Справа № 465/11461/13а
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 р.
м.Львів
Справа № 876/1209/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Коваля Р.Й.

суддів:
Пліша М.А, Большакової О.О.

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Франківському районі м. Львова на
постанову Франківського районного
суду м. Львова від 27.12.2013 року у справі
№465/11461/13-а за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Франківському районі м. Львова про
визнання дій протиправними та
зобов'язання здійснити нарахування та
виплату підвищення до пенсії як дитині
війни,-

встановив:

У січні 2011 року позивач звернувся в суд
з позовом до відповідача про визнання
дій протиправними та зобов'язання
здійснити нарахування та виплату
підвищення до пенсії як дитині війни за
період з 2009 року по набрання постановою
суду сили.

Позивач свої позовні вимоги мотивував
тим, що відповідно до статті 1 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» він є дитиною війни. Згідно з
статтею 6 цього закону йому повинна
виплачуватись щомісячна соціальна
допомога у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком, однак така
виплачувалась не в повному розмірі.

Оскаржуваною постановою
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
відповідача щодо ненарахування та
невиплати ОСОБА_2 недоплаченої
щомісячної доплати до пенсії в розмірі,
встановленому ст.. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».
Зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити ОСОБА_2 підвищення до пенсії
у розмірі 30 % мінімальної пенсії за
віком відповідно до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» з
12.07.2010 року по 22.07.2011 року, з урахуванням
ст.. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та проведених виплат.

Постанову суду оскаржив відповідач.
Вважає, що постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених в
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову та прийняти нову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову повністю.

Апелянт як на обґрунтування
апеляційних вимог посилається на те, що
законодавством України не визначено
поняття «мінімальна пенсія за віком»
як розрахункової величини для
підвищення пенсії згідно ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», а стаття 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058
передбачає, що мінімальний розмір
пенсії за віком за наявності
достатнього страхового стажу
встановлюється в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.
Проте в частині 3 статті 28 цього Закону
встановлено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлюється на
рівні прожиткового мінімуму
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до ч.8 ст. 183-2 КАС України
апеляційні скарги у справах
передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 183-2 КАС
України розглядаються апеляційними
судами в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що позивач є
дитиною війни, оскільки згідно статтею
1 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» визначено, що дитиною
війни є особа, яка є громадянином
України та якій на час закінчення (2
вересня 1945 року) Другої світової війни
було менше 18 років.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, яка виплачується
замість пенсії, підвищується на 30 %
мінімальної пенсії за віком.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. N 107-VI, обмежувалась дія статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Однак Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, положення
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
яким обмежувалась дія ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» визнані неконституційними та
втратили чинність з моменту визнання
їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 дія ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не обмежувалась до 23.07.2011
року, оскільки Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» від
14 червня 2011 року N 3491-VI, Прикінцеві
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
доповнено пунктом 4, яким установлено,
що у 2011 році норми і положення статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Відповідно до цього в 2010-2011 роках ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» діяла в редакції згідно
якої, дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Як видно із матеріалів справи
підвищення до пенсії позивачу як особі,
якій надано статус дитини війни,
здійснювалось у розмірі встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року №530.

Враховуючи загальні засади пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами, колегія суддів приходить до
висновку, що при нарахуванні та виплаті
підвищення до пенсії позивачу як
дитині війни здійснювалась
відповідачем із порушенням
спеціального законодавства.

Суд не може взяти до уваги посилання
апелянта на те, що положення частини
третьої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", згідно з якою,
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
установлено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, установлений абзацом
першим частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону України "Про прожитковий
мінімум" прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
підвищення пенсії виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Отже, вихідним критерієм обчислення
розміру підвищення до пенсії, виплат
допомоги дітям війни відповідно до
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" є розмір мінімальної
пенсії за віком, визначений відповідно
до ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

З огляду на викладене суд приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги являються безпідставними і
необгрунтованими та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Франківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Франківського районного суду м. Львова
від 27.12.2013 року у справі №465/11461/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала остаточна і оскарженню у
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Коваль Р.Й.

Судді:
Пліш М.А.

Большакова О.О.