Справа № 817/1153/14
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1153/14

26 травня 2014 року 12год. 30хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Комшелюк Т.О. за участю секретаря
судового засідання Лукащик Ю.Ю. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Оніщук В.П.,

відповідача: представник Кондратенко
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області

про визнання дій протиправними,
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з адміністративним
позовом до відповідача про визнання
протиправними дій податкового органу
щодо проведення перевірки
своєчасності сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності, за наслідками
яких складений акт від 13.12.2013р. №521та
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 24.12.2013р.
№, яким позивача, на підставі
встановленого порушення граничного
строку сплати суми грошового
зобов'язання з орендної плати з
юридичних осіб, визначеного п.287.3 ст.287
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) та на підставі ст.126
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) за затримку на 243
календарних дня сплати суми грошового
зобов'язання у розмірі 101262,63 грн.,
зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20%
у сумі 20252,51 грн. за платежем орендна
плата з юридичних осіб. В обґрунтування
заявлених позовних вимог позивач
вказує, що податковим органом при
проведенні перевірки не дотримано
вимог п.79.2 ст.79 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) щодо прийняття наказу на
проведення перевірки та вручення його
посадовим особам позивача. Також
вказує, що у 2009-2010рр. всупереч
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції 29.03.2004р. за №377/89/76,
податковий орган самостійно змінив
призначення платежів, що визначалися
позивачем в платіжних дорученнях в
результаті чого, штучно у лютому,
березні 2013р.виникала заборгованість по
орендній платі за земельні ділянки
державної та комунальної власності, як
наслідок було безпідставно
застосовано штрафні (фінансові)
санкції за несвоєчасну сплату. Також,
зазначає, що самостійна зміна
податковим органом призначень
платежів призвела до викривлення
показників задекларованих та
сплачених сум орендної плати у
обліковій карточці платника податку за
2009-2011рр..Просив суд визнати
протиправними дії податкового органу
та скасувати оскаржуване податкове
повідомлення-рішення.

Представник відповідача
адміністративний позов не визнав з
підстав, викладених в письмових
запереченнях. У відповідності до
поданих письмових заперечень
представник відповідача зазначив, що
позивачем невчасно сплачувалися
узгоджені суми податкових зобов'язань
по орендній платі за земельні ділянки
державної та комунальної власності у
лютому, березні 2013р., в результаті чого,
до платника податків на підставі п.126.1
ст.126 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) було застосовано штрафні
(фінансові) санкції у 2013р. Просив суд
відмовити в задоволені позовних вимог
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги слід
задовольнити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ДПІ у м. Рівному
ГУ Міндоходів у Рівненській області
було проведено перевірку своєчасності
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності Управлінням
капітального будівництва ВК РМР.

За наслідками проведення перевірки ДПІ
у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області складений акт про
своєчасність сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності від 13.12.2013р. №521
(далі - акт перевірки). У відповідності
до акту перевірки податковим органом
проведено перевірку своєчасності
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності на підставі
пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Відповідно до ст.62 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), одним із способів
здійснення податкового контролю є
перевірки та звірки відповідно до
вимог цього Кодексу, а також перевірки
щодо дотримання законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи у
порядку, встановленому законами
України, що регулюють відповідну сферу
правовідносин.

У відповідності до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), органи державної
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Статтею 75 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) визначено види
перевірок, які мають право проводити
органи державної податкової служби, а
саме: камеральні, документальні,
фактичні.

У свою чергу, документальні перевірки
можуть бути плановими або
позаплановими, а також виїзними або
невиїзними.

Документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні органу державної
податкової служби (пп.75.1.2 п.75.1 ст.75
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Особливості проведення документальної
невиїзної перевірки визначено ст.79
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Так, документальна невиїзна перевірка
здійснюється у разі прийняття
керівником органу державної
податкової служби рішення про її
проведення та за наявності обставин
для проведення документальної
перевірки, визначених статтями 77 та 78
цього Кодексу. Документальна невиїзна
перевірка здійснюється на підставі
зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1
статті 75 цього Кодексу документів та
даних, наданих платником податків у
визначених цим Кодексом випадках, або
отриманих в інший спосіб, передбачений
законом (п.79.1 ст.79 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

У відповідності до п.79.2 ст.79
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), документальна
позапланова невиїзна перевірка
проводиться посадовими особами органу
державної податкової служби виключно
на підставі рішення керівника органу
державної податкової служби,
оформленого наказом, та за умови
надіслання платнику податків
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення або
вручення йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки.

Виконання умов цієї статті надає
посадовим особам органу державної
податкової служби право розпочати
проведення документальної невиїзної
перевірки.

Судом встановлено, що податковим
органом проведено саме документальну
невиїзну позапланову перевірку
позивача, однак рішення керівника
органу державної податкової служби,
оформленого наказом не приймалося та
не надсилалося (не вручалося) посадовим
особам позивача. Копія такого наказу на
проведення перевірки Управління
капітального будівництва ВК РМР до
матеріалів справи відповідачем не
долучено.

У відповідності до п.81.3 ст.81
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), під час проведення
перевірок посадові (службові) особи
органів державної служби повинні діяти
у межах повноважень, визначених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Діяльність органів державної влади
регулюють закони та підзаконні акти,
які дають суб'єктам владних
повноважень можливість користування
певною свободою розсуду при вирішенні
питань і встановлюють межі такої
свободи, тобто наділяють їх
дискреційними повноваженнями.

Тобто, для органів державної влади та
їх службових осіб діє
спеціально-дозвільний принцип
конституційного права, який, поширюючи
свій нормативний вплив на органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, суттєво обмежує цих
суб'єктів у виборі варіантів чи моделі
своєї поведінки. Адже вони зобов'язані
діяти лише таким чином та у такий
спосіб, як це прямо передбачено
конституційно-правовими нормами,
законами України і лише в межах
закріпленої за ними компетенції.

Вчинення ж державним органом чи його
посадовою особою дій у межах
компетенції, але непередбаченим
способом, у непередбаченій законом
формі або з виходом за межі компетенції
є підставою для визнання таких дій та
правових актів, прийнятих у процесі їх
здійснення, неправомірними та
незаконними.

Враховуючи вищевикладене, судом
встановлено, що Управління
капітального будівництва ВК РМР не
було обізнане, що стосовно нього за
наявності відповідних обставин у
певний час та у певному місці
здійснюватиметься документальна
невиїзна позапланова перевірка;
податковим органом не приймалося
будь-яке рішення, що оформлене наказом
керівника податкового органу, про
проведення документальної невиїзної
позапланової перевірки Управління
капітального будівництва ВК РМР; копія
наказу про проведення документальної
невиїзної позапланової перевірки не
була вручена (надіслана) посадовим
особам позивача; відповідачем не було
надіслано (вручено) посадовим особам
позивача письмове повідомлення про
дату початку та місце проведення такої
перевірки, а тому є всі підстави
стверджувати, що податковий орган
вийшов за межі наданих йому
повноважень і діяв поза межами
правового поля.

Згідно ч.1 ст.70 КАС України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Належністю доказу є об'єктивна
можливість цього доказу
підтверджувати обставину, факт, що має
значення для вирішення справи та
стосується її предмету. Допустимістю
доказу є його можливість містити у собі
доказову інформацію, тобто його
зовнішнє вираження, форма.

Судом встановлено, що форма акту
перевірки не затверджена жодним
наказом Міністерства доходів і зборів
України, а самостійно розроблена
відповідачем.

У відповідності до ч.3 ст.70 КАС України,
докази, одержані з порушенням закону,
судом при вирішенні справи не беруться
до уваги.

А тому, зафіксована інформація у акті
перевірки від 13.12.2013р. №521 не може бути
взята до уваги судом у відповідності до
ч.3 ст.70 КАС України, оскільки така
інформація одержана з порушенням
закону.

Судом також встановлено, що приймаючи
податкове повідомлення-рішення форми
«Ш» від 24.12.2013р. №, яким Управління
капітального будівництва ВК РМР на
підставі встановленого порушення
граничного строку сплати суми
грошового зобов'язання з орендної
плати з юридичних осіб визначеного
п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) та на підставі ст.126
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) за затримку на 243
календарних дня сплати суми грошового
зобов'язання у розмірі 101262,63грн.
зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20%
у сумі 20252,51грн. за платежем орендна
плата з юридичних осіб, відповідач
стверджує про несвоєчасність сплати
позивачем узгодженої суми податкового
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності за лютий,
березень 2013р.

Як вбачається з акта перевірки від
13.12.2013р. №521, Управлінням капітального
будівництва ВК РМР в порушення п.287.3
ст.287 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) затримано сплату
узгодженої суми податкового
зобов'язання нарахованого у звітній
податковій декларації з плати за землю
(орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності) від
14.02.2013р. №; у уточнюючій
податковій декларації з плати за землю
(орендної плати за земельні ділянки
державної або комунальної власності)
від 28.02.2013р. №, а саме: на 234 дня по
строку сплати 30.03.2013р., фактично
погашено 19.11.2013р. на суму 6252,25 грн.; на 243
дні по строку сплати 30.03.2013р., фактично
погашено 28.11.2013р. на суму 44780,91 грн.; на 212
днів по строку сплати 30.04.2013р., фактично
погашено 28.11.2013р. на суму 24706,11 грн.; на 213
днів по строку сплати 30.04.2013р., фактично
погашено 29.11.2013р. на суму 15549,00 грн.; на 214
днів по строку сплати 30.04.2013р.. фактично
погашено 30.11.2013р. на суму 9974,36 грн..

Порядок нарахування та сплати
платником податків плати за землю, в
т.ч. орендної плати за земельну ділянку,
визначено розділом ХІІІ Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями).

Підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки (п.288.1
ст.288 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Платником орендної плати є орендар
земельної ділянки (п.288.2 ст.288
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Об'єктом оподаткування є земельна
ділянка, надана в оренду (п.288.3 ст.288
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Розмір та умови внесення орендної
плати встановлюються у договорі оренди
між орендодавцем (власником) і
орендарем (п.288.4 ст.288 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями).

Податковий період, порядок обчислення
орендної плати, строк сплати та порядок
її зарахування до бюджетів
застосовується відповідно до вимог
статей 285-287 цього розділу (п.288.7 ст.288
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Базовим податковим (звітним) періодом
для плати за землю є календарний рік
(п.285.1 ст.285 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Базовий податковий (звітний) рік
починається 1 січня і закінчується 31
грудня того ж року (для новостворених
підприємств та організацій, а також у
зв'язку із набуттям права власності
та/або користування на нові земельні
ділянки може бути меншим 12 місяців)
(п.285.2 ст.285 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Платники плати за землю (крім фізичних
осіб) самостійно обчислюють суму
податку щороку станом на 1 січня і не
пізніше 20 лютого поточного року
подають відповідному органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою у порядку,
передбаченому статтею 46 цього Кодексу,
з розбивкою річної суми рівними
частками за місяцями. Подання такої
декларації звільняє від обов'язку
подання щомісячних декларацій. При
поданні першої декларації (фактичного
початку діяльності як платника плати
за землю) разом з нею подається довідка
(витяг) про розмір нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі (п.286.2 ст.286 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою (п.287.1
ст.287 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Податкове зобов'язання щодо плати за
землю, визначене у податковій
декларації на поточний рік,
сплачується рівними частками
власниками та землекористувачами
земельних ділянок за
місцезнаходженням земельної ділянки
за податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця протягом
30 календарних днів, що настають за
останнім календарним днем податкового
(звітного) місяця (п.287.3 ст.287
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Судом встановлено, що у відповідності
до поданих податкових декларацій за
2013р. позивачем задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності у
наступних розмірах.

У відповідності до поданої 14.02.2013р.
основної звітної декларації
Управлінням капітального будівництва
ВК РМР задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
лютий 49805,10грн., за березень у розмірі
49805,10грн..

У відповідності до поданої 28.02.2013р.
уточнюючої декларації за 2013р.
позивачем задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
лютий у розмірі 51033,16грн., за березень у
розмірі 51033,16грн. Нараховане до
збільшення податкове зобов'язання по
орендній платі за землі державної або
комунальної власності на 2013р.
(позитивне значення (р.13 - р.14)) за лютий у
сумі 1228,06грн., за березень у сумі
1228,06грн..

У відповідності до поданої 16.05.2012р.
уточнюючої декларації за 2013р.
позивачем задекларовано до сплати
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
лютий у розмірі 49865,19грн., за березень у
розмірі 49865,19грн. Нараховане до
зменшення податкове зобов'язання по
орендній платі за землі державної або
комунальної власності на 2013р.
(позитивне значення (р.14 - р.13)) за лютий у
сумі 1167,97грн., за березень у сумі
1167,97грн. Розмір завищення (переплата)
податкового зобов'язання по орендній
платі за землі державної або
комунальної власності минулих
податкових періодів за лютий, березень
становить 0,00грн.

Сплачено за лютий 2013р. у відповідності
до платіжного доручення від 29.03.2013р. №205
на суму 17251,28грн., від 29.03.2023р. №206 на суму
7411,42грн. Сплачено за березень 2013р. у
відповідності до платіжного доручення
від 17.04.2013р. №241 на суму 6700грн., від
17.04.2013р. №242 на суму 8700грн., від 22.04.2013р.
№249 на суму 25000грн., від 30.04.2013р. №264 на
суму 5000грн., від 30.04.2013р. №267 на суму
5700грн.

Судом встановлено, що сплачені кошти за
орендну плату за земельні ділянки
державної та комунальної власності за
лютий, березень 2013р.податковим органом
спрямовані в погашення податкового
боргу, що існував у 2009-2010рр.

Однак, суд не погоджується з такими
доводами податкового органу
враховуючи наступне.

На момент сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності, а саме за
2009-2010рр., був чинний Закон України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями).

Пунктом 7.7 ст.7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями) визначений принцип
рівності бюджетних інтересів.
Установлено, що податковий борг
погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Як визначено пп.7.1.1 п.7.7 ст.7 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями), джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку. Отже,
грошовий платіж є єдиною формою сплати
податкових зобов'язань і погашення
податкового боргу.

Згідно з п.6 ст.7 Закону України «Про
Національний банк України» від 20.05.1999р.
№679-XIV (із змінами та доповненнями),
національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за №377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції. При
цьому згідно з п.3.8 зазначеної
Інструкції реквізит «Призначення
платежу» платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного слідує, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому, суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп.16.5.2
п.16.5 ст.16 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями) слід
вважати сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями), який є
спеціальним законом з питань
оподаткування і установлює порядок
погашення зобов'язань юридичних або
фізичних осіб перед бюджетами та
державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових
платежів), нарахування і сплати пені та
штрафних санкцій, що застосовуються до
платників податків, визначено
вичерпний перелік заходів, які
вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п.7.7 ст.7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями),
податковий орган не наділений правом
чи обов'язком змінювати призначення
платежу, визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З аналізу норм Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-ІІІ (із змінами та
доповненнями), які встановлюють
відповідальність за порушення
податкового законодавства, вбачається,
що перелік таких порушень є вичерпним і
не підлягає розширеному тлумаченню.
Серед зазначених порушень немає
недотримання порядку погашення
податкового боргу та податкових
зобов'язань, встановленого п.7.7 ст.7
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями).

Отже, чинним законодавством України (на
час сплати Управлінням капітального
будівництва ВК РМР узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності за 2009-2010рр.) не
передбачено застосування спеціальних
заходів відповідальності за порушення
платником податків вимог щодо
першочергового погашення податкового
боргу та виконання податкових
зобов'язань у порядку календарної
черговості їх виникнення. У вказаних
випадках до платника податків
вживаються передбачені Законом
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ (із
змінами та доповненнями) заходи
примусового стягнення податкового
боргу, а також застосовуються штрафні
санкції за порушення граничних строків
сплати податкових зобов'язань.

Аналогічно вказані норми права було
застосовано Верховним Судом України в
постанові від 20.06.2011р. у справі №21-80а11.
Відповідно до ст.244-2 КАС України -
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, розглядаючи вказану
справу по суті, суд враховує рішення
Верховного Суду України від 20.06.2011р. у
справі №21-80а11 та вирішує спір з
урахуванням правової позиції.

Також, згідно ч.1 ст.72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть бути оскаржені в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін (ч.2
ст.255 КАС України).

Обставини недотримання податковим
органом законодавства щодо зміни
призначення платежів без згоди
платника податків у 2009-2010 роках
підтверджується рішеннями судів,
долученими позивачем до матеріалів
справи.

Даними судовими рішеннями встановлено
що, спрямування податковим органом
поточних платежів позивача на
погашення податкового боргу в порядку
черговості його виникнення в
попередніх звітах податкових періодах,
до набрання чинності Податковим
кодексом України, призвело до
викривлення показників задекларованих
та сплачених сум у обліковій картці
платника податку та, як наслідок, до
невірного визначення суми недоїмки
станом на 01.01.2011р.

Також, судом встановлено, а
представником відповідача не
заперечується, що всупереч приписам
пп.66.1.5 п.66.1 ст.66 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) податковий орган не вніс
змін до облікових даних платника
податків на підставі рішень суду, що
набрали законної сили.

Проте, в ході розгляду справи судом
встановлено, що це не єдине порушення
вчинене податковим органом під час
проведення перевірки та прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Так, аналіз розрахунку штрафних
санкцій та облікова картка платника
податку свідчить, що уточнююча
декларація з плати за землю від
16.05.2013р.розцінювалася податковим
органом як сплата податкового боргу з
орендної плати, а дата прийняття цієї
уточнюючої декларації розцінювалася
відповідачем як дата фактичної сплати
податкових зобов'язань.

З такими діями податкового органу суд
не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 та п.2 ст.50 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями), у разі якщо у
майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу)
платник податків самостійно виявляє
помилки, що містяться у раніше поданій
ним податковій декларації (крім
обмежень, визначених цією статтею), він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої податкової
декларації за формою чинного на час
подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати
такий розрахунок, якщо відповідні
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно виявлені.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), податковий борг - сума
узгодженого грошового зобов'язання (з
урахуванням штрафних санкцій за їх
наявності), але не сплаченого платником
податків у встановлений цим Кодексом
строк, а також пеня, нарахована на суму
такого грошового зобов'язання.

В силу вимог пп.14.1.152 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), погашення податкового
боргу - зменшення абсолютного значення
суми такого боргу, підтверджене
відповідним документом.

Згідно ст.87 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), джерелами самостійної
сплати грошових зобов'язань або
погашення податкового боргу платника
податків є будь-які власні кошти, у тому
числі ті, що отримані від продажу
товарів (робіт, послуг), майна, випуску
цінних паперів, зокрема корпоративних
прав, отримані як позика (кредит), та з
інших джерел, з урахуванням
особливостей, визначених цією статтею,
а також суми надміру сплачених
платежів до відповідних бюджетів.

Сплата грошових зобов'язань або
погашення податкового боргу платника
податків з відповідного платежу може
бути здійснена також за рахунок
надміру сплачених сум такого платежу
(без заяви платника) або за рахунок
помилково та/або надміру сплачених сум
з інших платежів (на підставі
відповідної заяви платника) до
відповідних бюджетів.

Джерелами погашення податкового боргу
платника податків є будь-яке майно
такого платника податків з урахуванням
обмежень, визначених цим Кодексом, а
також іншими законодавчими актами.

З системного аналізу наведених норм
вбачається, що податковий борг, про
який йде мова в ст.126 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями), може бути
погашено коштами та іншим майном
(майновими правами) платника податків.

Отже, податковий борг не може бути
погашений шляхом подання уточнюючих
розрахунків із зазначенням в них
меншої суми податкових зобов'язань, а
ніж ті суми, які були задекларовані
раніше.

За наведених обставин, суд звертає
увагу, що подання позивачем у
відповідності до вимог ст.50
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), уточнюючого розрахунку,
яким зменшено суми самостійно
визначених грошових зобов'язань, не є
тотожним поняттю «погашення
податкового боргу», тобто сплатою
боргу з плати за землю за рахунок майна
платників податків. Подання
уточнюючого розрахунку тягне за собою
зміну раніше задекларованих
податкових зобов'язань, в даному
випадку шляхом їх зменшення у зв'язку
із виявленою помилкою, і ніяким чином
не може бути прирівнюватися до поняття
«погашення податкового боргу».

У відповідності до постанови
Верховного Суду України від 05.12.2006р.,
суд не може підміняти державний орган,
рішення якого оскаржується, приймаючи
замість рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень. Рішення,
в якому недійсну частину не можна
виокремити, ідентифікувати, є
недійсним в цілому.

У зв'язку з неналежним обліком
задекларованих та сплачених сум
платником податку ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області, суд
не приймає доводів відповідача про
здійснення зарахування поточних
податкових зобов'язань за лютий,
березень 2013р.в рахунок погашення
податкового боргу у 2009-2010р., оскільки
відповідачем невірно реалізовано
повноваження, що передбачені п.87.9 ст.87
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Відповідно до ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства України
від 06.07.2005р. №2747-IV (із змінами та
доповненнями), кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області не доведено
правомірності прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, в
той час, як Управлінням капітального
будівництва ВК РМР спростовано
належними та допустимими доказами
безпідставність висновків податкового
органу, що зроблені в акті перевірки.

Таким чином, застосування штрафних
(фінансових) санкцій до Управління
капітального будівництва ВК РМР
передували дії відповідача по
самовільній зміні призначення
платежів та зарахування грошових
коштів в рахунок погашення податкового
боргу минулих періодів у 2009-2010рр.
всупереч волі платника податку. Такі
дії податкового органу суперечать
приписам Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000р. №2181-ІІІ
(із змінами та доповненнями) та
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за №377/89/76, як наслідок податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
ГУ Міндоходів у Рівненській області
ДПС форми «Ш» від 24.12.2013р. №, яким
Управління капітального будівництва
ВК РМР на підставі встановленого
порушення граничного строку сплати
суми грошового зобов'язання з орендної
плати з юридичних осіб визначеного
п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) та на підставі ст.126
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями) за затримку на 243
календарних дня сплати суми грошового
зобов'язання у розмірі 101262,63 грн.
зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20%
у сумі 20252,51 грн. за платежем орендна
плата з юридичних осіб є протиправним
та належить до скасування в повному
обсязі.

Судові витрати присуджуються на
користь позивача відповідно до ст.94 КАС
України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області щодо проведення
перевірки управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради з питань
своєчасності сплати узгодженої суми
податкового зобов'язання по орендній
платі за земельні ділянки державної та
комунальної власності, за наслідками
якої складено акт № 521 від 13 грудня 2013
року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 24 грудня 2013 року.

Присудити на користь позивача -
управління капітального будівництва
виконавчого комітету Рівненської
міської ради із Державного бюджету
судовий збір у розмірі 255,78 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комшелюк
Т.О.