Справа № 2а-3924/10/1370
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2014р.
Справа № 9104/32553/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

Головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Обрізка І.М.,

судді

Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання

Мартинишина Р.С.,

за участю представників:

апелянта (відповідача у справі):
Гейвич М.М.,

позивача у справі:
Михалусь О.Я., Ящинський А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова (правонаступник -
Державна податкова інспекція у
Галицькому районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області), м.Львів

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 06.09.2010р. у
справі №2а-3924/10/1370

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ековектор", м.Львів

до Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м.Львова
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Галицькому районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області), м.Львів

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ековектор" звернувся
до суду з адміністративним позовом до
відповідача - Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м.Львова,
про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень від 17.08.2009р. за
№/0, від 17.08.2009р. за №/0, від
25.02.2010р. за №/0.

Заявою про збільшення позовних вимог
ТзОВ "Ековектор" окрім наведених
податкових повідомлень-рішень просить
визнати нечинними також податкові
повідомлення-рішення від 27.10.2009р. за
№/1, від 22.12.2009р. за №/2, від
02.03.2010р. за №/3, від 17.05.2010р. за
№/4, від 27.10.2009р. за №/1, від
22.12.2009р. за №/2, від 02.03.2010р. за
№/3, від 17.05.2010р. за №/4, від
31.03.2010р. за №/1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
позивач не може нести відповідальності
за наслідками господарської
діяльності третіх осіб - ПП
"Промагростиль" та ТзОВ "Агро-Пак", і при
визначенні податкових зобов'язань з
податку на додану вартість та з податку
на прибуток і нарахування штрафних
санкцій ТзОВ "Ековектор" орган
державної податкової служби
зобов'язаний враховувати
індивідуальний характер юридичної
відповідальності. Крім того, позивачем
було без порушень податкового
законодавства віднесено до складу
валових витрат відсотки за
користування кредитом. Також, Позивач
вказував, що при здійсненні перевірки,
за результатами якої було видано
податкові повідомлення-рішення від
25.02.2010р. за №/0 та від 31.03.2010р. за
№/1, орган державної податкової
служби допустив порушення, які
свідчать про акт перевірки як
недопустимий доказ. При цьому суб'єктом
владних повноважень було допущено
порушення п.1.7 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 10.08.2005р. №327,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.08.2005р. за №925/11205.

За наслідками розгляду справи
Львівський окружний адміністративний
суд прийшов до висновку про те, що
позивач реалізовував товар, отриманий
за наявності
транспортно-заготівельних витрат, в
тому звітному періоді, в якому він
придбавався, а відтак, підстав для
коригування приросту (убутку)
транспортно-заготівельних витрат в
нього не було.

Суд погодився з тим, що сама по собі
несплата податку продавцем (у тому
числі у разі ухилення від сплати) при
фактичному здійсненні господарської
операції не впливає на податковий
кредит покупця та суму бюджетного
відшкодування, та відповідно податкові
органи не можуть нараховувати податок
на додану вартість при несплаті цього
податку продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування.

Також суд прийшов до про те висновку, що
помилковими є висновки органу
державної податкової служби про
безпідставність віднесення до валових
витрат в сумі 186242,00грн. та формування
податкового кредиту в сумі 37248,37грн. по
господарських операцій позивача з ПП
"Промагростиль" та ТзОВ "Агро-Пак".

Львівський окружний адміністративний
суд прийшов до висновку про те, що до
складу валових витрат відносяться
витрати пов'язані з діяльністю особи,
направленої на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Крім цього, суд прийшов до висновку про
те, що податкові-повідомлення рішення
від 17.08.2009р. за №/0, від 27.10.2009р. за
№/1 та від 22.12.2009р. за №/2,
вважаються відкликаними, тому не
порушують прав позивача, із
врахуванням чого суд вважає, що в
частині вимог з приводу оспорювання
названих податкових-повідомлень
рішень від 17.08.2009р., від 27.10.2009р. та від
22.12.2009р. належить відмовити.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачем на підтвердження
обгрунтованості віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за перевірений період
були надані податкові накладні, які не
мали недоліків, та порядок заповнення
яких відповідав встановленому чинним
законодавством. Суд вважає, що орган
державної податкової служби без
достатніх на те правових підстав
прийшов до висновку про
неправомірність завищення податкового
кредиту з податку на додану вартість за
жовтень 2009р. на загальну суму 24124,10грн.

06.09.2010р. постановою Львівського
окружного адміністративного суду
позов задоволено частково, визнано
протиправними та скасовано прийняті
Державною податковою інспекцією у
Галицькому районі м.Львова податкові
повідомлення-рішення від 17.08.2009р. за
№/0, від 25.02.2010р. за №/0, від
27.10.2009р. за №/1, від 22.12.2009р. за
№/2, від 12.03.2010р. за №/3, від
17.05.2010р. за №/4, від 31.03.2010р. за
№/1; визнано протиправними та
скасовано прийняті Державною
податковою інспекцією у Галицькому
районі м.Львова податкові
повідомлення-рішення від 02.03.2010р. за
№/3, від 17.05.2010р. за №/4, в
частині визначення суми податкового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 72320,14грн., в тому числі, основний
платіж - 49867,48грн. та штрафна (фінансова)
санкція 22452,66грн.; в іншій частині в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, Державна податкова
інспекція у Галицькому районі м.Львова
оскаржила її в апеляційному порядку, з
посланням на те, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для справи
та порушено норми матеріального права,
тому оскаржувана постанова підлягає
скасуванню в апеляційному порядку.

Апелянт посилається на те, що
оспорювані податкові
повідомлення-рішення було винесено ним
у відповідності до законодавства.
Апелянт зазначає, що для надання
первинним документам юридичної сили і
доказовості, вони повинні бути
складені до вимог чинного
законодавства, що не було дотримано
ТзОВ "Ековектор".

З вище зазначених та інших підстав,
викладених в апеляційній скарзі,
апелянт просить суд скасувати
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 06.09.2010р. у
адміністративній справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ековектор" до
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м.Львова про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень.

Від позивача до суду надійшли письмові
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких останній стверджує, що постанова
суду першої інстанції є обгрунтованою
та законною. Також позивач звертає
увагу апеляційного суду на те, що в акті
перевірки необгрунтовано вказано на
факти порушень, які в свою чергу
грунтуються на суб'єктивних та нічим не
підтверджених припущеннях
перевіряючої.

У судове засідання Львівського
апеляційного адміністративного суду
19.05.2014р. з'явився представник апелянта
(відповідач у справі): Гейвич М.М., яким
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
підтримано у повному обсязі, просив
скасувати постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
06.09.2010р. у справі №2а-3924/10/1370 та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Представники позивача у справі:
Михалусь О.Я. та Ящинський А.Л., доводи,
які викладено у запереченні на
апеляційну скаргу, підтримано у
повному обсязі, просили постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 06.09.2010р. у
справі №2а-3924/10/1370 залишити без змін, а
апеляційну скаргу ДПІ у Галицькому
районі м.Львова - без задоволення.

В ході судового розгляду судом
допущено заміну ДПІ у Галицькому
районі м.Львова на належного
відповідача: ДПІ у Галицькому районі
м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у
справі, пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на апеляційну скаргу у
їх сукупності, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, оскаржувану
постанову суду першої інстанції слід
залишити без змін, з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається та
судом першої інстанції встановлено, що
орган державної податкової служби
вбачає, що підприємством за
перевірений період не проведено
розподіл транспортно-заготівельних
витрат по придбанню товарів. Однак, як
вбачається з матеріалів справи
(прихідні та видаткові накладні, акти
здачі-прийому виконання транспортних
послуг, акти приймання виконаних
робіт), позивач реалізовував товар,
отриманий за наявності
транспортно-заготівельних витрат, в
тому звітному періоді, в якому він
придбавався, а відтак, підстав для
коригування приросту (убутку)
транспортно-заготівельних витрат в
нього не було.

