Справа № К/9991/4307/11-С
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року
м. Київ К/9991/4307/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.11.2010

по справі № 2а-2072/10/0270

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в
Тульчинському районі Вінницької
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі
по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції в
Тульчинському районі Вінницької
області (далі по тексту - відповідач,
ДПІ в Тульчинському районі Вінницької
області) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень: від 09.03.2010 №/2,
яким донараховано податок з доходів
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в розмірі
2173,00 грн.; від 09.03.2010 №/2, яким до
позивача застосовано штрафні санкції в
розмірі 2040,00 грн. за неподання
розрахунків збору за забруднення
навколишнього природного середовища.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010, яка
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16.11.2010, в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
проведено планову виїзну
документальну перевірку щодо
дотримання вимог податкового
законодавства суб'єкта господарської
діяльності - ФОП ОСОБА_2 за період з
01.07.2006 по 30.06.2009, за результатами якої
складено акт від 16.10.2009 №533/17/НОМЕР_1.

На підставі висновків акту перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішень: від 26.10.2009
№/0, яким донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в розмірі
2173,00 грн.; від 26.10.2009 №0/0 про сплату
3418,74 грн. донарахованого збору за
забруднення навколишнього середовища
з врахуванням штрафних санкцій.

За результатами неодноразового
оскарження податкових
повідомлень-рішень від 26.10.2009 №/0
та №0/0 в адміністративному
порядку, податковим органом податкове
повідомлення-рішення від 26.10.2009
№/0 залишено без змін, а податкове
повідомлення-рішення від 26.10.2009
№0/0 в частині нарахування 1378,74
грн. збору за забруднення
навколишнього природного середовища
скасовано та прийнято в цій частині
нове податкове повідомлення від 29.12.2009
№/1. При цьому, у відповідності до
Порядку направлення органами
державної податкової служби України
податкових повідомлень платникам
податків ДПІ у Тульчинському районі
складено і направлено позивачу
податкові повідомлення-рішення від
09.03.2010 №/2, яким донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
в розмірі 2173,00 грн.; від 09.03.2010 №/2,
яким до позивача застосовано штрафні
санкції в розмірі 2040,00 грн. за неподання
розрахунків збору за забруднення
навколишнього природного середовища.

Підставою для донарахування податку з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності слугував
висновок податкового органу про
порушення позивачем пунктів 2, 3 статті
13 Декрету Кабінету Міністрів України
від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий
податок з громадян» (далі по тексту -
Декрет №13-92), внаслідок безпідставного
включення позивачем до складу валових
витрат витрати, пов'язані з утриманням
частини приміщення, що не
використовується в його господарській
діяльності.

Фактичною підставою для застосування
штрафних фінансових санкцій слугував
висновок податкового органу про
порушення позивачем підпунктів 17.1.1. та
17.1.2 пункту 17.1 статті 17 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
внаслідок несплати збору за
забруднення навколишнього середовища,
оскільки позивачем використовується в
господарській діяльності газовий
конвектор, який здійснює викиди
забруднюючих речовин в атмосферу.

Відмовляючи в задоволення позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з наступних обставин, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Судами встановлено, що позивач при
здійсненні своєї підприємницької
діяльності використовує частину площі
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» ( 40,3 м2),
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а
іншу ж частину даного приміщення (50 м2)
позивач передав в оренду суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_3 на
підставі укладеного договору від
04.08.2004. При цьому, жодного доходу від
оренди позивач не отримував, оскільки
згідно умов укладеного договору плата
за користування частини приміщення
відсутня.

Разом з тим, позивач, використовуючи у
своїй підприємницькій діяльності лише
частину приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» - 40,3 м2 здійснював
видатки (оплата природного газу,
електроенергії, послуг з охорони) на
утримання всією площі, в тому числі і
50м2, переданих в оренду ОСОБА_3 без мети
отримання доходу та включив дану суму
до складу валових витрат.

