Справа № 872/17301/13
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2014 рокусправа № 2а-0870/10772/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дурасової Ю.В.

суддів: Проценко
О.А. Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Комунарському
районі м.Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області

на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 03
жовтня 2013 р.

у справі за позовом Приватного
акціонерного товариства "Склопласт" до
Державної податкової інспекції у
Комунарському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Приватного
акціонерного товариства "Склопласт"
звернувся 18.11.2011 року до Запорізького
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Комунарському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області про
скасування податкового
повідомлення-рішення. Просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 09.11.2011 року №
. В позові посилався на те, що один
лише факт не сплати лізингових
платежів або не введення в
експлуатацію основних засобів, не є
підставою для відмови позивачу в праві
на податковий кредит.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 03 жовтня 2013
р. позовні вимоги задоволені. Скасовано
податкове повідомлення-рішення від
09.11.2011 року № . Свою позицію суд
першої інстанції обґрунтував тим, що
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковані операції
протягом такого звітного податкового
періоду.

Не погодившись з даним рішенням суду
представник відповідача (податкового
органу) подав апеляційну скаргу. В
апеляційній скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог - відмовити.
Зазначає, що постанова суду першої
інстанції є такою, що прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Посилається на
те, що перевіркою встановлено
заниження податку на додану вартість в
період з 01.07.2010 року по 30.06.2011 року на
загальну суму 127277грн.

В судове засідання учасники процесу не
з'явилися, про час та місце судового
засідання повідомлені належним чином.
В порядку ст. 41 КАС України судове
засідання не фіксується технічними
засобами.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що податковим органом
двічі проводилася перевірка за один і
той же період: з 01.01.2009 року по 30.06.2010
року. Так за результатами першої
планової виїзної перевірки, яка
проводилася на підставі ч. 1-5 ст. 11-1 ЗУ
«Про державну податкову службу в
Україні», складений акт від 28.09.2010 року.
Оскільки підприємством оскаржено
результати перевірки, податковим
органом на підставі пп. 78.1.5 ст. 78 ПКУ
(яким передбачено проведення перевірки
виключно з питань, що стали предметом
оскарження) проведено другу перевірку
за вказаний період. За результатами
другої перевірки складений акт від
15.02.2011 року. Під час першої та під час
другої перевірки податковим органом
перевірялося питання віднесення
товариством "Склопласт" до складу
валових витрат винагороди
лізингодавцю згідно договору від 10.04.2008
року №030-04/2008 з компанією ТОВ «ХЮПО
АЛЬПЕ-АДРІА-ЛІЗІНГ». В ході перевірок
зроблений висновок про відсутність
документальних підтверджень щодо
використання винагороди лізинглдавцю
та комісії фінансування у власній
господарській діяльності. Виходячи з
того, що законодавством не передбачено
віднесення до складу валових витрат
винагороди лізингодавцю при
невикористанні в господарській
діяльності об'єктів фінансового
лізингу, податковий орган прийшов до
висновку про порушення підприємством
пп. 7.4.1, пп. 7.7.1 ст. 7 ЗУ «Про податок на
додану вартість», в результаті чого
підприємством завищено залишок
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду за
червень 2010 на суту 127277грн. За
результатом другої перевірки (акт від
15.02.2011 року) відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення від
12.10.2010 року № /2, яким визначено
грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі
5042грн. та штрафні санкції у розмірі
2186,80грн. та № /0, яким зменшено суму
бюджетного відшкодування з ПДВ у
розмірі 254405грн. та застосовано штрафні
санкції у сумі 257,20грн. (вищезазначені
податкові повідомлення-рішення
скасовані в судовому порядку - суд
першої та апеляційної інстанції
прийшли до висновку, що отримане
обладнання за договором фінансового
лізингу безпосередньо виступає
інструментом виробництва і
використовується для виготовлення
продукції підприємства, тобто
безпосередньо бере участь в отриманні
доходу).

Колегія суддів апеляційної
інстанції встановила, що судом першої
інстанції правильно застосовано до
даних правовідносин норми Податкового
кодексу, норми ЗУ «Про оподаткування
прибутку підприємств», «Про податок на
додану вартість», «Про державку
податкову службу в Україні», що діяли
на час виникнення спірних відносин.

В силу ст. 67 Конституції України
передбачено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.
Правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачене законодавством (ч.1 ст. 19
Конституції України).

Статтею 200 ПКУ встановлено, що
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
періоду. При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені розділом V ПКУ. При
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Згідно підпункту 7.9.6. ст. 7 ЗУ «Про
оподаткування прибутку підприємств» N
334/94-ВР від 28.12.1994, оподаткування
операцій лізингу (оренди) здійснюється
у такому порядку:

передання майна в оперативний лізинг
(оренду) не змінює податкових
зобов'язань орендодавця та орендаря.
При цьому орендодавець збільшує суму
валових доходів, а орендар збільшує
суму валових витрат на суму
нарахованого лізингового платежу за
наслідками податкового періоду, в
якому здійснюється таке нарахування. У
такому ж порядку здійснюється
оподаткування операцій з оренди землі
та жилих приміщень;

передання майна у фінансовий
лізинг (оренду) для цілей оподаткування
прирівнюється до його продажу в момент
такої передачі. При цьому орендодавець
збільшує валові доходи, а у разі
передання у фінансовий лізинг майна, що
на момент такого передання перебувало
у складі основних фондів орендодавця, -
змінює відповідну групу основних
фондів згідно з правилами, визначеними
статтею 8 цього Закону для їх продажу, а
орендар збільшує відповідну групу
основних фондів на вартість об'єкта
фінансового лізингу (без урахування
процентів або комісій, нарахованих або
таких, що будуть нараховані на вартість
об'єкта фінансового лізингу,
відповідно до договору) за наслідками
податкового періоду, в якому
відбувається таке передання. При
нарахуванні лізингового платежу
орендодавець збільшує валові доходи, а
орендар збільшує валові витрати на
таку частину лізингового платежу, яка
дорівнює сумі процентів або комісій,
нарахованих на вартість об'єкта
фінансового лізингу (без урахування
частини лізингового платежу, що
надається у рахунок компенсації
частини вартості об'єкта фінансового
лізингу), за наслідками податкового
періоду, в якому здійснюється таке
нарахування. У разі коли у майбутніх
податкових періодах орендар повертає
об'єкт фінансового лізингу орендодавцю
без придбання такого об'єкта у
власність, таке передання
прирівнюється для цілей оподаткування
до зворотного продажу орендарем такого
об'єкта орендодавцю за звичайною ціною,
діючою на момент такого зворотного
продажу, але не менше первісної
вартості такого основного фонду,
зменшеної на суму нарахованої
амортизації, згідно з нормами статті 8
цього Закону. У разі коли вартість
об'єкта фінансового лізингу, що вперше
вводиться в експлуатацію, визначається
договором у сумі, що є меншою вартості
витрат на його придбання або
спорудження, податковий орган має
право провести позачергову перевірку
для визначення рівня звичайної ціни;

передання в оренду житлового
фонду або землі здійснюється за
правилами оперативного лізингу.

Відповідно до статті 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств", валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній чи нематеріальній формах,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податків для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну) з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті. Обмеження, вказані в
пунктах 5.3-5.7 не стосуються витрат,
пов'язаних з оплатою орендних платежів
за орендоване майно, що
використовується в господарській
діяльності.

Підпункт 5.3.9. цієї статті Закону
встановлює, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З аналізу наведених вище норм Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" в сукупності з фактичними
обставинами справи, випливає, що цей
Закон не ставить право на включення до
складу валових витрат сум, сплачених у
межах господарських договорів, в т.ч. і
договорів оренди, у залежність від
того, яким чином дані операції
відображені у бухгалтерському обліку,
а тільки пов'язує з наявністю первинних
документів, що такі операції
підтверджують.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України "Про податок на
додану вартість", податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 вказаного Закону, не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг). У
разі, коли на момент перевірки платника
податку органом ДПС суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишається не
підтвердженим зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними в
цьому підпункті документами.

Законом України "Про податок на додану
вартість" встановлено вичерпний
перелік документів, при наявності яких
у платника податків виникає право на
включення відповідних сум до
податкового кредиту і норми цього
Закону не ставлять таке право у
залежність від того, яким чином
господарські операції відображені у
бухгалтерському обліку.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника такого податку
протягом звітного податкового періоду,
а також від того, чи здійснював платник
податку оподатковані операції
протягом такого звітного податкового
періоду.

Згідно матеріалів справи, об'єктом
фінансового лізингу є піч малювання
скла, яка призначена та
використовується в господарській
діяльності платника податку. В акті
перевірки від 28.09.2010 року зазначено, що
підприємством в порушення п. 7.4.1 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" безпідставно віднесено до
складу податкового кредиту суму ПДВ
397888грн. з винагороди по лізингових
платежах як операцію яка не пов'язана з
господарською діяльністю. Сума
лізингового платежу складається (п. 3.6
договору) з відшкодування частини
майна предмету лізингу та винагороди
(відсотків або комісії). В договорі від
10.04.2008 року №030-04/2008 поняття винагорода,
відсотки або комісія - ідентичні, що
безпосередньо зазначено в розділі
договору «визначення»: «Винагорода»
Лізингодавця (відсотки або комісії) -
сума, що сплачується
Лізингоодержувачем на користь
Лізингодавця за надані послуги
фінансового лізингу». Термін
«винагорода», яка зазначена в договорі
фінансового лізингу, за своїм змістом
повністю відповідає поняттю
«відсотки», передбаченому п. 1.10 Закону
про прибуток, а саме платіж за
використання залученого в кредит
майна, який розраховано у відсотках на
основну суму заборгованості та
визначено у фіксованій сумі в графіку
лізингових платежів.

Таким чином ці витрати цілком
відповідають визначенню, наведеному в
пп. 7.4.1. Закону про ПДВ: податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг) …протягом
такого звітного періоду (вказану норму
викладено вище).

Матеріалами справи підтверджено, що
отримане обладнання за договором
фінансового лізингу від 10.04.2008 року
№030-04/2008 безпосередньо виступає
інструментом виробництва і
використовується для виготовлення
продукції підприємства, тобто
безпосередньо бере участь в отриманні
доходу. Отже висновок податкового
органу, викладений в акті перевірки,
відносно обладнання, яке було отримане
згідно з договором фінансового лізингу
- не використовується в господарській
діяльності та не є основними
виробничими засобами - є помилковим.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
апеляційної інстанції прийшла до
висновку, що суд першої інстанції не
допустив порушення норм матеріального
права, а повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм відповідну
правову оцінку, правильно встановив
характер спірних правовідносин і для
їх вирішення правильно застосував
норми матеріального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст.198, ст. 200, 205, 206
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Комунарському
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 03 жовтня 2013
р. у справі за позовом Приватного
акціонерного товариства "Склопласт" до
Державної податкової інспекції у
Комунарському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області про скасування
податкового повідомлення-рішення -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко

Суддя:
Л.П. Туркіна