Керуючись вимогами п.5.9 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" від 28.12.1994р. №334/94-ВР, з
наступними змінами та доповненнями,
платник податку веде податковий облік
приросту (убутку) балансової вартості
товарів (крім тих, що підлягають
амортизації, та цінних паперів),
сировини, матеріалів, комплектуючих
виробів, напівфабрикатів, малоцінних
предметів (далі - запасів) на складах, у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції, витрати на
придбання та поліпшення (перетворення,
зберігання) яких включаються до складу
валових витрат згідно з цим Законом (за
винятком тих, що отримані безкоштовно).
У разі, коли балансова вартість таких
запасів на кінець звітного періоду
перевищує їх балансову вартість на
початок того ж звітного періоду,
продовжується в цьому пункті, різниця
включається до складу валових доходів
платника податку у такому звітному
періоді. У разі коли балансова вартість
таких запасів на кінець звітного
періоду є меншою за їх балансову
вартість на початок того ж звітного
періоду, також зазначено в цьому ж
пункті, різниця включається до складу
валових витрат платника податку у
такому звітному періоді.

Як передбачено п.9 Положення (стандарт)
бухгалтерського обліку 9 "Запаси",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 20.10.1999р. №246,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 02.11.1999р. за №751/4044,
первісною вартістю запасів, що
придбані за плату, є собівартість
запасів, яка складається з таких
фактичних витрат, зокрема,
транспортно-заготівельні витрати
(затрати на заготівлю запасів, оплата
тарифів (фрахту) за
вантажно-розвантажувальні роботи і
транспортування запасів усіма видами
транспорту до місця їх використання,
включаючи витрати зі страхування
ризиків транспортування запасів). Сума
транспортно-заготівельних витрат, що
узагальнюється на окремому субрахунку
рахунків обліку запасів, щомісячно
розподіляється між сумою залишку
запасів на кінець звітного місяця і
сумою запасів, що вибули (використані,
реалізовані, безоплатно передані тощо)
за звітний місяць. Сума
транспортно-заготівельних витрат, яка
відноситься до запасів, що вибули,
визначається як добуток середнього
відсотка транспортно-заготівельних
витрат і вартості запасів, що вибули, з
відображенням її на тих самих рахунках
обліку, у кореспонденції з якими
відображено вибуття цих запасів.
Середній відсоток
транспортно-заготівельних витрат
визначається діленням суми залишків
транспортно-заготівельних витрат на
початок звітного місяця і
транспортно-заготівельних витрат за
звітний місяць на суму залишку запасів
на початок місяця і запасів, що
надійшли за звітний місяць.

В акті перевірки перевіряючими
вказано, що угоди, укладені між ПП
"Промагростиль" та ТзОВ "Агро-Пак" є
фіктивними, оскільки відсутні
товарно-супроводжуючі документи, ПП
"Промагростиль" та ТзОВ "Агро-Пак"
розпочато ліквідаційну процедуру, не
подається розрахунок комунального
податку або такий розрахунок вказує на
відсутність штатних працівників по
основному місцю роботи. За таких
обставин орган державної податкової
служби прийшов до висновку про
відсутність реального характеру
згаданих господарських операцій.

Судом встановлено, що між ПП
"Промагростиль" (продавець) та ТзОВ
"Ековектор" (покупець) укладено договір
купівлі-продажу №17/11/К від 17.11.2006р.,
згідно з яким продавець зобов'язується
передати у власність покупця товар, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його на умовах даного
договору. Додатком №1 від 18.12.2007р. до
вказаного договору п.5.1 викладено у
наступній редакції: "Транспортні
витрати, пов'язані з доставкою вантажу,
оплачуються продавцем або покупцем по
домовленості сторін".

Також, встановлено, що між ТзОВ
"Агро-Пак" (продавець) та ТзОВ
"Ековектор" (покупець) укладено договір
купівлі-продажу №29/09/05 від 29.09.2005р.,
згідно з яким продавець зобов'язується
передати у власність покупця товар, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити його на умовах даного
договору. Додатком №1 від 29.09.2005р. п.5.1
викладено у наступній редакції:
"Транспортні витрати, пов'язані з
доставкою вантажу, оплачуються
продавцем або покупцем по домовленості
сторін".