Статтею 13 Декрету №13-92 визначено, що
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий дохід, тобто різниця
між валовим доходом (виручка у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Мінекономіки
та Держкомітетом по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат або підлягають
амортизації згідно із Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

При цьому, неодмінною характерною
рисою господарської діяльності в
податкових правовідносинах є її
направленість на отримання доходу в
грошовій, матеріальній чи
нематеріальній формах (п. 1.32 ст. 1 цього
Закону).

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Таким чином, правильність формування
платником податків валових витрат
вимагає наявності зв'язку витрат
платника податків на придбання послуг
з його господарською діяльністю, що
полягає у намірі платника податку
отримати користь від придбаних послуг.
У протилежному випадку відсутні
підстави для зменшення бази
оподаткування податком на прибуток за
рахунок валових витрат.

Враховуючи те, що валовий дохід
позивачем отримувався з площі 40,3 м2,
тому витрати, що безпосередньо
пов'язані із одержанням цього доходу,
повинні розраховуватись виходячи з
площі 40,3 м2.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку про безпідставність
включення позивачем до складу валових
витрат витрати пов'язані з утриманням 50
м2 переданого в оренду приміщення, що не
використовувалось в господарській
діяльності позивача.

З огляду на зазначене, податкове
повідомлення-рішення від 09.03.2010
№/2 є правомірним та
обґрунтованим.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що застосування до позивача штрафних
санкцій відбулось у зв'язку з
неподанням останнім розрахунків збору
за забруднення навколишнього
природного середовища під час
використання у своїй діяльності
стаціонарних джерел забруднення - 2-х
конвекторних газових котлів, що були
виявлені працівниками Державної
екологічної інспекції у Вінницькій
області, залученими ДПІ у
Тульчинському районі при проведені
податкової перевірки.

Згідно з п. 2 Порядку встановлення
нормативів збору за забруднення
навколишнього природного середовища і
стягнення цього збору, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.03.1999 №303, та п. 1.4 Інструкції про
порядок обчислення та сплати збору за
забруднення навколишнього природного
середовища, затвердженої наказом
Державної податкової адміністрації
України від 19.07.1999 №162/379 (далі по тексту
- Інструкція №162/379), збір справляється
за: викиди в атмосферне повітря
забруднюючих речовин стаціонарними та
пересувними джерелами забруднення;
скиди забруднюючих речовин
безпосередньо у водні об'єкти;
розміщення відходів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря» джерело
викиду це об'єкт (підприємство, цех,
агрегат, установка, транспортний засіб
тощо), з якого надходить в атмосферне
повітря забруднююча речовина або суміш
таких речовин.

Згідно визначення що міститься в пп.
1.15.5 п. 1.15 Інструкції про зміст та
порядок складання звіту проведення
інвентаризації викидів забруднюючих
речовин на підприємстві, затвердженої
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України від 10.02.1995
№7, стаціонарне джерело забруднення
атмосфери це підприємство, цех агрегат,
установка або інший нерухомий об'єкт,
що зберігає свої просторові координати
протягом певного часу і здійснює
викиди забруднюючих речовин в
атмосферу.

Наявними в матеріалах справи доказами
підтверджено, що згідно своїх
технологічних характеристик газовий
конвектор який використовується
позивачем здійснює викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, тому даний конвектор
відноситься до стаціонарних джерел
забруднення атмосфери.

Таким чином, позивач в розумінні ст. 10
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» та п. 2.1
Інструкції №162/379 є платником збору за
забруднення навколишнього природного
середовища.

Проте, судами встановлено, що позивачем
жодних розрахунків по збору за
забруднення навколишнього природного
середовища подано не було.

Відповідно до пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» платник податків, що не подає
податкову декларацію у строки,
визначені законодавством, сплачує
штраф у розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за кожне таке неподання або її
затримку.

З огляду на зазначене, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку щодо
правомірності застосування до
позивача штрафних санкцій в сумі 2040,00
грн. та відсутності підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 09.03.2010
№/2, оскільки позивач протягом 12
податкових періодів не подавав
відповідні декларації.

За таких обставин, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.11.2010
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров