Справа № 813/4379/13-а
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Справа №
876/10869/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г, Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань
Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 16.07.2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області про скасування
наказу, зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т
А Н О В И В:

03.06.2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
про скасування наказу №79 від 29.05.2013
року щодо відмови в оформленні
документів стосовно визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати розглянути
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідач неправомірно відмовив в
оформленні документів про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а наказ
відповідача №79 від 29.05.2013 р. прийнятий
без правової оцінки основних елементів
заяви про захист у їх співвідношенні з
інформацією про країну походження
заявника та суперечить ст.ст.1,8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", нормам Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011 р. №649. Позивач
зазначає, що відповідачем при
прийнятті оскаржуваного наказу
необґрунтовано не взято до уваги
доповідь Департаменту США про свободу
віросповідання в Росії за 2012 рік,
відповідь правозахисної організації
"Товариство політичних емігрантів із
Центральної Азії" та публікації у ЗМІ,
які підтверджують побоювання про
загрозу переслідування позивача та її
сім'ї в Росії за релігійною ознакою.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 16.07.2013 року
частково задоволено адміністративний
позов, так як суд погодився, що
оскаржуване рішення прийнято
відповідачем передчасно. Проте,
відмовив у задоволенні вимоги про
зобов'язання відповідача розглянути
заяву позивача про визнання біженцем.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив відповідач - Головне
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області,
який просить скасувати дану постанову
та прийняти нову про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги тим, що суд
допустив помилку в тому, що позивач має
право на збереження єдності сім'ї, так
як її чоловік також звернувся із заявою
про надання притулку в Україні.
Посилається на те, що право на єдність
сім'ї мають члени сім'ї особи, яку
визнано біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту, або
якій надано тимчасовий захист в
Україні. Крім того, позивач не
повідомила органу міграційної служби
жодних конкретних фактів її особистого
переслідування або такої загрози в
країні постійного проживання і не
надала жодного документа на
підтвердження цих фактів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що в задоволенні
апеляційної скарги необхідно
відмовити, з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Як встановлено судом, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Російської
Федерації, за національністю росіянка,
віросповідання - іслам, одружена з
ОСОБА_6. Прибула в Україну 20.02.2013 р. з м.
Москви (РФ) залізничним транспортом.

29.04.2013 р. позивач звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області із заявою по
надання їй статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що його переслідують у
країні громадської належності за
ознаками віросповідання, оскільки вона
є росіянкою, яка прийняла іслам, а також
тому, що її чоловік навчає знайомих
прихожан мечеті Корану арабської мови,
за що його переслідують працівники ФСБ.
Під час співбесіди з працівником
сектору у справах біженців ГУДМС
позивач зазначив, що працівниками ФСБ
щодо неї самої жодних дій не вчинялось,
проте погрози висловлювались її
батькам з метою схилити позивача до
співпраці з ФСБ (протокол співбесіди
08.05.2013 р.). Вказані погрози полягали в
можливості позбавлення позивача
батьківських прав та обмеженні у
здійсненні релігійних обрядів.

При розгляді заяви позивача про
надання статусу біженця відповідачем
проведено аналіз інформації по країні
походження позивача та співставлено її
з наданими позивачем відомостями,
внаслідок чого встановлено, що
соціально-політична ситуація в
Тюменській області РФ є максимально
стійкою. Міжконфесійні відносини у
цьому регіоні в цілому можна визначити
як спокійні. Християнські,
мусульманські, іудейські організації
взаємодіють по цілому ряду питань в
рамках Конгресу релігійних об'єднань
Тюменської області РФ.

На підставі аналізу матеріалів
особової справи позивача №2013 LVI0014,
оформленої на підставі її заяви від
29.04.2013 р., з урахуванням інформації по
країні походження, індивідуальних
обставин і досвіду позивачки, а також
досвіду осіб, які знаходяться в
подібному положенні в країні
громадянської належності відповідач
дійшов висновку, що не існує розумної
можливості того, що саме заявниці буде
спричинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі її повернення на
батьківщину, факти повідомлені
позивачем є очевидно необґрунтованими,
тобто в них відсутні умови, передбачені
п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Наказом відповідача від 29.05.2013 р. №79
позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Не
погоджуючись з цим наказом позивач
звернувся до суду.

