Справа № 2а-3170/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ К-36914/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Карась О.В.,
розглянувши можливість відкриття
касаційного провадження за скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фондовий центр
"Дельта-енерго" на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.08.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.10.2010 у справі № 2а-3170/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фондовий центр
"Дельта-енерго"

до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі м.
Києва

про визнання недійсним
рішення, зобов'язання видати свідоцтво
на право сплати єдиного податку, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулось до суду із
позовною заявою, в якій просить визнати
неправомірною відмову Державної
податкової інспекції видати свідоцтво
про право сплати єдиного податку
суб'єктом малого підприємництва -
юридичною особою за ставкою єдиного
податку 6 відсотків та застосування
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності у 2010 році, та
зобов'язати державний податковий орган
видати таке свідоцтво.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Товариство відповідно до
вимог Указу Президента України "Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва" та Закону України "Про
податок на додану вартість" має право
самостійно обирати одну із ставок
єдиного податку - 6 або 10 відсотків.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволені.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що протягом 2009 року
Товариство здійснювало діяльність, яка
свідчить про відсутність
оподатковуваних поставок у розумінні
Закону України "Про податок на додану
вартість", тому дії відповідача щодо
відмови видати Товариству свідоцтво
про право сплати єдиного податку
суб'єктом малого підприємництва -
юридичною особою за ставкою єдиного
податку 6 відсотків та застосування
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності у 2010 році є
правомірними та обґрунтованими.

Скориставшись своїм правом на
касаційне оскарження судових рішень
попередніх інстанцій, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій поставлено питання скасувати
судові рішення першої та апеляційної
інстанцій та задовольнити позовні
вимоги. При цьому вказується та ті ж
підстави, що і в позовній заяві.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить у задоволенні
скарги відмовити через її
необґрунтованість, а судові рішення
першої та апеляційної інстанцій
залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що Товариство у період з
2008 по 2009 рік включно перебувало на
спрощеній системі оподаткування та
сплачувало єдиний податок за ставкою 6
відсотків.

У відповідності з Указом Президента
України "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва"
Товариством 11.12.2009 до органу державної
податкової служби було подано письмову
заяву про видачу свідоцтва про право
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності у 2010
році за ставкою 6 відсотків, за
результатами розгляду якої (заяви)
відповідачем листом від 24.12.2009 було
відмовлено позивачу з тих підстав, що
Товариство не сплачувало податок на
додану вартість, та одночасно
запропоновано перейти на спрощену
систему оподаткування із застосування
10-ти відсоткової ставки податку.

Основні засади державної політики щодо
застосування суб'єктами
підприємницької діяльності спрощеної
системи оподаткування на момент
виникнення спірних правовідносин були
визначені Указом Президента України
від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва" (у
редакції Указу Президента України від
28.06.1999 № 746/99). Статтями 3 і 6 цього Указу
встановлено, що платник єдиного
податку за ставкою 6 % є платником ПДВ і
на нього поширюються всі норми Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість" (втратив чинність з
01.01.2011).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону № 168/97-ВР
платником податку є будь-яка особа, яка:
а) здійснює або планує здійснювати
господарську діяльність та
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник цього податку; б)
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник цього податку; в) імпортує
товари (супутні послуги) в обсягах, що
підлягають оподаткуванню цим податком
згідно з нормами цієї статті.

Згідно з п. 1.1 ст. 1 Закону № 168/97-ВР під
оподатковуваними операціями для цілей
цього Закону маються на увазі будь-які
операції платників податку, які
підлягають оподаткуванню ПДВ.

Об'єктом оподаткування за змістом пп.
3.1.1 п. 3.1 ст. 3 цього Закону є операції
платників податку з поставки товарів
та послуг, місце надання яких
знаходиться на митній території
України.

Зазначені норми Закону, як і визначення
понять поставки товарів та послуг,
наведені у п. 1.4 ст. 1 Закону № 168/97-ВР,
аналіз яких дає підстави стверджувати,
що поняття оподатковуваної поставки
охоплює як операції з продажу товарів
(послуг), так і операції з їх придбання.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що здійснені
позивачем операції з поставки товарів
та послуг протягом дванадцяти
послідовних податкових місяців не були
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість.

Отже, висновок судів про те, що
відповідач діяв у межах чинного
законодавства є вірним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків судів не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Таким чином ухвалені по справі судові
рішення є законними і обґрунтованими, а
зазначена позиція скаржника є
помилковою. Відповідно судові рішення
першої та апеляційної інстанцій
скасуванню не підлягають, як такі, що
винесено за вичерпних юридичних
висновків при правильному
застосуванні норми матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фондовий
центр "Дельта-енерго" відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12.08.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2010 у
справі № 2а-3170/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-239 КАС України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва