Справа № 2-а-1853/09/1670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2014 р. м. Київ
К-21479/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Полтавський алмазний інструмент" на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.11.2009 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.04.2010 у
справі № 2а-1853/09/1670

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Полтавський
алмазний інструмент"

до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області

до Головне управління
Міндоходів у Полтавській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень та часткове
скасування рішень про застосування
штрафних (фінансових)санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2008 року Товариством до суду
заявлений позов, з урахування змін, про
скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції від 18.12.2007 №
/0, від 06.03.2008 № /1, від 13.05.2008 №
/2, від 31.07.2008 № /3, якими
позивачу Державною податковою
інспекцією визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 73 165,00 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 25 170,10 грн.
за порушення вимог Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
та рішень від 18.12.2007 № , від 29.02.2008
№ /1, від 13.05.2008 № /2, від 23.07.2008
№ /3 в частині застосування до
позивача штрафних (фінансових) санкцій
у розмірі 101 514,74 грн. за порушення
строків розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Постановою суду першої інстанції
позовні вимоги задоволено частково:
податкові повідомлення - рішення від
18.12.2007 № /0, від 06.03.2008 № /1, від
13.05.2008 № /2, від 31.07.2008 № /3
визнано протиправним та скасовано
повністю, а рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій від 18.12.2007
№ , від 29.02.2008 № /1, від 13.05.2008
№ /2, від 23.07.2008 № /3 визнано
недійсними та скасовані в частині
нарахування пені за порушення термінів
розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності на
суму 1 463 508,82 руб. РФ за період з 13.10.2006 по
16.10.2006, на суму 1 444 986,60 руб. РФ за період з
14.11.2006 до 20.11.2006.

Апеляційний адміністративний суд
постановою від 27.04.2010 судове рішення
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог щодо скасування рішень
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 18.12.2007 № , від 29.02.2008 №
/1, від 13.05.2008 № /2, від 23.07.2008 №
/3 в частині нарахування пені за
порушення термінів розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності на
суму 1 463 508,82 руб. РФ за період з 13.10.2006 по
16.10.2006, на суму 1 444 986,60 руб. РФ за період з
14.11.2006 до 20.11.2006 скасував і в цій частині
прийняв нову постанову про відмову у
задоволенні позову. В частині мотивів
щодо скасування податкових
повідомлень - рішень та рішень про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, ухвалених державним
податковим органом за наслідками
неодноразового адміністративного
оскарження через дріб, судове рішення
першої інстанції змінено, в іншій
частині судове рішення першої
інстанції залишено без змін.

Не погодившись із судовими рішеннями,
позивач до Вищого адміністративного
суду України подав касаційну скаргу із
доповненнями, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права, а саме положень Закону України
"Про порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті" та ст. 250
Господарського кодексу України,
просить зазначені судові рішення в
частині відмови у задоволенні позову
про скасування рішень від 18.12.2007 №
, від 29.02.2008 № /1, від 13.05.2008 №
/2, від 23.07.2008 № /3 скасувати та
в цій частині постановити нове рішення,
яким рішення Державної податкової
інспекції від 18.12.2007 № , від 29.02.2008
№ /1, від 13.05.2008 № /2, від 23.07.2008
№ /3 в частині застосування до
Товариства штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 101 514,74 грн. скасувати
за незаконністю.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить її відхилити з
мотивів необґрунтованості.

Під час підготовки справи до
касаційного розгляду Державною
податковою адміністрацією в
Полтавській області було подано
клопотання про заміну первісного
відповідача у порядку процесуального
правонаступництва.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допускає заміну відповідача у
справі - Державну податкову
адміністрацію в Полтавській області на
його правонаступника - Головне
управління Міндоходів у Полтавській
області, а Державну податкову
інспекцію у м. Полтаві на Державну
податкову інспекцію у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами першої і апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що підставою
ухвалення державним податковим
органом оспорюваних позивачем рішень
були висновки виїзної планової
комплексної документальної перевірки
Товариства з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2006 по
30.06.2007, викладені у акті від 07.12.2007, про
допущення позивачем ряду порушень, в
тому числі і порушення пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
ст. 1 Закону України "Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті".

Як вбачається з матеріалів касаційної
скарги, позивач по суті оскаржує судові
рішення в частині висновків щодо
правомірності нарахування пені за
порушення строків розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, яка
була нарахована за кожний день
прострочення терміну зарахування
валютної виручки на рахунок позивача
за експортований товар, включаючи
період з дати подання Товариством
позовної заяви до арбітражного суду
про стягнення заборгованості до дати
прийняття позовної заяви арбітражним
судом, а також період, на який перебіг
цього строку було зупинено у зв'язку з
прийняттям арбітражним судом позовної
заяви.

Приймаючи судове рішення в цій частині,
суд першої інстанції виходив з того, що
датою прийняття арбітражним судом
заяви, з якої терміни, передбачені
статтями 1 і 2 Закону України "Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті", зупиняються і пеня
за їх порушення не сплачується, є саме
дата звернення резидентом до суду з
позовною заявою про стягнення з
нерезидента заборгованості за
зовнішньоекономічним контрактом.
Таким чином суд дійшов висновку, що
нарахована державним податковим
органом пеня на суму 1 463 508,82 руб. РФ та
на суму 1 444 986,60 руб. з дати, наступної за
граничним терміном, до дати ухвалення
судового рішення арбітражним судом про
прийняття справи до провадження, є
безпідставною.

В свою чергу, судове рішення
апеляційної інстанції в цій частині
вмотивовано висновком про те, що
законодавець припинення нарахування
пені за порушення строків проведення
розрахунків в сфері ЗЕД пов'язує з
прийняттям судом позову до розгляду, що
є наслідком відповідних процесуальних
дій суду з наступним постановленням
ухвали про відкриття провадження, тому
ототожнення судом першої інстанції
дати прийняття арбітражним судом
позову з датою звернення
господарюючого суб'єкта до
відповідного суду є безпідставним.
Також апеляційний суд вважає, що Закон
України "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті"
передбачає єдину підставу для
звільнення резидента від
відповідальності у вигляді пені за
порушення строків повернення валютної
виручки або поставки товару, а саме
прийняття судом рішення про
задоволення позову резидента про
стягнення відповідної заборгованості
за зовнішньоекономічним договором. На
думку суду апеляційної інстанції
врегулювання питання про погашення
простроченої заборгованості між
резидентом та нерезидентом в інший
спосіб (в тому числі і у випадку
добровільної сплати боргу
нерезидентом після порушення судового
провадження за зверненням резидента)
ніж прийняття арбітражним судом
рішення про задоволення позову, не може
розглядатися як підстава для
звільнення від нарахування пені за
порушення строків розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.
Також суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що судом першої інстанції
порушено приписи ст. 6 Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами", яка
передбачає прийняття нових рішень та
податкових повідомлень - рішень лише в
разі часткового задоволення скарг
платника податків або додаткового
визначення податкового зобов'язання
та/або застосування фінансових
санкцій. Враховуючи зазначене суд
дійшов висновку, що оскаржувані
податкові повідомлення - рішення та
рішення, ухвалені через дріб, прийняті
всупереч приписам спеціального
законодавства, і лише з цих підстав
підлягають скасуванню.

За змістом ч. 1 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, основні засади державної політики
щодо розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності
визначені Законом України від 23.09.1994 №
185/94-ВР "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті".
Статтями 1, 2 цього Закону термін
розрахунків за експортно-імпортними
операціями до 01.01.2008 передбачався до 90
днів (з 01.01.2008 згідно Закону України від
31.05.2007 № 1108-V "Про внесення змін до
Закону України "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті", строк
зарахування виручки в іноземній валюті
(відстрочення імпортних поставок)
збільшено до 180 днів).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 185/94-ВР
порушення резидентами термінів,
передбачених статтями 1 і 2 цього
Закону, тягне за собою стягнення пені
за кожний день прострочення у розмірі
0,3 відсотка від суми неодержаної
виручки (митної вартості
недопоставленої продукції) в іноземній
валюті, перерахованої у грошову
одиницю України за валютним курсом
Національного банку України на день
виникнення заборгованості.

Частиною 2 ст. 4 зазначеного Закону
визначено, що у разі прийняття судом,
Міжнародним комерційним арбітражним
судом чи Морською арбітражною комісією
при Торгово-промисловій палаті України
позовної заяви резидента про стягнення
з нерезидента заборгованості, яка
виникла внаслідок недотримання
нерезидентом термінів, передбачених
експортно-імпортними контрактами,
терміни, передбачені статтями 1 і 2
цього Закону, зупиняються і пеня за їх
порушення в цей період не сплачується.

Згідно з пп. 5.1 п. "б" розділу IV
"Арбітражне провадження" Регламенту
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України
провадження у справі порушується
поданням належно оформленої позовної
заяви до Арбітражного суду.

Днем подання позовної заяви вважається
день його отримання Міжнародним
комерційним арбітражним судом, а при
відправленні позовної заяви поштою -
дата штемпеля на конверті поштового
відомства за місцем відправлення.

З системного аналізу вказаних правових
норм можна зробити висновок, що дата
звернення резидента з позовом до
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України про
стягнення з нерезидента
заборгованості за експортно-імпортним
контрактом або дата відправлення
позову поштою є датою прийняття
позовної заяви судом, внаслідок чого
зупиняється нарахування пені за
порушення строків здійснення
розрахунків у іноземній валюті,
встановлених статтями 1, 2 Закону №
185/94-ВР, та пеня за їх порушення не
сплачується.

