Справа № 825/1786/14
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2014-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2014 року
Чернігів Справа №
825/1786/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого-судді
- Д'якова В.І.,

за участю секретаря
- Воєдило Л.П.,

позивача
- ОСОБА_1,

представника відповідача
- Мазій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
першого заступника директора
Департаменту соціального захисту
населення Чернігівської обласної
державної адміністрації О.М. Хілик про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до першого
заступника директора Департаменту
соціального захисту населення
Чернігівської обласної державної
адміністрації О.М. Хілик в якому
просить суд: визнати неправомірними
дії відповідача, що полягають у відмові
надати йому статус потерпілого в
наслідок Чорнобильської катастрофи і
видати посвідчення постраждалого від
аварії на Чорнобильській АЕС;
зобов'язати відповідача надати йому
статус потерпілого в наслідок
Чорнобильської катастрофи; зобов'язати
відповідача надати позивачу
посвідчення статусу потерпілого
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
за наказом начальника Передвижної
механізованої колони Чернігівської
облспоживспілки №24 від 26.11.1988 його було
командировано на будівництво
хлібозаводу в м. Славутич на період з
01.02.1988 до закінчення будівництва. У
зв'язку з перебуванням в зоні аварії на
Чорнобильській АЕС у ОСОБА_1 значно
погіршився стан здоров'я, тому він
звернувся до відповідача зі зверненням
щодо надання йому статусу особи, яка
потерпіла від Чорнобильської
катастрофи, проте відповідачем було
відмовлено. ОСОБА_1 вважає вказані дії
відповідача неправомірними,
посилаючись на те, що відповідно до ст.
13 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» держава бере на себе
відповідальність за завдану шкоду
громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження
здоров'я або втрату працездатності
громадянами та їх дітьми, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи. На державу покладаються
також зобов'язання щодо своєчасного
медичного обстеження, лікування і
визначення доз опромінення учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та потерпілих від
Чорнобильської катастрофи. Позивач
вважає, що має право на встановлення
йому статусу потерпілого внаслідок
Чорнобильської катастрофи на підставі
п.2 ч.1 ст. 9 вказаного Закону, як
громадянин, який зазнав впливу
радіоактивного опромінення внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив суд їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
просила відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на те, що
відповідно до Порядку організації
роботи щодо видачі посвідчень особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, видача
посвідчень провадиться обласною
державною адміністрацією на підставі
подання районних державних
адміністрацій, міських, районних у м.
Чернігові рад та необхідних документів
відповідно до Закону та Порядку.
Органами соціального захисту
населення неодноразово на звернення
позивача надавалися роз'яснення щодо
статусу та видачі посвідчень. Однак,
ОСОБА_1 документи, які б відповідали
вимогам Закону та Порядку, у визначений
законодавством спосіб не подавалися,
тому дії відповідача є правомірними.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, розглянувши
подані документи і матеріали, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд вважає,
що в задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
неодноразово звертався до голови
Чернігівської обласної державної
адміністрації, на Урядову гарячу лінію
щодо визначення статусу потерпілого
від Чорнобильської катастрофи.

Департаментом соціального захисту
населення Чернігівської обласної
державної адміністрації, в межах
повноважень, було розглянуто вказані
звернення та листами від 13.12.2013 за
№10-11/12104, від 11.02.2014 за №10-11/1100, від 28.03.2014
за №10-11/2283, від 09.04.2014 за №10-11/2605, які
маються в матеріалах справи, ОСОБА_1
надано відповіді, якими роз'яснено
питання визначення статусу осіб, які
потерпіли внаслідок Чорнобильської
катастрофи, відповідно до Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Також у відповідях було вказано, що
відповідно до поданих ОСОБА_1
документів, відсутні законодавчі
підстави для віднесення його до
потерпілого внаслідок Чорнобильської
катастрофи та видачі відповідного
посвідчення (а.с.42, 45,49, 50).

Вважаючи вказані дії відповідача
неправомірними, позивач звернувся до
суду за захистом своїх прав.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Законом, який визначає основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я та створює єдиний порядок
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення є Закону України від 28.02.1991
№796-XII «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі -
Закон №796-XII).

Згідно пункту 2 частини 1 статті 9
Закону №796-XII особами, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи є,
зокрема, потерпілі від Чорнобильської
катастрофи - громадяни, включаючи
дітей, які зазнали впливу
радіоактивного опромінення внаслідок
Чорнобильської катастрофи

При цьому, до потерпілих від
Чорнобильської катастрофи належать: 1)
евакуйовані із зони відчуження (в тому
числі особи, які на момент евакуації
перебували у стані
внутрішньоутробного розвитку після
досягнення ними повноліття), а також
відселені із зон безумовного
(обов'язкового) і гарантованого
добровільного відселення; 2) особи, які
постійно проживали на територіях зон
безумовного (обов'язкового) та
гарантованого добровільного
відселення на день аварії або прожили
за станом на 1 січня 1993 року на
території зони безумовного
(обов'язкового) відселення не менше
двох років, а на території зони
гарантованого добровільного
відселення - не менше трьох років, та
відселені або самостійно переселилися
з цих територій; 3) особи, які постійно
проживають або постійно працюють чи
постійно навчаються у зонах
безумовного (обов'язкового) та
гарантованого добровільного
відселення за умови, що вони за станом
на 1 січня 1993 року прожили або
відпрацювали чи постійно навчалися у
зоні безумовного (обов'язкового)
відселення не менше двох років, а у зоні
гарантованого добровільного
відселення - не менше трьох років; 4)
особи, які постійно проживають або
постійно працюють чи постійно
навчаються на території зони
посиленого радіоекологічного
контролю, за умови, що вони за станом на
1 січня 1993 року прожили або
відпрацювали чи постійно навчалися у
цій зоні не менше чотирьох років; 5)
особи, які працювали з моменту аварії
до 1 липня 1986 року не менше 14
календарних днів або не менше трьох
місяців протягом 1986 - 1987 років за межами
зони відчуження на роботах з особливо
шкідливими умовами праці (за
радіаційним фактором), пов'язаними з
ліквідацією наслідків Чорнобильської
катастрофи, що виконувалися за
урядовими завданнями. Перелік видів
робіт і місць, де виконувалися
зазначені роботи, встановлюється
Кабінетом Міністрів України; 6) особи,
які досягли повноліття, з числа
зазначених у статті 27 цього Закону, та
яким у дитячому віці встановлено
причинний зв'язок інвалідності з
наслідками Чорнобильської катастрофи,
за умови проходження переогляду у
спеціалізованій медико-соціальній
експертній комісії відповідно до
частини п'ятої статті 17 цього Закону (
ч.1 ст. 11 Закону №796).

Разом з тим, підставами для визначення
статусу потерпілих від Чорнобильської
катастрофи, які проживають або
працюють на забруднених територіях, є
довідка про період проживання, роботи
на цих територіях (ч. 3 ст. 15 Закону №796).

Видача довідок про період роботи
(служби) по ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, а також на
територіях радіоактивного
забруднення, про заробітну плату за цей
період здійснюється підприємствами,
установами та організаціями
(військкоматами), а про період
проживання на територіях
радіоактивного забруднення, евакуацію,
відселення, самостійне переселення -
органами місцевого самоврядування (ч. 4
ст. 15 Закону №796).

Так, в судовому засіданні встановлено,
що відповідно до наказу начальника
Передвижної механізованої колони
Чернігівської облспоживспілки №24 від
26.11.1988 та довідки Спільного
колективного будівельно-монтажного
підприємства Чернігівської
облспоживспілки №30 від 16.04.1996 ОСОБА_1
виконував роботи по будівництву
хлібозаводу в м. Славутич в період
01.02.1988 по 20.12.1988 (а.с.17, 21).

Місто Славутич віднесене до зони
посиленого радіоекологічного
контролю, проте, термін роботи позивача
становить десять місяців що,
відповідно, менше строку,
встановленого Законом №796

Крім того, на даний час позивач
проживає за межами зони посиленого
радіоекологічного контролю, що не дає
законодавчих підстав віднести його
потерпілих від Чорнобильської
катастрофи та видачі відповідного
посвідчення.

З огляду на викладене суд вважає, що
відповідач, у спірних правовідносинах,
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

При вирішенні даної справи судом були
враховані положення частини 3 статті 2,
частини 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини першої статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Згідно з частин 1, 3 статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на
підставі наданих доказів в їх
сукупності, системного аналізу
положень законодавства України,
приходить до висновку, що в задоволенні
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 17, 18, 104, 122, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
В.І. Д'яков

З оригіналом згідно.

Суддя
В.І. Д'яков