Справа № 826/7045/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/5361/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України,
Міністерства соціальної політики
України, Пенсійного фонду України,
Державної виконавчої служби України,
Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві, треті
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів - Головне
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Головного управління
державної казначейської служби
України у м. Києві про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4
на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2013 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просив
визнати дії відповідачів
протиправними та зобов'язати їх
вчинити певні дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 жовтня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року, в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що дії відповідачів є
правомірними та такими, що не
суперечать чинному законодавству. При
дослідженні матеріалів справи, судом
не виявлено факту вчинення
відповідачами діянь чи прийняття ними
рішень, які б призвели або могли
призвести до порушення прав та
законних інтересів позивача.

У поданій касаційній скарзі позивач
заявив вимоги про скасування рішень
судів попередніх інстанцій, як таких,
що ухвалені із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

У доводах касаційної скарги, скаржник
зазначає, що він є учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС та віднесений
до 1 категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
інвалід I-ї групи. Рішеннями судів
позовні вимоги стосовно перерахунку та
виплати пенсії були задоволенні. Проте,
зазначені рішення виконанні не в
повній мірі, тому позивач просить
визнати дії відповідачів
протиправними, щодо невиконання Закону
України «Про виконавче провадження»
стосовно виплати в повному обсязі
перерахованого боргу на підставі
судових рішень та зобов'язати
здійснити виплату боргу, а також
відшкодувати моральну шкоду у розмірі
500000 грн.

Касаційний розгляд справи проведено в
попередньому судовому засіданні,
відповідно до статті 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Листом Міністерства соціальної
політики України від 03.12.2012 року
№ 2544/20/132-12 позивача повідомлено, що
відповідно до постанови КМ України від
23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» порядок обчислення пенсії
по інвалідності, яка настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, та пенсії у
зв'язку з утратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається КМ України.

Пунктом 3 розділу «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
державний бюджет на 2012 рік»
передбачено, що положення, зокрема,
ст.ст. 50, 51, 52, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Листом Державної виконавчої служби від
06.03.2013 року №-1893/313 позивача
повідомлено, що виконавчий лист
Оболонського районного суду м. Києва
від 08.09.2012 року № 2-а-1623/09 про
зобов'язання УПФ України в
Оболонському районі м. Києва здійснити
перерахунок державної пенсії
перебуває на виконанні у відділі
примусового виконання рішень.

Відповідно до повідомлень УПФ України
в Оболонському районі м. Києва,
позивачу за листопад 2010 року здійснено
перерахунок та виплату пенсії у
розмірі 142767,86 грн.

Як вбачається з листа УПФ України в
Оболонському районі м. Києва, рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 11.05.2011 року № 2-5438/10 виконано.
Позивачу здійснено перерахунок та
виплату пенсії у розмірі 64679,21 грн.

Постановою від 03.12.2012 року державним
виконавцем закінчено виконавче
провадження, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження».

Станом на 05.03.2013 року інформація про
оскарження постанови про закінчення
виконавчого провадження не надходила.

Відповідно до повідомлень УПСЗН
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 09.03.2011 року № 2-а-133/2011 виконано.
Сума перерахунку становить 56739,82 грн.

Постановою від 04.03.2013 року державним
виконавцем закінчено виконавче
провадження, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження».

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Рішенням Конституційного Суду України
від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 визначено, що
одним з визначальних елементів у
регулюванні суспільних відносин у
соціальній сфері є додержання принципу
пропорційності між соціальним
захистом громадян та фінансовими
можливостями держави, а також
гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень (абзац
сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).
При цьому Конституційним Судом України
взято до уваги статтю 22 Загальної
декларації прав людини, за якою розміри
соціальних виплат і допомоги
встановлюються з урахуванням
фінансових можливостей держави.
Європейський суд з прав людини у
рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі
проти Ірландії» констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
«Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від
12.10.2004 року (абзац шостий підпункту 2.1
пункту 2 Рішення).

Виходячи з викладеного Урядом
гарантовано виплати окремих видів
компенсацій, доплат і допомоги, у
розмірах, визначених постановами
Кабінету Міністрів України.

Стаття 63 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» закріплює норму, якою
встановлюється, що фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок
державного бюджету. Виконання цього
Закону залежить від фінансових
ресурсів доходної частини Державного
бюджету України.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України
встановлено, що видатки на державні
програми з ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, здійснюються у
встановленому порядку за рахунок
наявних надходжень до загального фонду
державного бюджету в межах обсягів
призначень, передбачених у Державному
бюджеті України.

Відповідно до Положень про Пенсійний
фонд України, бюджет Пенсійного фонду
України затверджує Уряд України. Таким
чином, Кабінет Міністрів України є
органом який забезпечує проведення
державної політики у соціальній сфері,
а Пенсійний Фонд України - органом, який
реалізує таку політику, в тому числі за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Відповідно до положень Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) визначення порядку та
розмірів соціальних виплат віднесено
до відання Кабінету Міністрів України.

При цьому, до повноважень Кабінету
Міністрів України визначених статтею 20
Закону України «Про Кабінет Міністрів
України» не відноситься виконання та
здійснення контролю за виконанням
рішень судів та інших органів
(посадових осіб).

Законом України «Про виконавче
провадження» передбачено, що рішення
про стягнення коштів з державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами
Державного казначейства України в
установленому Кабінетом Міністрів
України порядку.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», який набув чинності
01.01.2013 року встановлено, що виконання
рішень суду про стягнення коштів,
боржником, за якими є державний орган,
здійснюється Державною казначейською
службою України в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Механізм та особливості виконання
рішень про стягнення коштів з
державного та місцевих бюджетів або
боржників, прийнятих судами, а також
іншими державними органами
врегульовано постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про
затвердження Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників».

Додатком № 3 до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
передбачено грошові кошти для
забезпечення виконання рішень суду, що
гарантовані державою, а також кошти на
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду, відшкодування
шкоди, завданої фізичній чи юридичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади,
їх посадових і службових осіб.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік» зазначені бюджетні
програми були затверджені, що
спростовує доводи позивача, а тому
позовні вимоги про зобов'язання
Кабінету Міністрів України прийняти
рішення про виділення грошових коштів
на користь позивача є необгрунтованими
та безпідставними. До того ж, виконання
рішень судів про стягнення коштів,
боржником, за якими є державний орган
згідно з наведеними нормами законів та
підзаконних актів не є підставою для
прийняття рішення Кабінету Міністрів
України про виділення відповідних
коштів.

Примусове виконання рішень
здійснюється в порядку, визначеному
Законом України «Про виконавче
провадження». В разі незгоди сторін
виконавчого провадження з рішеннями чи
діями посадових осіб органу державної
виконавчої служби при виконанні
конкретно визначених рішень, ці
рішення чи дії можуть бути оскаржені в
порядку встановленому Законом України
«Про виконавче провадження» та, як у
випадку позивача, КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції вважає
правильними висновки судів попередніх
інстанцій, що відповідачами не вчинено
жодних дій чи бездіяльності, що
призвели або могли призвести до
порушення прав, свобод і інтересів
позивача та позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 21, п. 4 ч. 4 ст. 105 КАС
України, вимога про відшкодування
шкоди, в тому числі моральної,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Враховуючи наявні в матеріалах справи
докази та встановлені обставини, суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що вимоги щодо стягнення
моральної шкоди є похідними від вимог
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, а тому
задоволеню також не підлягають.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваного судового
рішення.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд
касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
ухваленні оскаржуваного судового
рішення, суд апеляційної інстанції не
допустив порушень норм матеріального
чи процесуального права, які могли б
бути підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 220-1, 230, 231 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 жовтня 2013 року у справі № 826/7045/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді:
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска