Справа № 813/612/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
Справа № 876/2462/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:
Кухтея Р.В.

суддів:
Клюби В.В., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання
Саламахи О.І.

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Лупій Х.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 05 лютого 2014
року про залишення позовної заяви без
розгляду за позовом ОСОБА_3 до
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про зобов'язання
вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року позивач звернувся із
зазначеним позовом, в якому просив
зобов'язати Головне управління
Міндоходів у Львівській області
вчинити певні дії, а саме : змінити
формулювання причин звільнення.

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 05.02.2014 р.
позовну заяву було залишено без
розгляду у зв'язку з пропущенням
встановленого законом строку
звернення до адміністративного суду.

Не погоджуючись із даною ухвалою, її
оскаржив ОСОБА_3 Апеляційну скаргу
мотивує тим, що після його звернення до
відповідача із заявою про зміну
формулювання причин звільнення,
відповідач не заперечував його права
на це і не відмовляв у цьому, а лише
роз'яснював про порядок подачі
відповідних документів, тому така
поведінка відповідача не давала йому
можливості вважати, що його права
порушені.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача ОСОБА_1, який
апеляційну скаргу підтримав,
представника відповідача Лупій Х.Ю.,
яка просила апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а ухвалу суду першої
інстанції без змін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що наказом
Державної податкової інспекції у
Львівській області № 24-о від 30.01.2012 р.
лейтенанта податкової міліції ОСОБА_3,
оперуповноваженого відділу фізичного
захисту управління фізичного захисту
та охорони управління податкової
міліції ДПА у Львівській області, було
звільнено з посади та податкової
міліції у запас Збройних Сил України за
п.п. «Г» п.64 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, за
скороченням штатів.

З копії направлення на медичний огляд
до військово-лікарської комісії ГУ МВС
України у Львівській області
вбачається, що позивач був направлений
на такий огляд з метою визначення його
придатності до військової служби,
після проходження якого отримав
свідоцтво про хворобу № 42 від 03.03.2012 р.,
згідно якого він не придатний до
військової служби зі зняттям з
військового обліку.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
30.05.2013 р. позивач звернувся до Головного
управління Міндоходів у Львівській
області із заявою про заміну
формулювання причин свого звільнення,
на яку отримав відповідь №К-47/07-6/9 від
12.06.2013 р., у якій вказувалось, що
висновок ВЛК має бути затверджений
Центральною військово-лікарською
комісією МВС України.

З відповіді голови Центральної
військово-лікарської комісії МВС
України № 55/2-К-61 від 22.10.2013 р.
вбачається, що в медично-експертній
документації ВЛК відсутні відомості
про звільнення ОСОБА_3 зі служби в
податковій міліції.

У зв'язку з цим позивач 02.11.2013 р.
звернувся до Міністерства доходів і
зборів України, на що отримав відповідь
№ 6309/К/99-99-04-02-01-14 від 04.12.2013 р. про
відсутність підстав для внесення змін
до наказу про звільнення №24-о від 30.01.2012
р.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
чинним законодавством України не
передбачено можливості досудового
порядку вирішення спору з даних
відносин, які склалися між сторонами.

Приймаючи ухвалу про залишення позову
без розгляду, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку щодо
застосування до спірних правовідносин
положень КАС України, проте не вірно
здійснив обчислення процесуального
строку, з якого слід рахувати момент
порушення прав позивача і, як наслідок,
прийшов до помилкового висновку про
його пропуск.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 99 КАС
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Враховуючи зміст поданих позивачем
заяв та отриманих на них відповідей,
колегія суддів вважає, що у них не
йдеться мова про відмову у реалізації
прав позивача, а лише роз'яснюється
порядок подачі документів для
вирішення його звернення, тому
приходить до висновку, що ОСОБА_3
дізнався про порушення його прав з
відповіді Міністерства доходів і
зборів України № 6309/К/99-99-04-02-01-14 від
04.12.2013 р., а тому саме з цієї дати слід
рахувати шестимісячний строк
звернення до суду із адміністративним
позовом.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що суд першої
інстанції, залишаючи без розгляду
позовну заяву, позбавив позивача
можливості захистити свої права та
інтереси, відповідно порушив його
право на захист прав, свобод та
інтересів і розгляд справи в
адміністративному суді, гарантовані
ст.6 КАС України.

Європейський суд з прав людини у своїй
прецедентній практиці виходить із
того, що положення пункту 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод гарантує
кожному право подати до суду будь-який
позов, що стосується його цивільних
прав і обов'язків. Проте право на суд не
є абсолютним і воно може бути піддане
обмеженням, дозволеним за змістом, тому
що право на доступ до суду за своєю
природою потребує регулювання з боку
держави. Разом з тим, такі обмеження не
повинні впливати на доступ до суду чи
ускладнювати цей доступ таким чином і
такою мірою, щоб завдати шкоди суті
цього права, та мають переслідувати
законну мету. Проявом цього права є
забезпечення для кожної особи
можливості звернутися до суду.

Європейський Суд з прав людини у справі
«Іліан проти Туреччини» зазначає, що
правило встановлення обмежень доступу
до суду у зв'язку з пропуском строку
звернення повинно застосовуватися з
певною гнучкістю і без надзвичайного
формалізму, воно не застосовується
автоматично і не має абсолютного
характеру; перевіряючи його виконання
слід звертати увагу на обставини
справи.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
передбачає, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржувану
ухвала суду першої інстанції необхідно
скасувати як таку, що постановлена з
порушенням норм процесуального права з
направленням справи до суду першої
інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 05 лютого 2014
року у справі № 813/612/14 скасувати, а
справу направити для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :
Р.В.Кухтей

Судді :
В.В. Клюба

І.О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 03.06.2014 р.