкту господарювання необхідно
розробити документи, в яких
обґрунтовуються обсяги викидів
забруднюючих речовин та провести
інвентаризацію стаціонарних джерел
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами.

Пунктом 1.3. Наказу Міністерства
екології та природних ресурсів України
від 10.05.2010р. №177 "Про затвердження
Інструкції про порядок та критерії
взяття на державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, викидів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря",
зареєстрованого в Мін'юсті від 22.05.2002р.
№445/6733, передбачено, що дані про викиди
та обсяги забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря,
готуються на підставі матеріалів
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин.

Відповідно до пункту 4.2. цього ж наказу
об'єкти проводять інвентаризацію видів
та обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря.

За результатами інвентаризації
встановлюється необхідність взяття їх
на державний облік за критеріями,
наведеними в розділі 2 цієї Інструкції.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів
України від 13.12.2001р. № 1655 "Про
затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря" передбачено, що
державний облік включає в себе
проведення інвентаризації викидів та
обсягів забруднюючих речовин на
зазначених об'єктах".

Згідно з частиною 2 п. 4 Постанови
Кабінету Міністрів України від 13.12.2001р.
№ 1655 "Про затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря" для взяття на
державний облік зазначеними об'єктами
проводиться інвентаризація видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря,
видів і ступенів впливу на його стан
фізичних та біологічних факторів.

Тобто, вищезазначеними нормами
законодавства встановлено, що для
взяття на облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, в обов'язком
порядку необхідно провести
інвентаризацію видів та обсягів
забруднюючих речовин, що викидаються в
атмосферне повітря.

Під час перевірки Інспекцією було
встановлено, що потенційними джерелами
забруднення атмосферного повітря є АЗС
та котел, який працює на твердому
паливі (дрова).

В ході розгляду справи підтверджений
той факт, що інвентаризація викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря не проводилась, документи, в
яких обґрунтовуються обсяги викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря відсутні, що є порушенням
ст.ст.10 та 11 Закону України "Про охорону
атмосферного повітря". Крім того,
відсутнє пилогазоочисне обладнання на
підприємстві.

ТОВ АФ "Червоносільська" не взяте
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Сумській області на державний облік у
сфері охорони атмосферного повітря,
тому не складає статистичну звітність
2-тп(повітря).

На думку позивача, у нього відсутня
необхідність розробляти всі дозвільні
документи в сфері охорони атмосферного
повітря, оскільки Наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища від 10.05.2002 року № 177
затверджено Інструкцію "Про порядок та
критерії встановлення на державний
облік об'єктів, які завдають чи можуть
завдати шкідливий вплив на здоров'я
людей та стан атмосферного повітря,
видів та об'ємів забруднюючих речовин,
які викидаються в атмосферне повітря".
Згідно з цією Інструкцією визначено
перелік та обсяг забруднюючих речовин,
у разі викиду об'єктом таких речовин в
атмосферне повітря та у відповідних
обсягах, цей об'єкт підлягає державній
реєстрації, яка здійснюється шляхом
отримання дозволу на викиди в
атмосферне повітря. Оскільки викиди в
атмосферне повітря підприємством не
здійснюються і державним інспектором
під час перевірки не було встановлено
види та об'єми забруднюючих речовин,
які викидаються в атмосферне повітря,
що вказують на необхідність отримання
дозволу на викиди, то зазначені в
приписі положення є безпідставними.

До того ж Наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 16.08.2004 року № 317 затверджено
перелік типів устаткування, для яких
розробляються нормативи
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин із стаціонарних
джерел, згідно з яким визначені
підприємства та їх вид діяльності, які
потребують отримання дозволу на викиди
в атмосферне повітря.

Цей перелік зареєстровано
Міністерством юстиції України 06.09.2004
року за № 1102/9701, в цей перелік входить:
енергетика та переробна промисловість;
виробництво та обробка металів;
промисловість з переробки мінеральної
сировини; хімічна промисловість;
виробництво і обробка деревини;
обробка та видалення відходів; інші
види діяльності. Підприємство не
входить до жодної галузі промисловості
зазначеної в переліку, а отже не
зобов'язане отримувати дозвіл на
викиди в атмосферне повітря.

У зв'язку з вищезазначеним, на думку
позивача, відсутня необхідність
розробляти всі дозвільні документи в
сфері охорони атмосферного повітря.

Проте, вказані доводи позивача
спростовуються нормами чинного
законодавства, викладеними вище.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання протиправними та скасування
пунктів 4 та 5 Припису.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо визнання протиправним та
скасування пункту 1 Припису (загальний
пункт), яким зобов'язано позивача
розробити заходи по усуненню виявлених
порушень, копію надати в ДЕІ у Сумській
області, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки підстав для
скасування пунктів 2-13 Припису немає, а
тому, законних підстав для визнання
незаконним та скасування пункту 1-го
також немає.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
зауважує на те, що відповідно до ст. 20
Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища"
до компетенції відповідача, як органу
влади, що забезпечує дотримання
державної політики в галузі охорони
навколишнього природного середовища
та використання природних ресурсів,
відноситься встановлення порядку
надання інформації про стан
навколишнього природного середовища, а
тому вимога відповідача, яка викладена
у пункті 1 Припису, є законною і
правомірною.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що позовні вимоги ТОВ
АФ "Червоносільська" про скасування
Припису Державної екологічної
інспекції в Сумській області №11 від 05
лютого 2014 року є необґрунтованими,
неправомірними та, відповідно, не
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з підстав,
наведених вище.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів апеляційної інстанції
підтверджує, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому посилання позивача в
апеляційній скарзі на порушення судом
ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
"Червоносільська" залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 08.04.2014р.
по справі № 818/665/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.