Враховуючи викладене та фактичні
обставини справи, суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, правомірно виходив
з того, що резидент звільняється від
відповідальності у вигляді пені за
порушення строків повернення валютної
виручки з дати прийняття позовної
заяви до арбітражного суду, яка (дата) у
відповідності до Регламенту
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України при
відправленні позовної заяви поштою є
датою штемпеля на конверті поштового
відомства за місцем відправлення.

Що стосується позиції судів попередніх
інстанцій стосовно нарахування пені з
моменту виникнення прострочення до
моменту погашення боргу внаслідок
отримання коштів від
боржника-нерезидента після порушення
провадження у справі, суд касаційної
інстанції вважає за потрібне зазначити
наступне.

З урахуванням приписів статей 1, 2, 4 та п.
2 ст. 32 Закону України від 24.02.1994 № 4002-XII
"Про міжнародний комерційний арбітраж",
згідно якого третейський суд приймає
постанову про припинення арбітражного
розгляду, коли, зокрема, позивач
відмовляється від своєї вимоги, якщо
тільки відповідач не висуне заперечень
проти припинення розгляду і
третейський суд не визнає законний
інтерес відповідача в остаточному
врегулюванні спору, рішення суду про
задоволення позову не є виключною
підставою для несплати пені за
порушення відповідних строків.
Аналогічні наслідки мають наставати й
у разі, коли провадження у справі
припиняється за заявою резидента про
відмову від позову у зв'язку з тим, що
нерезидент виконав зобов'язання за
експортно-імпортним контрактом після
подання позовної заяви до Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України, що
є підтвердженням правомірності
поведінки резидента.

Отже, підстава для нарахування пені за
порушення термінів має визначатися з
урахуванням причин припинення
провадження у справі. Зокрема, якщо
провадження у справі припинено за
заявою позивача про відмову від
позовних вимог у зв'язку з виконанням
відповідачем умов контракту, що
свідчить про порушення відповідних
строків нерезидентом, підстав для
поновлення строків та нарахування
резиденту пені немає.

Судами попередніх інстанцій
вищенаведені норми чинного
законодавства до уваги взяті не були.

Зазначене свідчить про порушення
судами вимог ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, а
обґрунтованим - рішення, ухвалене судом
на підставі повного і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтвердженими тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Окрім законності і обґрунтованості,
судове рішення має відповідати й іншим
вимогам, до яких належать вичерпність
(повнота), визначеність, точність,
зрозумілість.

Вичерпність (повнота) - така
властивість судового рішення, яка
характеризує повноту відповіді суду на
всі правові питання, що були поставлені
перед ним на вирішення. Вичерпним
судове рішення вважатиметься тоді,
коли ним буде повністю вирішено спір
між сторонами і дано відповідь на всі
вимоги позивача та заперечення
відповідача.

Без визначеності судового рішення не
може бути судового захисту.
Визначеністю характеризуються всі
частини судового рішення. Особливо
необхідна вона для резолютивної
частини. При частковому задоволенні
вимог суд точно зазначає, чиї вимоги
задоволені, в якому розмірі, що
присуджується, у разі повної відмови у
задоволенні вимог резолютивна частина
точно визначає, кому і в чому
відмовлено. Невизначеність судового
рішення призводить до його скасування.

Як вбачається з матеріалів справи
резолютивні частини судових рішень
першої та апеляційної інстанцій по
суті позовних вимог є нечіткими,
зокрема, розмір застосованих до
позивача фінансових санкції має
умовний характер, визначити яку саме
суму фінансових санкцій за висновком
суду застосовано до позивача
неправомірно або правомірно неможливо.

Враховуючи наведене, судові рішення
першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи
необхідно врахувати викладене, а також
положення Порядку направлення
органами державної податкової служби
України податкових повідомлень
платникам податків, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 21.06.2001 № 253,
із змінами та доповненнями,
зареєстрованого в Мін'юсті України
06.07.2001 № 567/5758, який було розроблено
відповідно до Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" та
Закону України "Про державну податкову
службу в Україні", Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг", законів з питань
зовнішньоекономічної діяльності та
інших законодавчих актів, відповідно
до яких органам державної податкової
служби України надано право
застосовувати штрафні (фінансові
санкції), пп. 4.3 п. 4 якого зазначено, що
за результатами розгляду скарг
виноситься податкове
повідомлення-рішення та через дріб
номер скарги, щодо якої надсилається
податкове повідомлення - рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Полтавський
алмазний інструмент" задовольнити
частково.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.11.2009 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.04.2010 у
справі № 2а-1853/09/1670 скасувати, а
матеріали справи направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва