Справа № 757/4110/14-а
Суддя: Матійчук Г. О.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4110/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року cуддя Печерського
районного суду Матійчук Г.О.,
розглянувши в скороченому провадженні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі
Вінницької області, Пенсійного фонду
України, за участю третьої особи:
Держави України в особі Державної
казначейської служби України про
визнання його права, як громадянина
України, на пенсійне забезпечення в
Україні, визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання поновити
виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 19.02.2014, направивши позов
поштою, звернувся до суду з вказаним
позовом до відповідачів, просив
визнати його право, як громадянина
України, на пенсійне забезпечення в
Україні, протиправною бездіяльність
Пенсійного фонду України щодо
незабезпечення своєчасного та повного
фінансування і виплати пенсії, визнати
протиправною бездіяльність Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області щодо не поновлення, не
нарахування і не виплати пенсії за
віком, а також дії щодо відмови у
поновленні пенсії, просив зобов'язати
відповідача Управління Пенсійного
фонду України у Тульчинському районі
Вінницької області поновити позивачу
виплату пенсії та додаткової пенсії за
межі України з 11.09.1997 року, з
проведенням її індексації і
здійсненням компенсації втрати
частини доходу у зв'язку з несвоєчасною
виплатою незаконно не поновленої, не
нарахованої та невиплаченої пенсії
позивачу, допустити негайне виконання
в межах платежу за 1 місяць.

В обґрунтування позову посилаючись на
те, що позивач є пенсіонером за віком та
має статус колишнього неповнолітнього
в»язня фашистського концтабору;
інваліда війни ІІІ групи за загальним
захворюванням, постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи
4-ї категорії, 01.05.1994 року виплата пенсії
була припинена та пенсійна справа
закрита у зв'язку з виїздом за кордон.
Позивач звертався до Пенсійного фонду
України з заявою про поновлення
виплати їй пенсії за віком у
відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009, однак останній відмовив
в поновленні виплати пенсії на
загальних підставах. Разом з цим, 21.11.2013
року позивач через представника
звернувся до Управління Пенсійного
фонду України у Тульчинському районі
Вінницької області із заявою про
поновлення виплати йому пенсії за
віком у відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009, останній також відмовив
в поновленні виплати пенсії, у зв'язку з
відсутністю на те законних підстав.

Ухвалою судді від 26.05.2014 року позовні
вимоги за період з 11.09.1997 по 18.08.2013 та
залишені без розгляду, у зв'язку з
пропуском встановленого ч.2 ст.99 КАС
України шестимісячного строку
звернення до суду.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.4 ст.183-2 КАС
України суддя розглядає справу в
порядку скороченого провадження
одноособово, без проведення судового
засідання та виклику осіб, які беруть
участь у справі.

Відповідач Пенсійний фонд України
направив до суду письмові заперечення
проти позову, згідно яких проти позову
заперечував та просив відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.
Зокрема, згідно письмових заперечень,
представник відповідача послався на
пропуск позивачем встановленого
строку звернення до суду, а також на
безпідставність вимог позивача,
оскільки правління Пенсійного фонду
України будь-яких рішень відносно
позивача не приймало, згідно чинного
законодавства питання про поновлення
пенсії вирішується територіальними
управліннями Пенсійного фонду України
за заявою пенсіонера відповідного
зразка та доданими визначеними
документами, разом з тим, такого
звернення позивача до ПФ України не
було. Крім того представник
відповідача по суті позову зазначив, що
законодавством не визначено процедуру
виплати пенсії громадянам України, які
проживають за її межами в країнах, з
якими не укладено міждержавних угод
стосовно призначення та виплати
пенсій. Одночасно зазначив про
відсутність на даний час міжнародного
договору з питань пенсійного
забезпечення між Україною та державою
Ізраїль, який передбачав би умови
поновлення та виплати пенсій, а тому
вважає відсутніми підстави для
поновлення пенсії позивачу, який
проживає за кордоном.

Відповідач Управління Пенсійного
фонду України у Тульчинському районі
Вінницької області та третя особа у
справі ДКС України, повідомлені
належним чином, своїх пояснень на позов
суду не подали.

Суд, дослідивши письмові докази в
матеріалах справи, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1,
згідно довідки від 23.02.05 № 469/03/01-23,
виданої УПФ України у Тульчинському
р-ні Вінницької обл.. знаходився на
обліку у Ткльчинському рай соцзабезі і
отримував пенсію за віком, пенсійна
справа була закрита з 01 травня 1994 року
у зв»язку із виїздом і Ізраїль; пенсія
виплачена по 31жовтня 1994 р. Також
позивач має статус колишнього
неповнолітнього в»язня фашистського
концтабору; інваліда війни ІІІ групи за
загальним захворюванням,
постраждалого внаслідок
Чорнобильської катастрофи 4-ї
категорії. У жовтні 2011 та серпні 2013 року
позивач звертався до Пенсійного фонду
України з заявою про поновлення
виплати йому пенсії за віком у
відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009. Листами від 25.10.2011
№20144/Л-11 та від 06.09.2013 №13406/Л-11 Пенсійний
фонд України повідомив позивачу про
відсутність підстав згідно чинного
законодавства для виплати пенсії
позивачу за межі України та звернуто
увагу, про те, що рішення КСУ №25-рп/2009 не
має зворотної сили і поширюється на
осіб, які виїхали за межі України після
07.10.2009, тобто після його прийняття.

Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області на заяву представника позивача
про поновлення виплати пенсії за віком
у відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009 листом від 06.12.2013 № 620/06-37/02
також відмовив в поновленні виплати
пенсії, у зв'язку з відсутністю
особистого звернення позивача з
відповідною заявою, як цього вимагає
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
відсутністю підстав згідно чинного
законодавства для виплати пенсії за
межі України.

Оцінюючи дії та бездіяльність
відповідачів щодо відмови позивачу в
поновленні виплати пенсії, суд
виходить з наступного.

Порядок нарахування та виплати пенсії
регламентовано Законом України "Про
пенсійне забезпечення" від 05.11.91р. №
1788-XII, далі - Закон № 1788-XII, та Законом
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" № 1058-IV.

Відповідно до ст.1 Закону № 1788-XII
громадяни України мають право на
державне пенсійне забезпечення за
віком, по інвалідності, у зв'язку з
втратою годувальника та в інших
випадках, передбачених цим Законом.
Іноземні громадяни та особи без
громадянства, які проживають в Україні,
мають право на пенсію на рівні з
громадянами України на умовах,
передбачених законодавством або
міжнародними угодами.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено, що
заява про призначення (перерахунок)
пенсії та необхідні документи
подаються до територіального органу
Пенсійного фонду або до уповноваженого
ним органу чи уповноваженій особі в
порядку, визначеному правлінням
Пенсійного фонду за погодженням із
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у сфері праці
та соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсії відповідно до
зазначеного вище Закону, затверджений
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 27.12.2005р. за № 1566/11846 передбачає,
зокрема ч.2, що заява про призначення
пенсії непрацюючим громадянам
подається заявником особисто
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Як вбачається з заяви позивача при
зверненні до Пенсійного фонду України
позивач не дотримався вимог п.15, п.37
Порядку подання та оформлення
документів для призначення пенсій
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженого постановою
Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1
щодо подання заяви відповідного зразка
та надання додаткових документів для
поновлення пенсії, крім наявних в
матеріалах пенсійної справи.

Також судом встановлено, що позивач
особисто або уповноважений
представник позивача особисто як того
вимагає чинне законодавство до
Пенсійного фонду України чи до
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області із відповідною заявою не
звертався.

Таким чином, виходячи з встановлених
обставин справи, оскільки відсутні
підстави для поновлення та виплати
соціальної пенсії за відсутності
поданої у відповідності до вимог
чинного законодавства заяви, без
належного оформленого позивачем
звернення особисто або в особі
уповноваженого представника та
надання передбачених законодавством
документів.

Крім того, по суті тверджень позивача
про наявність підстав для поновлення
їй виплати пенсії за межі України, слід
зазначити наступне.

Принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій
передбачені Законами України "Про
пенсійне забезпечення", " Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" передбачено, що іноземні
громадяни та особи без громадянства,
які проживають в Україні, мають право
на пенсію нарівні з громадянами
України на умовах, передбачених
законодавством або міждержавними
угодами.

Пенсійне забезпечення громадян
України, що проживають за її межами,
провадиться на основі договорів (угод)
з іншими державами.

Згідно з приписами ст. 92 цього Закону
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Виключення з даного
правила встановлено тільки для пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного Фонду України або
за рішенням суду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

У статті 51 вказаного закону
передбачено, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 07.10.2009 року № 25-рп/2009
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), вищенаведені
положення пункту 2 частини першої
статті 49, та другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що питання щодо призначення та виплати
пенсій громадянам України, які виїхали
на постійне місце проживання за межі
України, після визнання положень
пункту 2 частини першої статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" такими,
що не відповідають Конституції України
рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009,
регламентовано ст.ст. 1, 92 Закону
України "Про пенсійне забезпечення", що
на час існування спірних правовідносин
та розгляду справи є чинними, так як
неконституційними не визнавалися та є
обов'язковими для всіх громадян,
підприємств, установ та організацій і
підлягають застосуванню на всій
території України.

Виходячи з наведеного, суд надходить до
висновку, що у відповідача Управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області в силу положень ст.ст. 1, 92
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" відсутні правові
підстави для призначення та поновлення
пенсій громадянам, які виїхали на
постійне проживання в держави, з якими
Україною не укладено міжнародні
договори, що врегульовують питання
пенсійного забезпечення таких осіб
(крім пенсій, призначених внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання).

За вказаних обставин, підстави
стверджувати про бездіяльність
відповідачів в особі Пенсійного фонду
України та Управлінні Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі
Вінницької області щодо відмови в
задоволенні заяви позивача та
поновленні виплати останньому пенсії,
а відтак і для зобов'язання вчинити
відповідні дії, відсутні.

Крім того слід зазначити, про
безпідставність вимог позивача до
Пенсійного фонду України, до
повноважень якого не відноситься
вирішення питання про поновлення
пенсії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Питання про визнання права позивача, як
громадянина України, на пенсійне
забезпечення в Україні відноситься до
компетенції Окружного
адміністративного суду м. Києва

Враховуючи викладене, керуючись
Положенням про Пенсійний Фонд України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 384/2011,
Положення про Управління Пенсійного
Фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого
постановою правління Пенсійного Фонду
України від 30.04.2002 року № 8-2,
зареєстрованого в Міністерстві
Юстиції України 21 травня 2002 року за №
442/6730, п.15, п.37 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
пенсій відповідно до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 №22-1, ст.ст. 1, 92 Закону
України "Про пенсійне забезпечення",
ст.ст. 2, 6, 9, 11, 71, 94, 99, 158-163, 183-2, 256 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області, Пенсійного фонду України, за
участю третьої особи: Держави України в
особі Державної казначейської служби
України про визнання його права, як
громадянина України, на пенсійне
забезпечення в Україні, визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання поновити виплату пенсії -
відмовити. Постанова судді,
прийнята у скороченому провадженні,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку. Апеляційна скарга на
постанову судді подається Київському
апеляційному адміністративному суду
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова судді, прийнята у
скороченому провадженні, набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги. У разі
подання апеляційної скарги постанова
судді, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом, ухвала суду
апеляційної інстанції по такій справі
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя
Матійчук Г.О.