Справа № 802/454/14-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2014-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/454/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.
Суддя-доповідач: Совгира Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Іллінецької міжрайонної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області на постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 24
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Прилуцьке"
до Іллінецької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 423343,05 грн. , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом, в
якому з урахуванням збільшених
позовних вимог просив скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 06.02.2014 року в
частині донарахування грошового
зобов'язання в сумі 266400,00 грн., а саме:
118400,00 грн. основоного платежу та 148000,00
грн. штрафної (фінансової)санкції.

Відповідно до постанови Вінницького
окружного адміністративного суду від
24.03.2014 року адміністративний позов
задоволено частково, а саме: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Іллінецької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області
№ від 06.02.2014 року в частині
донарахування грошового зобов'язання в
сумі 266400,00 грн. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач оскаржив його до суду
апеляційної інстанції, шляхом подання
апеляційної скарги, в якій, посилаючись
на порушення норм чинного
законодавства, а також на не повне
з'ясування судом всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
просив скасувати постанову суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог та прийняти нову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позову.

Від представників позивача та
відповідача до суду надійшли заяви про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, надавши правову
оцінку наявним у справі доказам,
колегія суддів приходить до висновку
щодо відсутності підстав для
задоволення апеляційної скарги
відповідача та необхідності залишення
в силі постанови суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи та вірно
встановлено судом першої інстанції, в
період з 15.01.2014 року по 24.01.2014 року
відповідачем проведено позапланову
виїзну документальну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 року по
30.09.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
№15/22/36522672 від 29.01.2014 року, яким
встановлено такі порушення позивача :

- п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187, п.199.1
ст.199, п.п.209.15.1 п.209.15 ст.209 ПК України, що
призвело до заниження податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість по бюджетній декларації в
сумі 251197,00 грн., в т.ч. заниження
(завищення) в періодах з лютого 2011 року
по вересень 2013 року включно;

- п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187, п.199.1
ст.199, п.п.209.15.1 п.209.15 ст.209 ПК України, що
призвело до завищення податку на
додану вартість, що залишається в
розпорядженні підприємства для
відшкодування суми податку, сплаченої
(нарахованої) постачальнику на
вартість виробничих факторів в
загальній сумі 98580,00 грн., в т.ч. по
періодах заниження (завищення):
березень, вересень 2011 року, з січня 2012
року по вересень 2013 року включно;

- ст.209 ПК України, встановлено
неправомірне застосування пільги з
податку на додану вартість всього у
сумі 118400,00 грн., в т.ч. по періодах з
січня 2012 року по вересень 2013 року
включно;

- п.164.1 ст.164 та п.177.8 ст.177 ПК України,
підприємством в деяких випадках не
утримувався податок з доходів фізичних
осіб виплачених фізичним особам за
закуплений у них товар та надані
послуги без підтвердження того, що дані
громадяни є суб'єктами підприємницької
діяльності - не надані копії свідоцтв
про державну реєстрацію суб'єкта
підприємницької діяльності,
донараховано податку - 1850,05 грн.;

- п.п.б п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України - не
включення до сукупного оподаткованого
доходу суми вартості харчування,
безоплатно отриманого платником
податку, донараховано податку - 921,15
грн.;

- п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України -
несвоєчасне перерахування податку на
доходи фізичних осіб у 2011 - 2012 роках,
внаслідок чого нарахована пеня за
несвоєчасне перерахування даного
податку до бюджету в сумі 298,94 грн.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем 06.02.2014 року винесено
податкове повідомлення-рішення форми
"Р" №, яким збільшено позивачу
суму грошового зобов'язання по податку
на додану вартість в розмірі 423343,50 грн.,
в т.ч. основного платежу - 251197,00 грн.,
штрафної санкції - 172146,50 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся до суду за захистом своїх
прав, оскільки вважає останнє в частині
порушення п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1
ст.188 та ст.209 ПК України, таким, що
суперечить вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
останнє, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, підлягає
скасуванню.

Визначаючись відносно правомірності
прийняття відповідачем оскарженого
рішення, суд першої інстанції дійшов
висновку, що приймаючи оскаржене
податкове повідомлення-рішення,
відповідач не врахував всіх обставин,
що мають істотне значення для справи,
що призвело до помилкового висновку
про порушення позивачем частині вимог
п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 та ст.209
ПК України, а тому податкове
повідомлення-рішення від 06.02.2014 року
№ в частині донарахування
грошового зобов'язання в сумі 266400,00
грн., а саме: 118400,00 грн. основного
платежу та 148000,00 грн. штрафної
(фінансової) санкції є протиправним та
підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

З акту перевірки (п.3.2 акту) встановлено,
що у перевіряємому періоді, відповідно
до ст.209 ПК України, позивач застосував
спеціальний режим оподаткування ПДВ та
подавав щомісячно до податкової
інспекції дві податкові декларації з
ПДВ: декларацію (скорочену) - за
результатами операцій із поставки
продукції, товарів власного
виробництва, крім молока та м'яса живою
вагою, реалізованих переробним
підприємствам, та крім операцій з
реалізації підакцизних товарів;
декларацію (повну) - за результатами
операцій із поставки продукції не
власного виробництва.

Перевіркою встановлено, що позивач в
своїй господарській діяльності
використовував в 2012 році 3368 га земель, в
т.ч. зареєстрованих 3177 га, що становить
94,3% (5,7% припадає на незареєстровані
землі), а в 2013 році 4086 га земель, в т.ч.
зареєстрованих 3909 га, що становить 95,7%
(4,3% припадає на незареєстровані землі).

Враховуючи зазначене, в порушення п.185.1
ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 та ст.209 ПК
України, продукція вирощена на
земельних ділянках, без державної
реєстрації договорів оренди не є
продукцією власного виробництва,
питома вага якої становить 5,7% в 2012 році
та 4,4% в 2013 році від загального обсягу
поставки.

Таким чином, позиція податкового
органу полягає в тому, що позивач
безпідставно перебуває на
спеціальному режимі оподаткування
через заниження останнім 75% питомої
ваги вартості самостійно вироблених
сільськогосподарських товарів,
оскільки земельні ділянки на яких
здійснюється власне виробництво та які
використовуються згідно укладених
договорів оренди не пройшли державну
реєстрацію. Тобто, відповідач вважає,
що за позивачем відсутнє право
користування орендованою землею, а
тому вирощена на ній продукція не є
власністю позивача.

Вказане, стало підставою для зменшення
товариству суми податкового
зобов'язання та податкового кредиту з
ПДВ по скороченій декларації
відповідних звітних періодів та
збільшення відповідно податкового
зобов'язання та податкового кредиту з
ПДВ декларацій, по яких проводяться
розрахунки з бюджетом.

Такі висновки податкового органу є
помилковими та такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства з огляду на таке.

Статтею 125 ЗК України від 25.10.2001 року №
2768-III встановлено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 ЗК України право
оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

Разом з тим, питання щодо спеціального
режиму оподаткування діяльності у
сфері сільського та лісового
господарства, а також рибальства (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) врегульовано
ст. 209 ПК України.

Вимогами п. 209.1 ст. 209 ПК України
визначено, що резидент, який провадить
підприємницьку діяльність у сфері
сільського і лісового господарства та
рибальства та відповідає критеріям,
встановленим у пункті 209.6 цієї статті
(далі - сільськогосподарське
підприємство), може обрати спеціальний
режим оподаткування.

Так, згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей. Зазначені суми
податку на додану вартість
акумулюються сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України (п. 209.2 ст.
209 ПК України).

Водночас, на момент проведення
перевірки позивач відповідно до
свідоцтва №200078667 НБ №116051 з 25.09.2009 року
зареєстрований платником ПДВ, з 01.09.2010
року, як сільськогосподарське
підприємство перебуває на
спеціальному режимі оподаткування,
дата початку дії спеціального
свідоцтва - 26.10.2012 року.

Видами діяльності
сільськогосподарського підприємства
згідно КВЕД є: надання послуг у
рослинництві, облаштування ландшафту,
вирощування зернових та технічних
культур, овочівництво, декоративне
садівництво та вирощування продукції
розсадників, розведення великої
рогатої худоби, розведення свиней.

Доказів анулювання свідоцтва про
перебування позивача на спеціальному
режимі оподаткування суду не надано.

Як досліджено з матеріалів справи, для
здійснення господарської діяльності,
зокрема для виготовлення власної
сільськогосподарської продукції та її
подальшої реалізації, позивач
використовує орендовані земельні
ділянки. Зазначене не спростовувалось
в акті перевірки.

Крім того, слід зазначити, що
використання позивачем при
виробництві власної продукції
земельних ділянок, договори по яких не
пройшли державну реєстрацію, не є
підставою вважати вироблену
сільськогосподарську продукцію,
продукцією не власного виробництва.
Оскільки, податковим органом в ході
перевірки, жодним чином не досліджено
об'єми продажу та види
сільськогосподарської продукції,
джерела її отримання, земель, на яких
вона вирощена, зокрема, відповідно до
договорів, які зареєстровані в ДЗК та
тих, які не пройшли процедуру державної
реєстрації. Окрім цього, відповідачем
не звернуто увагу та не досліджено
хронологічного циклу, починаючи від
року початку виробництва (вирощування)
продукції та року, в якому здійснено її
поставку.

В свою чергу, відповідачем не
спростовується відсутність у позивача
об'єктів оренди, які знаходяться у його
користуванні.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
податкове законодавство не вимагає
державної реєстрації договору оренди
земельної ділянки (паю) як обов'язкової
ознаки для кваліфікації відповідної
ділянки як такої, що знаходиться у
користуванні сільськогосподарського
товаровиробника. А відтак, будь-яке
право користування земельною ділянкою,
на якій розташовані
сільськогосподарські угіддя,
безвідносно до підстав виникнення
такого права, є належним для
підтвердження частки
сільськогосподарського
товаровиробництва для цілей
застосування спеціального режиму
оподаткування.

Така ж позиція висвітлена у листі
Вищого адміністративного суду України
від 28.12.2012 року за №2614/12/13-12.

Окрім того, згідно довідки
Липовецького відділення Іллінецької
ОДПІ від 12.02.2014 року №407 у позивача
станом на 01.01.2014 року не має
заборгованості до бюджету зі сплати
податків, зборів, крім податку на
доходи фізичних осіб, по якому не
проводиться нарахування по особовому
рахунку платника. Зазначене свідчить
про те, що позивач сплачує земельний
податок щодо усіх земельних ділянок,
які ним використовуються, незалежно
від того, зареєстровані договори
оренди чи ні. Тобто, заборгованості про
сплату за землю за позивачем не має.

Таким чином, позивачем було дотримано
критерії, визначені ст. 209 ПК України,
щодо виробництва у відповідних обсягах
сільськогосподарських товарів
(продукції) на власних або орендованих
основних фондах та землях. Відтак,
висновки податкового органу про
відсутність у позивача права на
спеціальний режим оподаткування у
сфері сільського господарства є
помилковими.

При цьому, слід зазначити, що позивачем
не вірно обрахована сума штрафних
санкцій, застосованих до товариства
згідно податкового
повідомлення-рішення № від 06.02.2014
року. Відповідно до ч.1 п.123.1 ст.123 ПК
України, штрафні санкції
застосовуються в розмірі 25% суми
визначеного податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування (118400,00*25%). Згідно п.123.2
ст.123 ПК України штрафні санкції
застосовуються за використання
платником податків сум, що не сплачені
до бюджету внаслідок отримання
(застосування) податкової пільги (118400,00
грн.). З огляду, на що загальна сума
застосованих штрафних санкцій
відповідно до вище вказаного
податкового повідомлення-рішення, в
частині дослідження порушень, складає
148000,00 грн. У зв'язку з чим,
адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню.

Надавши правову оцінку діям
відповідача стосовно прийнятого ним
рішення, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності,
колегія суддів повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає їх обґрунтованими та повноцінно
вмотивованими судом в рішенні.

Доводи апелянта викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції та є не
обґрунтованими, у зв'язку з чим, колегія
суддів приходить до висновку про
відмову в задоволенні апеляційної
скарги, відтак, постанову суду першої
інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а відтак, підстав для скасування такого
рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Іллінецької
міжрайонної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області, -
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 24 березня
2014 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку встановленому ч.5 ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена в
касаційному порядку згідно ст. 212 КАС
України.

Головуючий
Совгира Д. І.

Судді
Білоус О.В.

Курко О. П.