Справа № 2а/0570/11189/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2014 р. м. Київ
К/800/7693/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Донецького обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 січня 2013
року у справі за позовом Донецького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Публічного акціонерного товариства
"Маріупольський завод важкого
машинобудування" про стягнення
заборгованості,

встановив:

Донецьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 308 443 грн 90 коп. та пені в
розмірі 7 834 грн 63 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що відповідачем в 2011 році
порушені вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо
працевлаштування інвалідів у
кількості 4 % середньооблікової
чисельності штатних працівників.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 січня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову в повному обсязі.

В запереченнях відповідач просив
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню частково.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що згідно звіту
відповідача про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за формою
№ 10-П1 за 2011 рік середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу складала 82 особи,
фонд оплати праці штатних працівників -
12 646 грн 20 коп., середньорічна заробітна
плата штатного працівника - 154 222 грн.

Отже, норматив робочих місць, створених
для інвалідів на підприємстві,
становив 3 місця.

Відповідно до вказаного вище звіту у 2011
році на підприємстві відповідача
працював один інвалід.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди прийшли до висновку, що,
незважаючи на те, що кількість
працюючих у відповідача інвалідів не
відповідала нормативу, встановленому
статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», відповідачем здійснені всі
необхідні дії для працевлаштування
інвалідів.

Такі дії суди обґрунтували тим, що на
виконання вимог законодавства в 2011
році відповідач подавав до районного
центру зайнятості звіти за формою №
3-ПН. Окрім того, суди зазначили, що на
виконання вимог законодавства
Публічне акціонерне товариство
«Маріупольський завод важкого
машинобудування» подавало в 2011 році до
районного центру зайнятості
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій), призначених
для працевлаштування інвалідів, та
брало участь у ярмарках вакансій для
осіб з обмеженими можливостями.

Колегія суддів не погоджується з
доводами судів.

Статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що для
підприємств, установ і організацій,
незалежно від форми власності і
господарювання встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі 4 % від загальної
чисельності працюючих, а якщо працює
від 8 до 25 чоловік - у кількості 1
робочого місця.

Частинами першою - третьою статті 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
передбачено, що підприємства
(об'єднання), установи і організації,
крім тих, що повністю утримуються за
рахунок коштів державного або
місцевого бюджетів, незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою статті 19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в
об'єднані), в установі, організації за
кожне робоче місце, незайняте
інвалідом.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється, виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині другій наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (у редакції до 18
березня 2006 року) працевлаштування
інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань
праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом від 23 лютого 2006 року № 3483-ІУ
зазначену статтю викладено в іншій
редакції, а Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» доповнено статтею 18-1, за
змістом якої пошук підходящої роботи
для інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Відповідно до частини четвертої статті
20 Закону України «Про зайнятість
населення», за якою підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності реєструються у
місцевих центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 19-1 Закону України
"Про інформацію", статті 20 Закону
України "Про зайнятість населення"
затверджено форму звітності № 3-ПН
"Звіт про наявність вакансій" та
інструкцію щодо їх заповнення (Наказ
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19 грудня
2005 року № 420).

У цьому звіті обов'язкова до заповнення
є інформація щодо характеристики
вакантного місця та основні вимоги до
претендента на вакантне місце тощо.

Здійснивши системний аналіз наведених
норм права, колегія суддів дійшла
висновку, що до обов'язків роботодавців
стосовно забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування, крім створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, відноситься також надання
державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
такого працевлаштування. При цьому
така інформація повинна подаватися в
порядку та формі, визначеними Законом.

Між тим, суди не встановили, чи
подавалися відповідачем такі звіти
щомісячно, оскільки в матеріалах
справи такі звіти відсутні.

Наявні в матеріалах справи листи за
січень, лютий, березень та квітень 2011
року з інформацією про вакантні місця
інвалідів без зазначення в них
обов'язкової інформації не можуть
вважатися належними та допустимими
доказами у розумінні частини 4 статі 70
КАС України.

Разом з цим колегія суддів не може
погодитися з доводами скаржника, що
обов'язком товариства є
працевлаштування інваліда.

Аналогічна правова позиція вже
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України у постанові
від 31 січня 2011 року у справі № 21-60а10, яка
є обов'язковою для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначені норми права,
та для всіх судів України, відповідно
до частини першої статті 244-2 КАС
України.

Відповідно до статті 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до статті 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Неповнота, допущена судами при
розгляді даної справи, унеможливлюють
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

При новому розгляді справи судам
необхідно встановити, чи кожного
місяця протягом 2011 року відповідачем
надавалися звіти за формою 3-ПН до
центру зайнятості, з врахуванням чого
зробити висновки про належне чи
неналежне виконання ним законодавства
про працевлаштування інвалідів. В разі
неналежного виконання перевірити
правильність сум і періоду нарахування
адміністративно-господарських
санкцій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Донецького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 04 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 січня 2013
року скасувати, а справу направити до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: