Справа № 818/8381/13-а
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 р. Справа № 818/8381/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Курило Л.В.,

суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретарів судового
засідання - Мурга С.С., Дудки О.А.

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Сумської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
11.12.2013р. по справі №
818/8381/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Сумської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Сумській області

про визнання протиправними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2011 року позивач - ФО-П ОСОБА_1 -
звернувся до суду з позовом до Сумської
міжрайонної державної податкової
інспекції, в якому просив визнати
протиправним податкове
повідомлення-рішення від 19.07.2010р.
№/0, винесене на підставі акта
перевірки від 01.07.2010р. №10/17-НОМЕР_1-300,
яким позивачу визначено (донараховано)
суму податкового зобов'язання за
платежем "податок з доходів фізичних
осіб" в сумі 31315,27грн. та визнати
протиправним податкове
повідомлення-рішення від 19.07.2010р.
№/0, винесене на підставі акта
перевірки від 01.07.2010р. №10/17-НОМЕР_1-300,
яким позивачу визначено (донараховано)
суму податкового зобов'язання за
платежем "податок з доходів найманих
працівників" з урахуванням штрафних
фінансових санкцій в загальному
розмірі 41006,43грн.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 05.07.2011р., в задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 12.09.2013 року касаційну скаргу
задоволено частково. Постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 14.04.2011р. та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 05.07.2011р. скасовано. Справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 11.12.2013 року
проведено заміну відповідача -
Сумської міжрайонної державної
податкової інспекції на
правонаступника - Сумську об'єднану
державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Сумській області.

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено в
повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Сумської міжрайонної державної
податкової інспекції № /0 від 19
липня 2010 року про визначення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 суми
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 31315 грн.
27 коп.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Сумської міжрайонної державної
податкової інспекції № 000431702/0 від 19
липня 2010 року про визначення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 суми
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в загальному
розмірі 41006,43 грн., із них за основним
платежем - 13668,81 грн. та штрафні
(фінансові) санкції - 27337,62 грн.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції просив
постанову суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу
відповідача без задоволення.

Представник відповідача в судове
засідання суду апеляційної інстанції
не прибув, про дату, час та місце
судового розгляду повідомлявся
своєчасно та належним чином.

В судове засідання, призначене на 07.05.2014
року, сторони не прибули, про дату, час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, вислухавши позивача,
переглянувши в межах апеляційної
скарги постанову суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 взятий на
податковий облік в Лебединському
відділенні Сумської МДПІ з 08. 05. 2007 року
за №3455. З 15.05.2007 р. по 31.12.2007 р. позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування, з 01.01.2008 р. по 31.03.2010 р. - на
загальній системі оподаткування,
платником податку на додану вартість
не зареєстрований.

Згідно з реєстраційними даними видами
господарської діяльності суб'єкта
господарської діяльності ОСОБА_1
визначено за КВЕД, крім інших: 52.12.0 -
"роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах без
переваги продовольчого асортименту;
55.30.2 -"кафе", 55.40.0 - "бари".

В період з 14.06.2010 р. по 25.06.2010р.
працівниками Сумської МДПІ проведено
планову виїзну перевірку дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 за період з
08.05.2007р. по 31.03.2010р., за результатами якої
складено акт перевірки від 01.07.2010 р. №
10/17-НОМЕР_1-300 ( т.1 а.с.28-50 ).

Згідно з висновками акту перевірки,
податковим органом встановлені
порушення позивачем вимог, а саме:

- ст.13 Декрету Кабінету Міністрів
України №13-92 від 26.12.1992р. "Про
прибутковий податок з громадян", який
діяв в частині оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю, та який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб",
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин, (далі - Закон № 889-ІV), в
результаті чого донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за період,
що перевірявся, на суму 31315,27 грн., в тому
числі: в період - І квартал 2010 р. в сумі
31315,27 грн.;

- п.п. 6.3.2 п.6.3 ст. 6, п.п.6.3.3 п.6.3 ст.6, п.п.8.1.1
п.8.1 ст.8, п.19.2.а ст. 19, п.п. 4.2.1 п.4.2 ст.4, п.п
"а" п.17.2 ст. 17, п.19.2 ст. 19 Закону №889- ІV, в
результаті чого донарахований податок
з доходів фізичних осіб на загальну
суму 13668,81 грн., в тому числі по періодах:
2007 р. - 10198,84 грн., 2008 р. - 1570,60 грн., 2009 р. -
1714,56 грн., 2010 р. - 184,81 грн.

19.07.2010 р. на підставі акту перевірки №
10/17-НОМЕР_1-300 винесено податкове
повідомлення-рішення № /0 про
визначення суми податкового
зобов'язання за платежем - податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності в
розмірі 31315,27 грн., в тому числі за
основним платежем - 31315,27 грн. ( Т.1 а.с.9)
та податкове повідомлення-рішення №
/0, яким визначено суму
податкового зобов'язання за платежем -
податок з доходів найманих працівників
в сумі 41006,43 грн., в т.ч. 13668,81 грн. - за
основним платежем, 27337,62 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями ( Т.1
а.с.10).

Не погодившись із податковими
повідомленнями - рішеннями № /0 та
№ /0, позивач звернувся із
зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем при прийнятті
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень невірно застосовано норми
чинного законодавства при неповному та
неправильному встановленні всіх
дійсних обставин справи, в зв'язку з чим
вони підлягають скасуванню.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів
апеляційної інстанції зважає на
наступне.

Щодо порушення позивачем вимог ст. 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»
№13-92 колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для визначення позивачу суми
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності згідно
податкового повідомлення - рішення №
/0 слугував висновок
контролюючого органу, викладений в
акті перевірки від 01.07.2010 р., про
заниження суми чистого доходу за 1
квартал 2010 року на суму 208768,46 грн.,
оскільки в порушення, як на думку
податкового органу, вимог статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»
№13-92 та ст. 13 Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом від
21.04.1993 року №12, та додатку №10 до
Інструкції, до загальної суми валового
доходу, задекларованого підприємцем
протягом 1 кварталу 2010 року не включено
доход в сумі 208768,46 грн. від реалізації
товарно - матеріальних цінностей
станом на 31.03.2010 року. Націнка на
реалізацію ТМЦ 100% врахована згідно
пояснень ОСОБА_1 вх. №2913/1 від 22.06.2010
року.

Відповідно до частини 2 статті 13
розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

Норми витрат, що враховуються при
оподаткуванні доходів громадян, які
займаються підприємницькою діяльністю
без створення юридичної особи ,
затвердженні ГДПІ України від 18.01.1993 р.
№36-32 та викладені в додатку №6 до
Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом від 21.04.1993 року
№12, ( із наступними змінами і
доповненнями), зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 09.06.1993 р.
за №64, про що є пряме застереження в
абзаці 2 пункту 13 цієї Інструкції.

Згідно додатка №7 «Про склад валових
витрат виробництва (обігу), що
виключаються із валового доходу
платників податку - фізичних осіб» до
названої Інструкції положення ст.5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» застосовуються
в частині підтвердження первинними
документами витрачених сум згідно з
операціями ( які відповідають переліку
ст.5), за результатами або за участю яких
у податковому періоді ( у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід.

До декларації про доходи, одержані за
звітний період, включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь - якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально. Виключно
факт одержання доходу може бути
підставою для включення до валових
витрат звітного періоду не всіх підряд
видатків, а тільки тієї їх частини, яка
прямо цьому доходу відповідає.

Системний аналіз наведених правових
норм свідчить про те, що при визначенні
сукупного чистого доходу, як об'єкту
оподаткування, до розрахунку
приймаються фактично отримана у
звітному періоді фізичною особою -
суб'єктом підприємницької діяльності
сума валового доходу та фактично
витрачена у зв'язку з отриманням цього
доходу сума витрат.

14.06.2010 року під час проведення
перевірки уповноваженими особами
позивача в присутності перевіряючих
осіб проведено інвентаризацію товарно
- матеріальних цінностей, про що
складено акт контрольної перевірки
інвентаризації товарно - матеріальних
цінностей №277/17/НОМЕР_1 за підписом СПД
ФО ОСОБА_1 та бухгалтера ОСОБА_2 Книга
обліку доходів та витрат ф.№10 за період
з 01.01.2008 року по 23 березня 2010 року для
перевірки СПД ОСОБА_1 не надана, а в
книзі обліку доходів та витрат ф.№10 за
№2902/2, зареєстрованій 24.03.2010 року,
відсутні записи. Шляхом обрахування
визначена фактична реалізація товарно
- матеріальних цінностей станом на
31.03.2010 року ( врахована націнка на
реалізацію ТМЦ 100% згідно письмових
пояснень ОСОБА_1 вх. № 2913/1 від 22.06.2010
року).

Для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

При цьому, платники податків
зобов'язані забезпечити зберігання
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, а також
документів, пов'язаних із виконанням
вимог законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, не менш як 1095 днів з
дня подання податкової звітності, для
складення якої використовуються
зазначені документи.

Якщо документи, на підставі яких
визначені об'єкти оподаткування та/або
податкові зобов'язання, пов'язані з
предметом перевірки, проведенням
процедури адміністративного
оскарження прийнятого за її
результатами податкового
повідомлення-рішення або судового
розгляду, такі документи повинні
зберігатися до закінчення перевірки та
передбаченого законом строку
оскарження прийнятих за її
результатами рішень та/або вирішення
справи судом, але не менше 1095 днів з дня
подання податкової звітності.

З метою дослідження питання формування
валових витрат у перевіряємому періоді
колегію суддів апеляційної інстанції
у позивача витребовувались копії
первинних документів , що
підтверджують формування валових
витрат за період з 2008 р. по 1 квартал 2010
року, але позивач не надав витребувані
документи та в письмових пояснених,
наданих 12.03.2014 року до суду апеляційної
інстанції, зазначив, що ним було
забезпечено зберігання документів
протягом не менше 1095 днів або вирішення
справи судом, а оскільки термін
зберігання склав більше ніж 1095 днів,
позивач вважав їх подальше зберігання
недоцільним. ( т.2 а.с.31.)

Щодо посилання позивача на те, що
частина товару, яка була відсутня у
фактичних залишках не була ним
реалізована у зв'язку з тим, що товар
знищений чи мали місце крадіжки
колегія судді зазначає наступне.

Для забезпечення достовірності даних
бухгалтерського обліку та фінансової
звітності підприємства зобов'язані
проводити інвентаризацію активів і
зобов'язань, під час якої перевіряються
і документально підтверджуються їх
наявність, стан і оцінка.

Об'єкти і періодичність проведення
інвентаризації визначаються власником
(керівником) підприємства, крім
випадків, коли її проведення є
обов'язковим згідно з законодавством.

Порядок проведення інвентаризацій
встановлений Інструкцією по
інвентаризації основних засобів,
нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей,
грошових коштів і документів та
розрахунків, затвердженою наказом
Міністерства фінансів України від
11.08.1994 р. № 69.

Пунктом 3 зазначеної Інструкції
передбачено, що проведення
інвентаризації є обов'язковим: при
зміні матеріально відповідальних осіб
(на день прийому - передачі справ); при
встановленні фактів крадіжок або
зловживань, псування цінностей (на день
встановлення таких фактів).

Для проведення інвентаризаційної
роботи розпорядчим документом
керівника створюються постійно діючі
інвентаризаційні комісії.

Результати контрольних перевірок
інвентаризацій оформляються актом.
Реєстрацію проведених контрольних
перевірок здійснює бухгалтерія у
спеціальній книзі.

Таким чином, єдиним належним способом
встановлення нестачі чи надлишку
товарно - матеріальних цінностей може
бути їх інвентарізація, проведена з
дотриманням вимог Інструкції по
інвентаризації основних засобів,
нематеріальних активів, товарно -
матеріальних грошових коштів,
документів і розрахунків, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№69 від 11.08.1994 року.

Позивачем жодних заходів щодо
відшкодування збитків в сумі 208768 грн.
не вжито, пояснень осіб, відповідальних
за збереження товару, а також актів
списання знищених ( пошкоджених ) або
викрадених товарів, не надано а ні під
час перевірки, а ні до суду.

Не приймаються до уваги посилання ФО-П
ОСОБА_1 щодо відсутності у нього
документів на товар, який не виявлено
під час інвентаризації внаслідок його
знищення чи крадіжок з боку його
працівників, оскільки під час судового
розгляду документальних доказів
стосовно пошкодження чи крадіжки
товару позивачем не надано.

Наданий позивачем акт обрахування
залишків ТМЦ (а.с. 113 т.1 ) та акт
інвентаризації (а.с. 117-119 т.1) не можуть
заслуговувати на увагу, оскільки в ході
проведення перевірки вони не
надавались, що підтверджується описом
документів, наданих для перевірки,
власноручно складеним позивачем (
т.1а.с.22), інформацією, викладеною в
даних актах, податковий орган на час
прийняття оскаржуваних рішень не
володів, у зв'язку з чим вказані акти
не можуть бути доказом на
підтвердження обставин крадіжки
товару чи його псування.

В ході документальної перевірки ФО-П
ОСОБА_1 за даними декларацій про
доходи, реєстраторів розрахункових
операцій, списку-опису вибуткових
товарно-транспортних накладних в
періоді, що перевірявся, податковим
органом встановлено обсяги придбаного
та реалізованого товару, і визначено
отриманий підприємцем валовий дохід ,
а саме: за 2007 рік - в розмірі 166160,9 грн.,
за 2008 рік - в розмірі 73663,75 грн., за 2009 рік
- в розмірі 111206 грн., за 1 квартал 2010
року - в розмірі 27487,5 грн.

Як убачається із акту перевірки та
списків - описів вибуткових товарно -
транспортних накладних, наданих на
перевірку, позивач за 2008 рік придбав
товарно - матеріальні цінності на суму
79416,97 грн., з якого, згідно даних
реєстратора розрахункових операцій та
декларації про доходи за 2008 рік ,
реалізовано на суму 73663,75 грн., тобто,
залишок нереалізованої продукції
фактично повинен був становити 5753,22
грн. (79416,97 грн. - 73663,75 грн.). Під час
обрахування таким чином суми залишку, в
тому числі за наступні періоди, згідно
товарно - транспортних накладних,
наданих на перевірку за 2008 р., за 2009 р.,
за період з 01.01.2010 року по 31.03.2010 року,
даних реєстраторів розрахункових
операцій, поданих звітів за 2008 р., 2009 р.,
за 1 квартал 2010 року, та, враховуючи
придбаний товар за період з 01.04.2010 року
по 13.06.2010 року на суму 50538,38 грн. та
реалізований на суму 25300,50 грн., станом
на 31.03.2010 року у позивача повинно було
обліковуватись товару на суму 244242,73
грн. Однак інвентарізацією,
проведеною під час перевірки,
встановлено, що станом на 31.03.2010 року
залишок товарно - матеріальних
цінностей, обрахований згідно акту
інвентаризації, враховуючи 100% надбавку
за товар, склав на суму 7986,77 грн. (33224,65
грн.+25300,50 грн.) - 50538,38 грн.). Таким чином,
встановлено, що позивачем, крім іншого,
було реалізовано також товару на суму
236255,96 грн. (244242,73 грн.-7986,77 грн.),
оскільки в залишках товарних запасів
він не значиться.

За вирахуванням задекларованого за 1
квартал 2010 року валового доходу, згідно
з визначеними в ході інвентаризації
залишками, товар на загальну суму 208768
грн. ФОП ОСОБА_1 був реалізований, але
встановити вартість, за якою фактично
відбулась реалізація цього товару, не
вбачається можливим, оскільки в
порушення ст. 13 Декрету №13-92,
необхідних документів позивачем ані до
перевірки, ані до суду не надано.

Як передбачено чинним податковим
законодавством України, платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності на
підставі даних, не підтверджених
первинними документами, регістрами
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, іншими документами.

У разі якщо до закінчення перевірки
платник податків не надає посадовим
особам контролюючого органу, які
проводять перевірку, документи
(незалежно від причин такого ненадання,
крім випадків виїмки документів або
іншого вилучення правоохоронними
органами), що підтверджують показники,
відображені таким платником податків у
податковій звітності, вважається, що
такі документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності.

Під час проведення остаточного
розрахунку податку, який сплачується з
отриманого громадянином протягом року
доходу, включаються документально
підтверджені витрати, пов'язані з
отриманням цього доходу. Якщо ці
витрати не можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами у
відсотках до валового доходу. При
цьому, норма витрат, що враховується
при оподаткуванні інших доходів, до
яких, зокрема, відносяться і доходи,
одержані від інших видів діяльності,
включаючи торгівельну, встановлені у
розмірі 25 відсотків до валового доходу
(частина III додатку 6 до Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом
Головної ДПІ України від 21.04.1993 р. № 12,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин).

Враховуючи, що ФО-П ОСОБА_1 в ході
перевірки не надані жодні документи,
які б підтверджували склад валових
витрат позивача, понесених при
отриманні валового доходу в загальній
сумі 208768грн., то відповідно до вимог ч. 2
ст. 13 Декрету КМУ № 13-92,податковий
орган при проведенні остаточних
розрахунків визначення податкового
зобов'язання повинен був врахувати
валові витрати за нормами,
встановленими Інструкцією про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом
Головної ДПІ України від 21.04.1993 р. № 12
(чинної на час виникнення спірних
правовідносин).

Разом з тим, при донарахуванні ФОП
ОСОБА_1 податку з доходів фізичних
осіб-суб'єктів підприємницької
діяльності в розмірі 31315грн.27коп.
(208768грн.46коп.*15%), податковим органом не
були враховані валові витрати за
встановленими нормами.

Тобто, при визначенні податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності в розмірі
31315грн.27коп. орган податкової служби
невірно застосував методику
донарахування податкового
зобов'язання, визначену частиною III
додатку 6 до Інструкцією про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом
Головної ДПІ України від 21.04.1993 р. № 12.

Враховуючи, що податкове зобов'язання
нараховується податковим органом, а
суд не може підміняти орган, якому
чинним податковим законодавством
надано повноваження визначати
податкові зобов'язання, тому колегія
суддів вважає правомірними висновки
суду першої інстанції щодо скасування
податкового повідомлення - рішення №
/0 від 19.07.2010 року, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності в
розмірі 31315,27 грн.

Щодо порушення позивачем вимог п.6.3 ст.6
Закону №889-ІV колегія суддів зазначає
наступне.

Перевіркою встановлено (стор. 14-15 Акта),
що позивачем під час виплати
працівникам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 заробітної плати
надавалась соціальна пільга без
подання працедавцю заяви щодо права на
її застосування, в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб в сумі 858,05 грн., в тому
числі по періодах: 2008 р. -309,92 грн., 2009 р.
-363,42 грн., 2010 р. - 184,81 грн.

Як передбачено п. 6.1. ст. 6 Закону України
" Про податок з доходів фізичних осіб ",
з урахуванням норм пункту 6.5 цієї
статті платник податку має право на
зменшення суми загального місячного
оподатковуваного доходу, отримуваного
з джерел на території України від
одного працедавця у вигляді заробітної
плати, на суму податкової соціальної
пільги.

Відповідно до підпунктів 6.3.1. та 6.3.2. п.6.3
ст.6 зазначеного Закону, податкова
соціальна пільга застосовується до
нарахованого місячного доходу
платнику податку у вигляді заробітної
плати виключно за одним місцем його
нарахування (виплати).

Згідно п.п 6.3.2 п.6.3 ст.6 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
платник податку подає працедавцю заяву
про самостійне обрання місця
застосування податкової соціальної
пільги (далі - заява про застосування
пільги) за формою, визначеною
центральним податковим органом.
Податкова соціальна пільга починає
застосовуватися до нарахованих
доходів у вигляді заробітної плати з
дня отримання працедавцем заяви
платника податку про застосування
пільги. Пільга не застосовується до
доходу, нарахованого до моменту
отримання такої заяви, крім випадків,
зазначених у підпункті 6.3.3 цього
пункту. Платник податку, який змінює за
самостійним рішенням місце отримання
податкової соціальної пільги,
зобов'язаний надати працедавцю за
попереднім місцем її застосування
заяву про відмову від такої пільги
(далі - заява про відмову від пільги) за
формою, визначеною центральним
податковим органом. Така заява не
подається, якщо платник податку
припиняє трудові відносини з таким
працедавцем з будь-яких підстав, а
також у випадках, визначених у
підпункті 6.3.3 цього пункту. Працедавець
відображає у складі річної податкової
звітності всі випадки отримання заяв
платників податку про застосування
пільги та заяв про відмову від такої
пільги.

Вищий адміністративний суд України
від 12.09.2013 року, скасовуючи постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 14.04.2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.07.2011 року,
зазначив, що судами попередніх
інстанцій відмова у позові в цій
частині мотивована виключно наявністю
пояснювальної записки позивача,
наданої під час проведення перевірки
стосовно відсутності таких заяв,
судами не досліджено ні момент, ні
підстави подання таких заяв
працівниками позивача, зазначені особи
не були допитані в якості свідків щодо
підтвердження факту подання заяв про
надання соціальної пільги.

На вимогу суду апеляційної інстанції
позивач не надав до суду апеляційної
інстанції документів на підтвердження
моменту подання заяв працівників про
надання соціальної пільги, а також
підстав подання вказаних заяв.

Крім того, позивач не надав доказів на
підтвердження відображення у складі
річної податкової звітності всіх
випадків отримання заяв платників
податку про застосування соціальної
пільги.

Відповідно до п. 1.3 наказу ДПА України
від 11 червня 2004 року № 326 «Про
затвердження Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
щодо дотримання податкового та
валютного законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами, зареєстрованого
Міністерством юстиції України 30 червня
2004 року за № 803/9402 (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
перед початком проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків за
місцезнаходженням податкового органу
посадова особа, відповідальна за
проведення перевірки, зобов'язана
прийняти надані суб'єктом
підприємницької діяльності документи,
пов'язані із здійсненням
підприємницької діяльності за період,
що перевіряється.

Зазначені документи приймаються за
описом, складеним платником податків
за власним бажанням.

Опис наданих для перевірки документів
складається у двох примірниках
особисто суб'єктом

підприємницької діяльності в
присутності посадової особи,
відповідальної за проведення
перевірки. В описі в обов'язковому
порядку зазначається кожний переданий
документ із зазначенням його
найменування, номера та дати видачі. У
разі наявності значної кількості
однотипних документів, наприклад,
накладних на придбання товару, в описі
допускається запис із зазначенням
назви однотипних документів (накладна),
їх кількість, за який період діяльності
вони надані та кількість аркушів.

З матеріалів справи (стор. 32 Акта)
вбачається, що опис наданих до
перевірки документів складений
бухгалтером ОСОБА_2 за підписом
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 в присутності працівника
податкового органу .

Під час перевірки позивачем особисто
було підписано пояснювальну записку, в
якій останнім зазначено, що відсутні
заяви про застосування податкової
соціально пільги від працівників
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
(Т. 1 а.с.21).

Копії заяв позивач надав лише до
суду першої інстанції. (Т. 1 а.с.86-88), які
не були пред'явлені працівникам
податкового органу на перевірку.

Колегія суддів зазначає, що оскільки
вказані документи не надавалися на
перевірку, а тому не можуть бути взяті
до уваги при вирішенні спору по суті.

Таким чином, суд першої інстанції
безпідставно врахував при ухваленні
рішення документи, які не були надані
на перевірку податковому органу, що
призвело до невірного застосування
норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що
відповідачем правомірно визначено
податкове зобов'язання за платежем -
податок з доходів фізичних осіб за
основним платежем в сумі 858 грн. 05коп. та
за штрафними ( фінансовими) санкціями -
1716 грн. 10 коп.

Щодо висновків податкового органу про
заниження ФО-П ОСОБА_1 податку з доходів
фізичних осіб в грудні 2009 року на суму
90,74 грн. колегія суддів зазначає
наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 26.12.2003 р. № 2035 відповідно до
підпункту 6.3.2 п.6.3 ст.6 Закону України «
Про податок з доходів фізичних осіб»
затверджено Порядок надання
документів та їх склад при
застосуванні податкової соціальної
пільги .

Цей Порядок визначає єдині правила
подання платником податку з доходів
фізичних осіб (далі - платник податку)
документів та їх склад при отриманні
(застосуванні) податкової соціальної
пільги, на яку він має право згідно із
Законом України "Про податок з доходів
фізичних осіб" (далі - Закон).

Відповідно до п.3. Порядку податкова
соціальна пільга (далі - пільга)
застосовується до нарахованого
місячного доходу платника податку у
вигляді заробітної плати виключно за
одним місцем нарахування (виплати), яке
платник податку обирає самостійно,
стосовно чого він подає працедавцю
заяву про застосування пільги за
встановленою Державною податковою
адміністрацією формою.

Згідно п.4 Порядку пільга починає
застосовуватися працедавцем з
податкового місяця, в якому платник
податку подав працедавцю заяву про її
застосування з відповідними
документами, і зупиняється з
податкового місяця, в якому платник
податку подав заяву про відмову від
пільги або припинив трудові відносини
з таким працедавцем.

За змістом п. 1.7 ст.1 Закону України «
Про податок з фізичних осіб» звітний
податковий період - проміжок часу, який
розпочинається з першого календарного
дня першого місяця такого періоду та
закінчується останнім календарним
днем останнього місяця такого періоду.
Для місячного податкового періоду
перший та останній місяці збігаються.

Оскільки звітний податковий період
закінчується останнім календарним
днем останнього місяця такого періоду,
то незалежно від кількості
відпрацьованих працівником днів у
податковому місяці, в якому відбулося
звільнення, та незалежно від розміру
отриманого у такому місяці доходу,
податкова соціальна пільга, в силу
вимог п.4 вищевказаного Порядку, у
податковому місяці, в якому припинено
трудові відносини, до такого
працівника не застосовується.

Таким чином, позивач не дотримався
наведених вимог законодавства,
застосувавши податкову соціальну
пільгу до фізичних осіб - платників
податку ОСОБА_8 в розмірі 45,37 грн. та
ОСОБА_9 в розмірі 45,37 грн. в грудні 2009
року, коли вказані особи припинили
трудові відносини з таким працедавцем.

В даному випадку, позивач як податковий
агент, на якого Законом України «Про
податок з доходів фізичних осіб» було
покладено обов'язок нараховувати,
утримувати та сплачувати податок з
доходів фізичних осіб до бюджету від
імені та за рахунок платника податку,
подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, має нести відповідальність за
порушення норм цього Закону.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що відповідачем
правомірно визначено податкове
зобов'язання за платежем - податок з
доходів фізичних осіб за основним
платежем в сумі 90 грн. 74 коп. та за
штрафними ( фінансовими) санкціями - 181
грн. 48 коп.

Щодо порушення позивачем вимог пп. 4.2.1
п. 4.2 ст. 4, пп. 8.1.1 п. 8, пп. "а" п. 17.2 ст. 17, пп.
"а" п. 19.2 ст. 19 Закону № 889- ІV колегія
суддів зазначає наступне.

Перевіркою встановлено, що підприємець
в період з 8 травня 2007 року по 31 жовтня
2007 року здійснював закупівлю товару у
фізичних осіб, який у подальшому було
реалізовано. В порушення вимог пп. 4.2.1 п.
4.2 ст. 4, пп. 8.1.1 п. 8, пп. "а" п. 17.2 ст. 17, пп. "а"
п. 19.2 ст. 19 Закону № 889- ІV податок з
доходів фізичних осіб з виплаченого
громадянам доходу позивач не утримував
та до бюджету не перераховував,
податкові рахунки сум доходів ( форма
І-ДФ), нарахованих ( сплачених) на
користь платників податку, а також сум
утриманого з них податку до
Лебединського відділення Сумської
МДПІ не подавав. За результатами
перевірки, з урахуванням пояснень,
особисто наданих позивачем до
Сумської МДПІ (т.1 а.с.23), визначено
розмір виплачених громадянам доходів у
сумі 67492,24 грн. і донараховано податок з
доходів фізичних осіб на суму 10123,84
гривень.

За змістом п.2.1. ст.2 Закону України "
Про податок з доходів фізичних осіб " (
чинного на час виникнення спірних
правовідносин) платником податку з
доходів фізичної особи є резидент, який
отримує як доходи з джерелом їх
походження з території України, так і
іноземні доходи.

Підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 статті 4 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" ( чинного на момент виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що
до складу загального місячного
оподатковуваного доходу включаються,
зокрема, доходи у вигляді заробітної
плати, інші виплати та винагороди,
нараховані (виплачені) платнику
податку відповідно до умов трудового
або цивільно-правового договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону. Податок
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету під час виплати
оподатковуваного доходу єдиним
платіжним документом. Банки не мають
права приймати платіжні документи на
виплату доходу, які не передбачають
сплати (перерахування) цього податку до
бюджету. Якщо оподатковуваний дохід
нараховується, але не виплачується
платнику податку особою, що його
нараховує, то податок, який підлягає
утриманню з такого нарахованого
доходу, підлягає сплаті (перерахуванню)
до бюджету у строки, встановлені
законом для місячного податкового
періоду.

Отже, обов'язки нарахування, утримання
та сплати (перерахування) податку до
бюджету відповідно до підпункту 8.1.1
пункту 8.1 статті 8 Закону покладено на
податкового агента, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Пунктом 7.1 статті 7 вказаного Закону
визначено, що ставка оподаткування
встановлюється на рівні 15 відсотків
від об'єкта оподаткування.

За змістом п.п. «а» п. 17.2 статті 17 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" особою, відповідальною за
нарахування, утримання та сплату
(перерахування) до бюджету податку з
інших доходів є, зокрема, для
оподатковуваних доходів з джерелом їх
походження з України - податковий
агент.

Згідно п.п. «а» п.19.2 ст. 19 цього Закону
особи, які відповідно до цього Закону
мають статус податкових агентів,
зобов'язані своєчасно та повністю
нараховувати, утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок.

Стаття 20 вищезазначеного Закону
встановлює, що фінансово
відповідальними за порушення правил
нарахування, утримання та сплати до
бюджету податку з доходів фізичних
осіб, що здійснюються особами,
визначеними цим Законом податковими
агентами, є такі особи.

Вищий адміністративний суд України,
скасовуючи рішення попередніх судів, в
ухвалі від 12.09.2013 року зазначив, що суди
свої висновки щодо правомірності
встановлення податковим органом
порушення позивачем зазначених норм
законодавства обґрунтовували виключно
наявністю пояснень позивача та його
бухгалтера. При цьому, судами
попередніх інстанції не з'ясовано
питання підтвердження первинними
документами факт придбання товару та
взагалі не встановлені фізичні особи, у
яких було придбано відповідний товар.

На вимогу суду апеляційної інстанції
надати первинні документи, що
підтверджують факт придбання товару у
фізичних осіб в період з 08.05.2007 року по
31.10.2007 року, позивач не надав первинних
документів, пославшись на їх
відсутність.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП
ОСОБА_1 15.06.2007 року укладено договір
оренди приміщення під кафе-бар "
ІНФОРМАЦІЯ_1 ", за вказаним кафе-баром
з 09.11.2007 року зареєстрований РРО "
МІНІ-500.02 МЕ " ( стор.3 Акта) та в РУ ДААК
ДПАУ у Сумській області отримана
ліцензія серія НОМЕР_2 від 20.11.2007р. на
право роздрібної торгівлі
алкогольними напоями з 23.11.2007 року по
22.11.2008р.

Суму доходу в розмірі 166160 грн. 90 коп.
було самостійно задекларовано ФОП
ОСОБА_1 у поданому ним звіті суб'єкта
малого підприємництва - фізичної особи
- платника єдиного податку за четвертий
квартал 2007 року. ( т.1 а.с. 85 )

Податковим органом під час перевірки
встановлено, що згідно зі списком
вибуткових товарно-транспортних
накладних ( т.1 а.с.69) позивачем з 23.11.2007р.
по 31.12.2007р. було придбано товару на суму
15588 грн. 21коп. Враховуючи 100% націнку (т.1
а.с.24) при реалізації вказаного товару
позивач міг отримати дохід в сумі
31176грн. 42коп. У звіті суб'єкта малого
підприємництва ( т.1а.с.85) за 4 квартал 2007
року вказано дохід в розмірі 166160грн.
90коп. Враховуючи вказаний звіт, а також
пояснення позивача (т.1 а.с.23), суд
приходить до висновку, що позивачем,
крім іншого, було придбано товар у
фізичних осіб, на суму, яка не
підтверджена накладними, зокрема, на
суму 67492грн.24коп. (166160грн. 90коп.
(задекларований дохід з 100% націнкою) -
31776грн. 42коп. (дохід згідно з
накладними, враховуючи 100% націнку)
=134984грн. 48коп. : 2 ( націнка - 100%).

В наданих під час перевірки поясненнях
(т.1 а.с. 23) позивачем особисто зазначено,
що за період з 22.05.2007р. по 31.10.2007 р. у
нього відсутні первинні документи на
придбання товару, оскільки закупівля
товару здійснювалась у фізичних осіб
для подальшої реалізації. Придбання в
період з 15.05.2007 року по 31.11.2007 року
сільськогосподарської продукції у
фізичних осіб для подальшої реалізації
підтверджується також письмовими
поясненнями позивача, наданими ним до
суду апеляційної інстанції. ( т.2 а.с.14).

Згідно пункту 1.15 статті 1 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" (у редакції, що була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий агент - це
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізична особа чи представництво
нерезидента-юридичної особи, які
незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

В силу вимог підпункту 8.1.1 пункту 8.1
статті 8 названого Закону податковий
агент, який нараховує (виплачує)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, утримує податок від
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену у відповідних пунктах статті
7 цього Закону.

Водночас згідно з підпунктом 9.12.1
пункту 9.12 статті 9 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб"
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою від продажу нею
товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Відповідно до частини другої пункту 4.3
статті 4 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб" до складу
загального місячного або річного
оподатковуваного доходу платника
податку не включається дохід
(прибуток), одержаний самозайнятою
особою від здійснення нею
підприємницької або незалежної
професійної діяльності, якщо така
особа обрала спеціальну (спрощену)
систему оподаткування такого доходу
(прибутку) відповідно до закону.

Позивачем не надані як на перевірку
так і до суду довідки (форма 3-ДФ),
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 1 серпня 2006 року
№1063 «Про затвердження Порядку видачі
довідки про право фізичної особи на
отримання доходу від податкового
агента без утримання податку та її
форми» ( із змінами та доповненнями),
про те, що громадяни, у яких позивач
придбавав продукцію, виростили її на
своїх ділянках та мають право на
отримання доходу від податкового
агента при реалізації зазначеної
сільськогосподарської продукції, без
утримання податку з доходів фізичних
осіб.

Враховуючи, що придбання товару
здійснювалося позивачем у невідомих
фізичних осіб, будь - які документи про
реєстрацію таких осіб як суб'єктів
підприємницької діяльності - фізичних
осіб, а також доказів, що вказані особи
виростили продукцію на своїх ділянках
та мають право на отримання доходу від
податкового агента при реалізації
зазначеної сільськогосподарської
продукції, без утримання податку з
доходів фізичних осіб позивачем на
момент перевірки не представлено,
відтак колегія суддів вважає, що
позивач зобов'язаний був утримати та
сплатити до бюджету податок з доходу,
який виплачений на користь
постачальників.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідачем
правомірно донараховано ФОП ОСОБА_1
зазначений податок в розмірі 10123грн.
84коп. ( 67492грн. 24коп. *15%). та штрафні
санкції - в розмірі 20247,68 грн.

Також, під час перевірки (а.с.25,42-44)
встановлено, що за період з 23.11. 2007 р. по
31.12.2009 р. громадянка ОСОБА_10
здійснювала облік фінансово -
господарської діяльності ФО-П ОСОБА_11,
за що отримала від нього дохід на
загальну суму 17300 грн., з яких : за 2007 рік
- в сумі 500 грн., за 2008 - 2009 роки - по 700 грн.
щомісячно. При цьому, ОСОБА_10 в
трудових відносинах з СПД ФО не була
зареєстрована, податок з виплаченого
ОСОБА_10 доходу в загальному розмірі
2595,0 грн. ФОП ОСОБА_1 не утримувався та
до бюджету не перераховувався, що
призвело до порушення вимог підпункту
8.1.1 пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2 "а"
статті 19 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб" .

Допитана в якості свідка в суді першої
інстанції ОСОБА_10 пояснила, що з ФОП
ОСОБА_1 жодних угод, в т.ч. усних, не
укладала, коштів за консультації не
отримувала. Зазначені свідчення
враховані судом першої інстанції як
підстава для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до пункту 1.15 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб ( у редакції, що була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) податковий агент -
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ) або
фізична особа чи представництво
нерезидента - юридичної особи, які
незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.
Податковим агентом, зокрема, є фізична
особа, що є суб'єктом підприємницької
діяльності чи здійснює незалежну
професійну діяльність, яка
використовує найману працю інших
фізичних осіб, щодо виплати заробітної
плати (інших виплат та винагород) таким
іншим фізичним особам.

Працедавець - юридична особа (її філія,
відділення, інший відокремлений
підрозділ чи її представництво) або
фізична особа - суб'єкт підприємницької
діяльності (включаючи самозайнятих
осіб), яка укладає трудові договори
(контракти) з найманими особами та несе
обов'язки із сплати їм заробітної
плати, а також нарахування, утримання
та сплати цього податку до бюджету,
нарахувань на фонд оплати праці, інші
обов'язки, передбачені законами. ( п.1.17
ст.1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб»).

Відповідно до п.п.3.1.1. п.3.1 ст. 3 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» об'єктом оподаткування
резидента є загальний місячний
оподатковуваний дохід.

В силу вимог підпункту 8.1.1, підпункту
8.1.2 пункту 8.1 статті 8 названого Закону
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону та
перерахувати такий податок до бюджету
під час виплати оподатковуваного
доходу.

За порушення норм цього Закону,
зокрема при порушенні правил
нарахування, утримання та сплати до
бюджету податку з доходів платника
податку, що здійснюються особами,
визначеними цим Законом податковими
агентами, фінансово відповідальними є
такі особи.

З огляду на те, що під час розгляду
справи не встановлено, що між ФО-П
ОСОБА_1 та ОСОБА_10 існували трудові
відносини чи укладались цивільно -
правові угоди, судом першої інстанції
правомірно зроблено висновок щодо
скасування податкового повідомлення
рішення № /0 від 19.07.2010 року на суму
донарахованого ФОП ОСОБА_1 податку з
доходів фізичних осіб в розмірі
2595,00грн.

Зважаючи на те, що відсутні підстави
для донарахування суми податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб за основним платежем,
тому відсутні підстави для
застосування відносно позивача
штрафних санкцій в сумі 5190 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та акта перевірки ( т.1а.с.42)
позивачем в порушення вимог п.п.8.1.1. п.8.1
ст.8, п.п. «а» п.19.2 ст. 19 Закону №889- IV при
виплаті доходу працівникам ОСОБА_12 та
ОСОБА_9 занижено податок з доходів
фізичних осіб в сумі 1грн. 18коп., в тому
числі: за 2008 рік - в сум і 0,78 грн., за 2009
рік - в сум і 0,40 грн.,( арифметична
помилка), що не заперечувалось
позивачем під час розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правомірним висновок
податкового органу в частині
донарахування позивачу податкового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем в
сумі 1,18 грн. та за штрафними (
фінансовими) санкціями в сумі 2,36 грн.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм адміністративного процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції від 11.12.2013 року
частково не відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно ч.2 ст.205 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що постанова суду першої інстанції в
частині скасування податкового
повідомлення рішення № /0 від
19.07.2010 року на суму 33219 грн. 43 коп., в тому
числі: за основним платежем - 11071,81 грн.
та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 22147,62 грн. підлягає
скасуванню з прийняттям в цій частині
нової постанови про відмову в
задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині постанова суду першої
інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати по справі підлягають
розподілу в порядку ч. 3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч.1 ст.
198, ст. 202, ч.2 ст. 205, ст.ст. 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сумської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Сумській області
задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 11.12.2013р. по
справі № 818/8381/13-а скасувати в
частині скасування податкового
повідомлення рішення № /0 від
19.07.2010 року на суму 33219 грн. 43 коп., в тому
числі: за основним платежем - 11071,81 грн.
та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 22147,62 грн., в цій частині
прийняти нову постанову, якою у
задоволені позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
11.12.2013 року по справі №818/8381/13-а -
залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з
Державного бюджету витрати зі сплати
судового збору в розмірі 1 грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Присяжнюк О.В. Бартош Н.С. Повний
текст постанови виготовлений 12.05.2014 р.