Справа № 2а-12292/12/0170/24
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/46207/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Державної фінансової інспекції в
Автономній Республіці Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 04
грудня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 12 серпня 2013
року

у справі № 2а-12292/12/0170/24

за позовом Державного
підприємства «Санаторій «Південний»

до Державної фінансової
інспекції в Автономній Республіці Крим

про скасування вимоги

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року Державне підприємство
«Санаторій «Південний» (далі - ДП
«Південний») звернулось до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з позовом до Державної
фінансової інспекції в Автономній
Республіці Крим (далі - ДФІ в АРК) про
скасування пункту 2 письмової вимоги
від 30.03.2012 №25-14/1000.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 04.12.2012, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 12.08.2013, позов задоволено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, ДФІ в АРК
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
прийняти нове рішення - про відмову у
задоволенні позову.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, контролюючим органом
проведена планова ревізія окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП «Санаторій «Південний»
за період з 01.01.2010 по 31.12.2011.

За результатами проведеної ревізії
складений акт від 16.03.2012 № 25-21/46.

Ревізією нарахування заробітної плати
сезонним робітникам встановлено, що в
порушення статті 83 Кодексу законів
України про працю, статті 24 Закону
України «Про відпустки» сезонним
робітникам при звільненні не
нараховувалась та не сплачувалась
компенсація за невикористані
відпустки.

У ході ревізії проведено розрахунок
сум компенсації за невикористані
відпустки звільненим працівникам за 2010
та 2011 роки на суму 70 716,16 грн., що
призвело до недоотримання робітниками
доходів у сумі 70 716,16 грн., в результаті
чого не нарахований та не
перерахований єдиний соціальний
внесок на суму 26 044,76 грн.

Внаслідок вказаного порушення у формі 2
«Звіт про фінансові результати»
занижена собівартість реалізованої
продукції, робіт та послуг станом на
01.01.2011 на 42 151,23 грн., станом на 01.01.2012 на
54 609,69 грн., що є порушенням пункту 11
П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 31.12.1999 №318, та пунктом 1 статті 3,
пунктом 8 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в України».

На підставі таких висновків 30.03.2012
стосовно позивача винесена письмова
вимога №25-14/1000, згідно з пунктом 2 якої
ДП «Південний» зобов'язано
донарахувати та сплатити звільненим
робітникам ДП «Санаторій «Південний»
компенсацію за невикористані
відпустки в розмірі 70 716,16 грн. та
провести з ними розрахунки на
відповідну суму, а також провести з цих
сум нарахування та сплату сум єдиного
внеску.

28.05.2012 ДП «Південний» листом №151
проінформувало відповідача, що
протягом 2010-2011 років жодний звільнений
сезонний працівник за компенсацією за
невикористані дні відпусток ні до
підприємства, ні до суду з відповідним
позовом у встановлений законодавством
термін не звертався, у зв'язку з чим
позивач повідомив, що вважає
відповідні висновки органу державної
фінансової інспекції такими, що
суперечать чинному законодавству.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що Примірною програмою та
Примірним робочим планом,
затвердженими наказом ДФІ України від
06.02.2012 N 45, не передбачено здійснення
відповідачем перевірки дотримання
законодавства щодо сплати компенсації
за невикористану відпустку звільненим
сезонним працівникам. У той же час, в
своїх рішеннях суди попередніх
інстанцій виходили з того, що перевірка
законності трудових правовідносин на
підприємстві та порядку нарахування і
сплати єдиного соціального внеску
належить до компетенції Державної
інспекції України з питань праці та
Управління Пенсійного фонду України, а
не відповідача.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується зі вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 7.3 Примірного
робочого плану ревізії
фінансово-господарської діяльності,
затвердженого наказом ДФІ України від
06.02.2012 N 45, до сфери перевірки належить
законність здійснення та
достовірність відображення витрат:
формування витрат операційної
діяльності за економічними елементами
витрат: правомірність здійснення
витрат на оплату праці, зокрема,
дотримання законодавства при
нарахуванні та виплаті працівникам
допомоги, премій, інших заохочувальних
та компенсаційних виплат.

Частиною першою статті 2 Закону України
від 26.01.1993 №2939-ХІІ (далі - Закон №2939-ХІІ,
у редакції на час виникнення спірних
відносин) було передбачено, що головним
завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7 частини першої
статті 10 Закону № 2939-XII
контрольно-ревізійним управлінням в
областях надається право перевіряти у
підконтрольних установах грошові та
бухгалтерські документи, звіти,
кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо); пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів.

Таким чином, встановлені статтею 2
Закону № 2939-XII завдання щодо контролю
за використанням і збереженням
державних фінансових ресурсів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
презюмують наділення
контрольно-ревізійної служби правом
проводити перевірки стосовно
дотримання законодавства при
нарахуванні та виплаті установою
державної форми власності заробітної
плати працівникам та допомоги, премій,
інших заохочувальних та
компенсаційних виплат, зокрема, як
складових такої заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
13.11.2012 №21-358а12.

Згідно з частиною першою статті 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, здійснюючи перевірку
правильності формування витрат
підконтрольного підприємства,
складовою яких є і компенсаційні
виплати сезонним працівникам
підприємства за невикористану
відпустку, та формуючи спірний пункт 2
вимоги, контролюючий орган діяв у межах
наданих йому повноважень.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги підтверджуються
вище переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим наявні підстави для її
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 229
КАС України суд касаційної інстанції
має право скасувати судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове рішення, якщо
обставини справи встановлені повно і
правильно, але суди першої та
апеляційної інстанцій порушили норми
матеріального чи процесуального права,
що призвело до ухвалення незаконного
судового рішення.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Автономній Республіці Крим
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 04
грудня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 12 серпня 2013
року в цій справі скасувати.

У задоволенні позову Державного
підприємства «Санаторій «Південний»
відмовити.

Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.