Справа № 815/1831/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1831/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

12 год. 09 хв.

У залі судових засідань № 10

Одеський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді -
Балан Я.В.,

судді -
Катаєвої Е.В.,

судді -
Стефанова С.О.

при секретарі судового засідання
- Гречаній Ю.Г.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

перекладач -
ОСОБА_2

представник відповідача -
Кононєнко Н.О. (за
довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення Державної
міграційної служби України № 664-13 від
18.11.2013 року, зобов'язання Державної
міграційної служби України визнати
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного
адміністративного суду з позовом
звернувся ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України (надалі -
ДМС України) про скасування рішення
Державної міграційної служби України
№ 664-13 від 18.11.2013 року, зобов'язання
Державної міграційної служби України
визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. В обґрунтування вимог позивач
зазначив, що він є громадянином
Афганістану, до моменту виїзду з країни
проживав у м. Пагман, провінція Кабул.
Причиною виїзду з країни стало
викрадення позивача невідомими
особами з метою викупу, оскільки батько
був охоронцем ОСОБА_3 - одного з
політичних лідерів Афганістану та
вважався заможною людиною, а також
можливо було пов'язане з професійною
діяльністю батька. Окрім того,
інформація щодо небезпечності
ситуації в Афганістані
підтверджується офіційними джерелами.
Зважаючи на зазначені обставини,
побоюючись за власне життя позивач
змушений рятуватись втечею.

В судовому засіданні позивач підтримав
позов, просив суд задовольнити його
повністю, з підстав, викладених в
адміністративному позові (аркуші
справи 2-5).

Представник відповідача позов не
визнала, проти його задоволення
заперечувала повністю та просила
відмовити у задоволенні позовних
вимог, мотивуючи тим, що за
результатами співбесіди та розгляду
особової справи позивача було
встановлено, що позивач дійсно є
громадянином Афганістану та прибув до
України нелегально у 2013 році, що
підтверджується зібраними міграційною
службою матеріалами, проте, під час
розгляду питання щодо визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту було встановлено
відсутність жодних доказів на
підтвердження особистої загрози, окрім
загальної інформації, що наявна по
країні походження позивача та
зазначеним ним факту його викрадення;
не надано переконливих доказів
існування переслідувань, окрім
зазначеного вище викрадення перед
виїздом з країни; зібраними
матеріалами заявника підтверджується
що до нього не вчинялось жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження тощо.
Зазначені обставини свідчать про
відсутність підстав, передбачених п. 1
ст. 1 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011
року (надалі - Закон України № 3671-VI від
08.07.2011 року) для визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Крім того, сам
заявник стверджував у ході анкетування
та співбесіди, що ніяких погроз або
переслідувань в країні походження він
не зазнавав. На підставі вказаних
обставин, відповідач просить відмовити
у задоволенні позову повністю (аркуші
справи 134-138).

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи, дослідивши обставини
якими обґрунтовуються вимоги позивача
та заперечення, докази, якими вони
підтверджуються, суд вважає, що у
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження є
громадянином Афганістану, проживав у
АДРЕСА_1, за національністю пуштун,
етнічна група - суніт, віросповідання -
мусульманин-суніт,
невійськовозобов'язаний. Країну
постійного проживання, згідно
матеріалів справи, позивач покинув
нелегально у січні 2013 року, авіарейсом
м. Кабул (Афганістан) - м. Москва
(Російська Федерація), звідки на
легковому автомобілі прибув до
України. кордон з Україною перетнув
нелегально, пішки, поза пунктом
пропуску, приблизно у середині лютого
2013 року (аркуші справи 79-82).

18.03.2013 року ОСОБА_1 року звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою №
59 від 18.03.2013 року про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтувавши
тим, що перебуваючи на території країни
походження, повертаючись з ринку
додому в маршрутному таксі, до якого
сів позивач, вже сиділо 2 чоловіка. По
дорозі, проїжджаючи р-н Мохаммад Хель,
заявнику до носа піднесли якусь річ,
від якої він знепритомнів, після чого
отямився у поліцейському відділенні,
де йому пояснили, що скоріш за все,
злодії зрозуміли, що не зможуть
перевезти заявника з району м. Кабул до
району Майдан Вардак та викинули в
пустирі по дорозі, де й знайшла
заявника поліція. Викрадення зайняло
три години. Рішення про виїзд з країни
прийняв батько заявника. Заявник також
зазначив, що таке рішення було прийнято
в тому числі у зв'язку з тим, що родину
позивача вважали заможною та через
місце роботи батька, який працює першим
заступником ОСОБА_3 - лідера партії
моджахедів, назву якої позивач не
пам'ятає (аркуші справи 68-69).

Згідно наявного в матеріалах справи
висновку від 18.03.2013 року, розглянувши
заяву неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_1, відповідно до п. 1 ч.
2 ст. 8 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», відповідачем
було прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
його визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (аркуш
справи 77).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
приймаючи до уваги висновок головного
спеціаліста відділу соціальної
інтеграції та супроводу УСБ ГУ ДМС
України, стосовно матеріалів справи
№ 2013ОД0069 на громадянина
Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження, відповідачем прийнято
наказ № 22 від 19.03.2013 року «Про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту» (аркуш справи 78).

24.05.2013 року службовою особою відділу
УСБ ГУ ДМС України в Одеській області,
за участі законного представника,
адвоката та перекладача, було
проведено співбесіду з особою, що
потребує додаткового захисту
неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_1, про що складено
протокол. Вказаним протоколом
зафіксовано пояснення позивача
стосовно його побоювань повертатись до
країни постійного проживання, крім
іншого, у зв'язку тим, що на території
Афганістану дуже тяжко жити. Крім того,
у ході співбесіди позивач пояснив, що
на території країни походження його
дуже налякав один випадок, коли його
викрали. Викрадення сталося
напередодні виїзду з країни. Заявник
зазначив, що після роботи на СТО у м.
Кабул, він збирався їхати додому. З
району Коте Сангі добиратись йому
потрібно було двома маршрутними таксі.
Сівши до маршрутного таксі у Кампані, в
таксі було дві людини. Потім, по дорозі
забрали ще одного - наповнити машину. По
дорозі, чоловік який сидів разом із
позивачем дістав якусь серветку та
приклав її до носа позивача, після чого,
останній знепритомнів. Отямився
позивач у поліцейському відділенні
району Чауки Арганді, який знаходиться
на кордоні між двома провінціями: Кабул
та майдан Вардак. Поліцейські відвезли
позивача до Кампані, звідки його забрав
батько. Також позивач зазначив під час
співбесіди, що на його думку, викрадачі
мали намір перевезти його крізь кордон
між провінціями та просити викуп,
проте, зрозумівши що не зможуть
перетнути з ним кордон провінцій,
вирішили викинути по дорозі (аркуші
справи 85-91).

За результатами розгляду особової
справи громадянина Афганістану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, висновком управління
у справах біженців та іноземців ГУ ДМС
України в Одеській області від 18.09.2013
року по справі № 2013ОD0069, на підставі п. 4
ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 2011 року,
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем та особою, яка потребує
додаткового захисту у зв'язку із тим, що
обставини, які б свідчили про наявність
загрози життю, безпеці чи свободі
заявника через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання - відсутні. Крім того,
відповідач у висновку також зазначає
про те, що на даний час у Афнганістані
проживають батьки заявника, з якими він
підтримує зв'язок (аркуші справи 111-118).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
за результатами розгляду особової
справи № 2013OD0069 ОСОБА_1,
громадянина Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, було прийнято рішення
№ 664-13 від 18.11.2013 року, яким підтримано
висновок ГУ ДМС України в Одеській
області та вирішено відмовити заявнику
у визнанні його біженцем, або особою
яка потребує додаткового захисту
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України № 3671-VI від 08.07.2011 року як
особі, стосовно які встановлено, що
умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні (аркуш справи 119).

Про прийняте рішення позивачу було
повідомлено повідомленням № 174 від
10.12.2013 року, яке він отримав 23.01.2014 року
(аркуш справи 120).

За наданими заявником усними
поясненнями, він був неповнолітньою
особою, тому під час розгляду справи
ОСОБА_1, регіональною міграційною
службою в Одеській області були
враховані його неповнолітній вік та
права, надані йому Конвенцією про рпава
дитини від 1989 року, ратифікованою
Україною 27.02.1991 року, Європейською
Конвенцією про здійснення прав дітей
від 1996 року, ратифікованою Україною
03.08.2006 року, а також Законом України
«Про охорону дитинства» від 26.01.2001 року.

Також, слід зазначити, що згідно з п. 1
ст. 22 Конвенції про права дитини 1989 року
визначено, що держави - учасниці
вживають необхідних заходів, щодо
забезпечення дитині, яка бажає
одержати статус біженця або вважається
біженцем, відповідно до застосованих
міжнародним або внутрішнім правом і
процедурами, як тій, що
супроводжується, так і тій, що не
супроводжується її батьками або
будь-якою іншою особою, належний захист
і гуманітарну допомогу в користуванні
застосовуваними правами, викладеними в
Конвенції та інших міжнародних
документах з прав людини або
гуманітарних документах, учасницями
яких є зазначені держави.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання п. 7 ст. 29 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року, відповідачем було
здійснено запити до Київської районної
державної адміністрації та служби у
справах дітей Одеської міської ради, а
також відповідно до п. 4 ст. 9
вказаного Закону, відповідний запит
було надіслано для призначення
адвоката заявнику (аркуші справи 102-104,
106).

Згідно листа Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
відповідною довіреністю було
уповноважено головного спеціаліста
Київського територіального відділу
служби у справах дітей ОМР приймати
участь у процедурі надання статусу
біженця неповнолітньому громадянину
Афгнаністану ОСОБА_1 у якості законного
представника (аркуш справи 105).

Тобто, під час розгляду справи про
надання статусу біженця або визнання
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачем було дотримано
передбаченої нормами чинного
законодавства процедури розгляду
справи щодо неповнолітньої особи, яка
звернулась із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Щодо суті відмови, позивач зазначає, що
вказане рішення є незаконним,
необґрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки має ряд порушень,
зокрема, в отриманому повідомленні
відсутні жодні причини щодо такої
відмови окрім того, що у позивача
відсутні умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1
ст. 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011
року.

Відповідно до ст. 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод 1950 року, не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (надалі - Закон
України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Статтею 1 вказаного Закону визначено
поняття «біженець» - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до вказаної статті Закону,
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем,
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захист (ч. 5 ст. 10
Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року, поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця, це:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
(надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та
Протокол про доповнення пункту 2 статті
4 Угоди між Урядом України та
Управлінням Верховного Комісара ООН у
справах біженців. УВКБ ООН у справах
біженців ухвалено Керівництво щодо
процедур та критеріїв встановлення
статусу біженців, відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року
(Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва
встановлює критерії оцінки при
здійсненні процедур розгляду заяви
особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону України № 3671-VI
від 08.07.2011 року, до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації «Судовий
захист біженців і осіб, що прибули в
Україну в пошуках притулку», видані 2000
року за допомогою Представництва УВКБ
ООН по справа біженців в Україні і
Центра досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Згідно абз. 1 ст. 11 вищевказаного Закону,
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
проводиться на підставі особистої
заяви іноземця чи особи без
громадянства або її законного
представника, поданої до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до абз. 7 ст. 11 цього Закону
до заяви про надання статусу біженця
додаються документи, які посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття ним статусу
біженця.

Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Заявник повинен
переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
УВКБ ООН для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач мотивує свою заяву зазначаючи,
що він є громадянином Афганістану та
має цілком обґрунтовані побоювання
повертатись до країни походження,
оскільки були спроби його викрадення
невідомими особами з метою отримання
викупу. Як пояснив позивач, його батько
працює з політичним лідером ОСОБА_3 та є
одним з його помічників.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачає, що рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання
стати жертвою переслідувань»
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
«побоювання». «Побоювання» є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї, під впливом
якої особа вирішила покинути країну і
стала біженцем. Термін «побоювання»
означає, що особа не обов'язково
постраждала від дій, які змусили її
покинути країну, а відтак побоювання
можуть випливати не з власного досвіду
біженця, а з досвіду інших людей
(рідних, друзів та інших членів тієї ж
расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» № 8043/04
від 27.04.2004 року містить наступні
фактори, які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

Як було зазначено заявником під час
анкетування та співбесіди, причиною
залишення країни є факт спроби
викрадення невідомими особами з метою
отримання викупу в батьків.

Проте, в судовому засіданні було
встановлено, що країну постійного
проживання позивач фактично покинув
через півроку після спроби його
викрадення, яке не вдалось. Увесь цей
час, як зазначив позивач він ховався
вдома. В той час, згідно матеріалів
особової справи ОСОБА_1 вбачається, що у
ході анкетування та співбесіди ним
зазначалось, що викрадення відбулось
напередодні виїзду з країни, що ставить
під сумнів правдивість вказуваних
позивачем обставин.

Інформація по країні походження
підтверджує існування вказаної
практики в Афганістані, проте,
обставини, які б свідчили про існування
переслідувань стосовно особи заявника
з метою повторного викрадення або
спричинення іншої серйозної шкоди
неповнолітньому за матеріалами справи
- відсутні.

У ході розгляду справи було з'ясовано,
що до правоохоронних органів у країні
постійного проживання позивач не
звертався.

Крім того, позивачем не зазначалось, що
ніяких погроз або переслідувань, окрім
зазначеного факту викрадення, яке не
вдалось, у країні громадянського
походження ним не зазнавалось. Інших
фактів, що могли б змусити заявника
покинути країну надано не було. За
наданою інформацією сам заявник ніяких
погроз не отримував, побоювань та
переслідувань не зазнавав.

Щодо подання заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, заявником також
вказувалось, що можливою причиною
спроби викрадення може бути батькова
робота, який за словами позивача займав
посаду першого заступника політика
Афганістану та голови фракції
моджахедів у минулому ОСОБА_3, проте
жодних деталей стосовно батькової
діяльності, причин небезпеки, доказів
або будь-яких підтверджень займаної
посади та загрози небезпеки через
діяльність батька позивач не надано.

Враховуючи відсутність особистої
загрози, у даному випадку не
розглядається можливість внутрішнього
переміщення оскільки переслідувань як
таких - не існує.

З матеріалів справи вбачається, що
зібраними у ході розгляду особової
справи щодо особи, яка звернулась із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, матеріалами підтверджується,
що до позивача не вчинялось жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження, тобто позивач
не зазнав переслідувань за ознакою
віросповідання, расової приналежності
та національності.

Крім того, зібраними матеріалами
підтверджується, що позивач не
зазнавав переслідувань також через
політичні переконання, не є членом
жодної політичної партії. За ознакою
громадянства не переслідувався, не
відноситься до тієї чи іншої
соціальної групи, щодо якої в країні
громадянського походження мають місце
дискримінація або переслідування.

Таким чином, вважатись біженцем у
розумінні конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року та Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивач не може.

Крім того, позивачем також не
зазначалось інформації стосовно
можливого переміщення до більш
безпечних районів країни, або більш
близьких мирних та безпечних країн. До
того ж, батьки позивача та уся родина
залишились проживати в Афганістані, з
якими позивач регулярно спілкується.

Також, сумніви викликає той факт, що
перебуваючи близько місяця у безпечній
країні - м. Москва (Російська Федерація),
кордон з якою позивач перетнув
легально та яка також може надавати
міжнародний захист. Позивач не
звертався до відповідних органів
міграційної служби Російської
Федерації, а спрямував саме до України,
де за його словами у нього не має
родичів.

Вищезазначені позивачем обставини, на
думку суду, лише підтверджують, те що
особа не потребує міжнародного
захисту, як біженець у відповідності до
Конвенції 1951 року, однак ставити під
сумнів поганий політичний та
економічний стан в країні неможливо, що
в даному випадку і є дійсними причинами
виїзду позивача з країни громадської
належності.

Ані в заяві про надання статусу
біженця, ані під час анкетування та
співбесід з працівниками Управління,
позивач взагалі не зазначив про
наявність будь-яких переслідувань,
утисків та погроз на його адресу за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Таким чином, під час розгляду заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, органом
міграційної служби та під час розгляду
справи судом, встановлено, що позивач
ніколи не був членом жодної політичної
партії, релігійної чи громадської
організації. Заявлена позивачем
інформація носить загальний характер і
не містить відомостей про події
переслідувань та утисків на
батьківщині його особисто або членів
його сім'ї за політичною, релігійною чи
іншими ознаками.

На підставі наданої позивачем
інформації, суд дійшов висновку, що
виїзд позивача з країни був
обумовлений загальним станом в країні
цілому, економічними проблемами,
бажанням потрапити до
економічно-стабільної країни, бажанням
покращити життєві умови.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що вцілому, у позивача
відсутні обґрунтовані побоювання
повертатись до країни громадянського
походження та що він бажає стабільно
жити в Україні, у зв'язку із чим він
фактично і покинув країну походження,
цілеспрямовано вирушивши до України.
Такі обставини, а також факт залишення
в Афганістані батьків та рідних, які
продовжують проживати у провінції
Кабул та з якими позивач регулярно
спілкується та факт того, що позивач не
звернувся за захистом до міграційних
органів на території Російської
Федерації, під час його маршруту
прямування до України, - не
узгоджуються із доводами позивача для
отримання статусу біженця (як то
політична нестабільність, наявність
небезпеки для життя в Афганістані), що
суд оцінює як неправдоподібність та
суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Афганістані. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові та його представника
в судовому засіданні щодо небезпеки,
яка йому загрожує в Афганістані
особисто є безпідставними і не має
реального підґрунтя. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта. Зазначене свідчить про те, що
держава, громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняв захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
З оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
виїзду з Афганістану було не
побоювання за своє життя та
необхідність отримання міжнародного
захисту, а пошук країни кращої для
життя.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвав, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що у дійсності основною метою
звернення позивача до органу
міграційної служби є бажання
легалізації перебування на території
України, у зв'язку з наявністю в країні
його громадської належності
економічних проблем, бажанням
потрапити до економічно-стабільної
країни, покращити життєві умови. Однак
ця умова не відповідає критеріям
поняття «біженець», а підпадає під
поняття «мігрант», у зв'язку із чим
позивача, згідно з п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Державної міграційної служби
України, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, прийнято
з урахуванням та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд дійшов висновку, що
спірне рішення № 664/13 від 18.11.2013 року
прийнято Державною міграційною
службою України в межах компетенції та
у спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій або бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, які мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод, та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Суд
оцінюючи надані у справі докази,
виходить із принципів
адміністративного судочинства -
змагальність, диспозитивність та
офіційне з'ясування всіх обставин
справи, згідно із яким розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

На підставі встановлених судом
обставин, з урахуванням наведених норм
законодавства, суд дійшов висновку, що
відповідачем доведено правомірність
та обґрунтованість прийнятого рішення
щодо позивача, а відтак позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
№ 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86,
158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
Державної міграційної служби України
№ 664-13 від 18.11.2013 року, зобов'язання
Державної міграційної служби України
визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
- відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в
порядку та строки, встановлені ст. 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складено та
підписано 02 червня 2014 року.

Головуючий суддя
Я.В. Балан

Суддя
Е.В. Катаєва

Суддя
С.О. Стефанов