В підтвердження виконання згаданих
договорів позивачем надано суду
товарно-транспортні накладні,
подорожні листи, витяг з журналу про
отримання довіреностей, податкові та
видаткові накладні.

Згідно вимог пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Відповідно
до ч.4 пп.5.3.9 п.5.3 цієї ж статті, не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ТзОВ "Ековектор" понесло витрати на
оплату вартості товару, отриманого від
ПП "Промагростиль" та ТзОВ "Агро-Пак",
які пов'язані з господарською
діяльністю позивача та
підтверджуються наявними у матеріалах
справи товарно-транспортними
накладними, подорожніми листами,
витягом з журналу про отримання
довіреностей, податковими та
видатковими накладними, тобто
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку. Крім цього,
видаткові накладні, довіреності
(типова форма №М-2), акти
здачі-прийняття робіт, що містяться в
матеріалах справи, свідчать про те, що
отриманий від згаданих контрагентів
товар використовувався в
господарській діяльності ТзОВ
"Ековектор" для подальшої реалізації
його іншим суб'єктам підприємницької
діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції,
орган державної податкової служби
прийшов до висновку про нікчемність
згаданих правочинів, посилаючись на те,
що відсутні товарно-супровідні
документи, відкрита ліквідаційна
процедура контрагентами, неподання
декларацій з податку на прибуток,
відсутній штат працівників по
основному місцю праці. Однак, при цьому
судом встановлено, що добросовісність
та обачність позивача по згаданих
господарських операціях
підтверджується тим, що ним була
зібрана оприлюднена інформація, яка б
вказувала на недобросовісність його
контрагента.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
"Про податок на додану вартість" від
03.04.1997р. за №168/97-ВР (з наступними
змінами та доповненнями), податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом. Також
пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього ж Закону визначено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому
числі, при їх імпорті) та послуг з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не підлягають включенню до
складу податкового кредиту, згідно з
пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 даного Закону, суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачем, на підтвердження
правомірності віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за перевірений період,
були надані податкові накладні, що
знаходяться в матеріалах справи, які не
мали недоліків та порядок заповнення
яких відповідав встановленому чинним
законодавством. Сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі у разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

Керуючись вимогами ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що податкові органи
не можуть нараховувати податок на
додану вартість покупцю при несплаті
цього податку продавцем, оскільки
чинне законодавство не встановлює
підстав для такого нарахування. Така
позиція суду узгоджується з позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові від 26.09.2006р.

Керуючись вимогами ст.ст.203, 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1,
3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

За приписами ч.1 ст.204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності).

Крім того, Постановою Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р.
було звернено увагу судів на наступне:
вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтись окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України,
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину
можуть бути заявлені як однією із
сторін правочину, так і іншою
зацікавленою особою, права і законні
інтереси якої порушені здійсненням
правочину.

В матеріалах адміністративної справи
відсутні судові рішення, якими було б
встановлено, що Договір
купівлі-продажу №29/09/05 від 29.09.2005р.,
укладений між ТзОВ "Агро-Пак"
(продавець) та ТзОВ "Ековектор"
(покупець), з додатком №1 від 29.09.2005р., та
договір купівлі-продажу №17/11/К від
17.11.2006р., укладений між ПП
"Промагростиль" (продавець) та ТзОВ
"Ековектор" (покупець), з додатком №1 від
18.12.2007р., суперечить моральним засадам
суспільства та порушує публічний
порядок, а також те, що він був
спрямований на заволодіння майном
держави.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що зі змісту вказаних
договорів та додатків до них не
вбачається їх невідповідності актам
цивільного законодавства. Укладення
таких договорів не суперечить
моральним засадам суспільства,
оскільки їх укладення не заборонено
законодавством. Відповідно суд першої
інстанції, з висновком якого
погоджується колегія суддів
апеляційного суду, вважає помилковими
висновки органу державної податкової
служби про безпідставність віднесення
до валових витрат в сумі 186242,00грн. та
формування податкового кредиту в сумі
37248,37грн. по господарських операцій
позивача з ПП "Промагростиль" та ТзОВ
"Агро-Пак".

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
орган державної податкової служби
дійшов висновку про безпідставне
включення до складу валових витрат
відсотків за користування кредитними
коштами на суму 20909,10грн. Як встановлено
судом, в рішенні Державної податкової
адміністрації у Львівській області за
№4266/10/25-005/166 від 25.02.2010р. зазначено, що
при обчисленні відсотків за
користування банківськими кредитами,
які використовувались для надання
безвідсоткових позик на зворотній
основі керівнику підприємства
ревізором допущено арифметичну
помилку, сума завищення валових витрат
становить 20731,50грн. Одночасно з цим, в
акті перевірки зазначено, що оскільки в
період отримання кредитів
підприємством надавалась
безвідсоткова позика керівнику
підприємства, яка не пов'язана з
отриманням прибутку.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ВАТ "Кредобанк" (надалі - банк) та
ТзОВ "Ековектор" (надалі - позичальник)
укладено договори про надання
овердрафту за №132 від 17.05.2006р., за №93 від
15.09.2008р. та за №127 від 03.05.2007р., згідно з
якими банк зобов'язується надати
позичальнику овердрафт, тобто надати у
його власність грошові кошти у
національній валюті для оплати наданих
ним розрахункових документів в разі
перевищення залишку коштів на його
поточному рахунку в межах
встановленого максимального ліміту
заборгованості в розмірі та на умовах,
обумовлених в згаданих договорах, а
позичальник зобов'язується повернути
його і сплатити проценти за
користування ним та комісії. Одночасно
з укладенням договорів про надання
овердрафту позивачем укладались
договори безвідсоткової позики з
ОСОБА_4, які наявні в матеріалах справи.

Як встановлено судом першої інстанції,
враховуючи те, що позивач за наявності
непогашених кредитів надавав
безвідсоткові позики ОСОБА_4, орган
державної податкової служби у
відповідності до вимог чинного
законодавства прийшов до висновку про
безпідставне включення до складу
валових витрат відсотків за
користування кредитними коштами на
суму 20909,10грн., оскільки такі не
пов'язані з господарською діяльністю
платника податків.

Згідно з п.1.32 ст.1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
господарська діяльність - будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філії, відділення, інші
відокремлені підрозділи, а також через
довірену особу, агента або будь-яку
іншу особу, яка діє від імені та на
користь першої особи.

Відповідно до вимог п.5.1 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції, з чим
погоджується колегія суддів
апеляційного суду, прийшов до висновку
про те, що до складу валових витрат
відносяться витрати, пов'язані з
діяльністю особи, направленої на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: акту перевірки, що встановлено
судом першої інстанції, перевіряючі
зазначили, що позивачем, в порушення
пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України "Про
податок на додану вартість", завищено
податковий кредит з податку на додану
вартість за жовтень 2009р. на загальну
суму 24124,10грн. Внаслідок цього, на думку
перевіряючих, позивачем занижено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, яке підлягає сплаті до
бюджету, на загальну суму 24124,10грн.

Згідно з пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
"Про податок на додану вартість",
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 ст.6 та ст.81
цього Закону, протягом такого звітного
періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається, згідно з пп.7.5.1 п.7.5. ст.7
зазначеного Закону, дата здійснення
першої з подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Також згідно з пп.7.2.3 п.7.2 ст.7
зазначеного вище Закону передбачено,
що податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що право платника
податків на формування податкового
кредиту виникає в момент отримання
податкової накладної та жодним чином
не обмежується податковим періодом, в
якому виписана ця податкова накладна, з
чим погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивачем на підтвердження
обгрунтованості віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за перевірений період
були надані податкові накладні, які не
мали недоліків та порядок заповнення
яких відповідав встановленому чинним
законодавством.

Так, Позивачем було надано податкові
накладні від 27.08.2009р. за №573/6 на
загальну суму 290,00грн., в тому числі ПДВ
48,33грн., від 30.09.2009р. за №57781/03 на
загальну суму 349,38грн., в тому числі ПДВ
58,2грн., від 30.09.2009р. за №32 на загальну
суму 7932,90грн., в тому числі ПДВ 1322,15грн.,
від 03.09.2009р. за №3248 на загальну суму
18499,92грн., в тому числі ПДВ 3083,32грн., від
30.09.2009р. за №231/870000 на загальну суму
300,00грн., в тому числі ПДВ 50,00грн., від
30.09.2009р. за №263 на загальну суму
100456,40грн., в тому числі ПДВ 16742,73грн., від
30.09.2009р. за №1165817/3 на загальну суму
1200,00грн., в тому числі ПДВ 188,24грн., від
30.09.2009р. за №1165822/3 на загальну суму
1088,23грн., в тому числі ПДВ 170,71грн., від
30.09.2009р. за №3460 на загальну суму
2324,00грн., в тому числі ПДВ 385,73грн., від
18.09.2009р. за №3319 на загальну суму
1162,00грн., в тому числі ПДВ 192,86грн., від
29.09.2009р. за №2909092 на загальну суму
299,41грн., в тому числі ПДВ 49,90грн., від
26.08.2009р. за №1285 на загальну суму 150,00грн.,
в тому числі ПДВ 24,90грн., від 30.09.2009р. за
№1458 на загальну суму 900,00грн., в тому
числі ПДВ 149,38грн., від 30.09.2009р. за №
на загальну суму 1406,02грн., в тому числі
ПДВ 234,34грн., від 30.09.2009р. за № на
загальну суму 8609,07грн., в тому числі ПДВ
1434,84грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, із розшифровок податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів за період з
серпня 2009р. по вересень 2009р., та
встановлено судом першої інстанції, що
суми коштів, сплачених контрагентам
згідно вищезазначених податкових
накладних, не включались позивачем до
складу податкового кредиту в цих
податкових періодах, а тому останній не
скористався своїм правом на формування
податкового кредиту.

Таким чином суд першої інстанції, з чим
погоджується колегія суддів
апеляційного суду, прийшов до висновку
про те, що вказані вище обставини
спростовують висновки органу
державної податкової служби про те, що
позивач завищив суму податкового
кредиту на загальну суму 18867,75грн., чим
порушив пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України
"Про податок на додану вартість",
оскільки дана норма не містить жодної
вимоги щодо включення або не включення
податкових накладних до складу
податкового кредиту того чи іншого
звітного періоду покупцем.

Положеннями ст.9 КАС України
передбачено, що суди при вирішенні
справи керуються принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів апеляційного суду погоджується
з висновками суду першої інстанції про
часткове задоволення позову, визнання
протиправними та скасування прийнятих
Державною податковою інспекцією у
Галицькому районі міста Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області податкових
повідомлень-рішень від 17.08.2009р. за
№/0, від 25.02.2010р. за №/0, від
27.10.2009р. за №/1, від 22.12.2009р. за
№/2, від 12.03.2010р. за №/3, від
17.05.2010р. за №/4, від 31.03.2010р. за
№/1, визнання протиправними та
скасування, прийнятих Державною
податковою інспекцією у Галицькому
районі міста Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області, податкових повідомлень-рішень
від 02.03.2010р. за №/3, від 17.05.2010р. за
№/4, в частині визначення суми
податкового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 72320,14грн., в тому
числі основний платіж - 49867,48грн. та
штрафна (фінансова) санкція 22452,66грн., в
іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

Відповідно до вимог ст.200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та постановив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому підстав для скасування
постанови колегія суддів не вбачає і
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196,
198, 200, 205, 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м.Львова (правонаступник -
Державна податкова інспекція у
Галицькому районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області), м.Львів на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 06.09.2010р. у
справі №2а-3924/10/1370 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ековектор", м.Львів
до Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м.Львова
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Галицькому районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області), м.Львів про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, - залишити без
задоволення.

2. Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 06.09.2010р. у
справі №2а-3924/10/1370 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ековектор", м.Львів
до Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м.Львова
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Галицькому районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області), м.Львів про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Касаційна скарга подається
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення
подається протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції, а
у разі складення ухвали в повному
обсязі відповідно до статті 160 КАС
України, з дня складення ухвали в
повному обсязі.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
І.М.
Обрізко

Суддя
В.П.
Сапіга

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 23.05.2014р.