Судом встановлено, що чоловік позивача
подав заяву про надання статусу
біженця у зв'язку із переслідуванням
його владою РФ у кримінальному порядку
за релігійну діяльність. Вказана заява
не визнана очевидно необґрунтованою та
перебуває на розгляді органів
міграційної служби України. Крім того,
щодо нього 30.05.2013р. Галицьким районним
судом м. Львова винесена постанова про
застосування екстрадиційного арешту
до вирішення питання про видачу особи
(екстрадиції) і його фактичної
передачі.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 р.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Частиною сьомою статті 7 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового
захисту"передбачено, що до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:расової
належності; релігії; національності
(громадянства); належності до певної
соціальної групи;) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи наведені приписи необхідно
вказати, що під час вирішення питання
щодо надання статусу біженця повинні
враховуватися всі чотири підстави.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Міграційний орган без обґрунтованих на
це підстав при вирішення питання про
відмову позивачу в оформленні
документів про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, не проаналізував дані та не
врахував ситуацію в країні походження
за місцем проживання позивача на
підставі даних, наведених в доповіді
Департаменту США про свободу
віросповідання в Росії за 2012 рік,
відповідь правозахисної організації
"Товариство політичних емігрантів із
Центральної Азії" та публікації в
інтернет-виданнях, в яких містяться
відомості про факти переслідувань
мусульман в Російській Федерації за
релігійною ознакою, які за певних умов
могли підтверджувати побоювання
позивача про загрозу його
переслідування та його сім'ї в Росії за
релігійною ознакою.

В частині 1 ст. 4 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
закріплено принцип збереження єдності
сімей біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени
сім'ї особи, яку визнано біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист в Україні, мають
право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати
на територію України і бути визнаними
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, або отримати
тимчасовий захист, крім осіб, які
вчинили злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; які вчинили тяжкий
злочин неполітичного характеру за
межами України до прибуття в Україну з
метою набуття статусу біженця, якщо
таке діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів;
які винні у вчиненні дій, що суперечать
цілям та принципам Організації
Об'єднаних Націй, визначених у Статуті
Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на
в'їзд та тимчасове або постійне
проживання в Україні членів сім'ї
іноземця або особи без громадянства,
які проживають в Україні на законних
підставах, передбачено також статтею 1
Закону України "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з пунктом 24 частини першої
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" до членів сім'ї
біженця чи особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
належать: чоловік (дружина), діти, віком
до вісімнадцяти років за умови, що вони
не перебувають у шлюбі і знаходяться на
утриманні, повнолітні діти, які не
перебувають у шлюбі, якщо вони через
фізичний стан об'єктивно не здатні
задовольняти свої потреби,
непрацездатні батьки та інші особи, які
перебувають під їх опікою чи
піклуванням, як це визначається
національним законодавством і
звичаями відповідної країни.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" до членів сім'ї
іноземця або особи без громадянства
належать чоловік (дружина),
неповнолітні діти, в тому числі
неповнолітні діти чоловіка (дружини),
непрацездатні батьки та інші особи, які
вважаються членами сім'ї відповідно до
права країни походження.

З врахуванням наведеного суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
при прийнятті рішення по відмову в
оформленні документів про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідач не
дослідив в повній мірі докази, які б
підтверджували побоювання позивача
про загрозу переслідування позивача та
його сім'ї в Росії за релігійною
ознакою, а також не врахував принципу
збереження єдності сім'ї біженців,
оскільки, за умови надання ОСОБА_6
статусу біженця, позивач як його
дружина матиме право на визнання
біженцем в Україні.

Таким чином наказ Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області від 29.05.2013 року № 79
"Про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту" громадянці РФ
ОСОБА_3 прийнятий передчасно, а тому
позовні вимоги в частині визнання його
протиправним та скасування підставно
задоволені.

Суд апеляційної інстанції також
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позовна вимога про
зобов'язання відповідача розглянути
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту не
підлягає задоволенню з огляду на таке.

Положеннями ч. 10 ст. 12 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
визначено, що у разі прийняття судом
рішення про задоволення скарги особи
про відмову у визнанні особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату чи позбавлення статусу
біженця або додаткового захисту
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом семи робочих днів з дня
отримання такого рішення приймає
відповідне рішення.

З чого випливає, що орган державної
міграційної служби приймає відповідне
рішення про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в силу Закону, а
тому не потребує судового рішення.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку у тому числі органів
державної влади. У справах щодо
оскарження рішень суди перевіряють чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано частково
задовольнив позовні вимоги в спосіб,
визначений ст.162 КАС України, оскільки
відповідач як суб'єкт владних
повноважень не надав суду достатні та
беззаперечні докази в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, та не довів правомірність
прийнятого наказу.

В зв'язку з цим колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області -
залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 16.07.2013 року
у справі № 813/4379/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Н.Г.Левицька

І.М.Обрізко

Повний текст виготовлено 03.06.2014р.