Справа № 816/752/14
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 р.Справа № 816/752/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекція
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.04.2014р.
по справі № 816/752/14

за позовом Державного
підприємства "Підприємство
Кременчуцької виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Полтавській області
(№ 69)"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

26.02.2014 року позивач, Державне
підприємство "Підприємство
Кременчуцької виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Полтавській області
(№ 69)", звернувся до суду з позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив скасувати
податкові повідомлення-рішення від
24.01.2013 року № /163 та /164.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.04.14 року
по справі № 816/752/14 зазначений позов
задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 24 січня 2013 року № /163
та № /164.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що постанову винесено
з порушенням норм процесуального та
матеріального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України дана
справа розглядається в порядку
письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державне підприємство "Підприємство
Кременчуцької виправної колонії
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Полтавській області
(№ 69)" зареєстровано як юридична особа
виконавчим комітетом Кременчуцької
міської ради Полтавської області,
ідентифікаційний код 08680661, перебуває
на податковому обліку у відповідача, у
тому числі як платник податку на додану
вартість.

У період з 21.12.2013 року по 27.12.2013 року
Кременчуцькою ОДПІ проведено
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 30.09.2012 року у
зв'язку з неповним наданням пояснення
та документального підтвердження на
запит від 24.09.2012 року № 28599/10-22-118, за
результатами якої складено акт від
04.01.2013 року № 18/23-209/08680661.

Вказаним актом зафіксовано порушення
позивачем пункту 5.1, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств", в
результаті чого позивачем завищено
суму витрат на загальну суму 154750 грн., у
тому числі: за І квартал 2010 року - 75 грн.,
за ІІ квартал 2010 року - 49719 грн., за ІІІ
квартал 2010 року - 108624 грн., за ІV квартал
2010 року - 154750 грн.; підпунктів 14.1.36, 14.1.27
та 14.1.228 пункту 14.1 статті 14, підпункту
134.1.1 пункту 134 статті 134, пунктів 138.1, 138.4,
138.5 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
суму витрат на суму 128504 грн., у тому
числі: за ІІ квартал 2011 року - 14720 грн.,
за ІІІ квартал 2011 року - 40679 грн., за ІV
квартал 2011 року - 109501 грн., за ІІ квартал
2012 року - 9755 грн., за ІІІ квартал 2012 року -
19003 грн.; пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму
податкового кредиту на суму 7730 грн., у
тому числі за серпень 2011 року - 3667 грн.,
за вересень 2011 року - 4063 грн.

На підставі даного акту 24 січня 2013 року
відповідачем винесено наступні
податкові повідомлення-рішення: №
/163, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств і організацій, що
перебувають у державній власності у
розмірі 326693 грн., у тому числі за
основним платежем - 283254 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 43439
грн. та № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (роботах, послугах) у
розмірі 9663 грн., у тому числі за
основним платежем - 7730 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 1933
грн.

Не погодившись із вищезазначеними
рішеннями відповідача, позивач для
захисту своїх прав звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що матеріали адміністративної
справи та вимоги чинного податкового
законодавства, викладені в Акті
перевірки, є неповними та такими, що не
ґрунтуються на аналізі всіх фактичних
обставин спірних правовідносин, а
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення - є протиправними.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов висновку про необхідність
захисту прав позивача та скасування
податкових повідомленнь-рішень
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 24 січня 2013 року № /163
та № /164.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

У відповідності до пункту 5.1 статті 5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" від 28.12.1994 року №
334/94-ВР (далі по тексту - Закон № 334/94-ВР)
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

При цьому згідно з пункту 1.32 статті 1
цього ж Закону, господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
вказаного Закону визначено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 того ж Закону не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Також в період дії спірних
правовідносин діяли норми Податкового
Кодексу України, відповідно до яких:
платниками податку з числа резидентів
є суб'єкти господарювання - юридичні
особи, які провадять господарську
діяльність як на території України, так
і за її межами (підпункт 133.1.1 пункту 133.1
статті 133 Податкового кодексу України).
Об'єктом оподаткування з податку на
прибуток є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу
(підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134
Податкового кодексу України). Витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із, зокрема,
собівартості реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку (підпункт 138.1.1
пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України ). Витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138
Податкового кодексу України). Для
обрахунку об'єкта оподаткування
платник податку на прибуток
використовує дані бухгалтерського
обліку щодо доходів та витрат з
врахуванням положень цього Кодексу
(пункт 44.2 статті 44 Податкового кодексу
України).

Відповідно до акту перевірки від 04.01.2013
року № 18/23-209/08680661 колегія суддів
зазначає наступне.

При визначенні грошових зобов'язань по
даному податковому
повідомленню-рішенню відповідачем
були застосовані норми, що
розповсюджуються на приватні
підприємства, діяльність яких
направлена на отримання доходу.

Колегія суддів зазначає, що дане
підприємство створено з метою
залучення засуджених, які відбувають
покарання у Кременчуцькій виправній
колонії (№69) до суспільно корисної
праці і забезпечення їх
професійно-технічного навчання. Дана
мета чітко визначена статутом позивача
та не заперечується відповідачем.

Згідно зі ст.118 Кримінально-виконавчого
кодексу України (надалі - КВК України)
засуджені до позбавлення волі повинні
працювати в місцях і на роботах, які
визначаються адміністрацією колонії.
Засуджені залучаються до суспільно
корисної праці з урахуванням наявних
виробничих потужностей, зважаючи при
цьому на стать, вік, працездатність,
стан здоров'я і спеціальність.
Засуджені залучаються до праці, як
правило, на підприємствах, у майстернях
колоній, а також на державних або інших
форм власності підприємствах за умови
забезпечення їх належної охорони та
ізоляції. Адміністрація зобов'язана
створювати умови, що дають змогу
засудженим займатися суспільно
корисною оплачуваною працею.

Відповідно до ч.1 ст.120 КВК України праця
осіб, засуджених до позбавлення волі,
оплачується відповідно до її кількості
і якості. Форми і системи оплати праці,
норми праці та розцінки встановлюються
нормативно-правовими актами
Міністерства юстиції України.

Згідно п.6 ч.2 ст.13 Закону України "Про
Державну кримінально-виконавчу службу
в Україні" від 23.06.2005 року №2713-IV
підприємства установ виконання
покарань проводять свою діяльність
відповідно до законодавства з
урахуванням таких особливостей,
зокрема, трудові відносини засуджених
регулюються законодавством про працю з
урахуванням вимог
кримінально-виконавчого
законодавства.

Відповідно до частини 2.4 статті 2
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" встановлено, що
установи виконання покарань та їх
підприємства, слідчі ізолятори, в яких
відповідно до Кримінально-виконавчого
кодексу України та Закону України "Про
попереднє ув'язнення" засуджені та
особи, взяті під варту, залучаються до
суспільно корисної праці, спрямовують
доходи, отримані від діяльності,
визначеної центральним органом
виконавчої влади з питань виконання
покарань, на фінансування
господарської діяльності таких
установ та підприємств з включенням
сум таких доходів до відповідних
кошторисів їх фінансування,
затверджених центральним органом
виконавчої влади з питань виконання
покарань.

Дана норма кореспондується з
положеннями пункту 133.5 статті 133
Податкового кодексу України, згідно з
якими установи кримінально-виконавчої
системи та їх підприємства, які
використовують працю спецконтингенту,
спрямовують доходи, отримані від
діяльності, визначеної центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері виконання
кримінальних покарань, на фінансування
господарської діяльності таких
установ та підприємств, із включенням
сум таких доходів до відповідних
кошторисів їх фінансування,
затверджених зазначеним органом
виконавчої влади.

Так, довідниками податкових пільг,
затвердженими відповідними органами
виконавчої влади, встановлено пільгу
для вказаних установ під кодом 11020210.

Також відповідно до положень
Постанови Кабінету Міністрів України
від 21 липня 2010 року № 610 "Про порядок
відрахування у 2010 році державними
унітарними підприємствами та їх
об'єднаннями до державного бюджету
частини чистого прибутку (доходу),
(чинної станом на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
відрахування у 2010 році державними
унітарними підприємствами та їх
об'єднаннями, в тому числі державними
унітарними підприємствами, що є
суб'єктами природних монополій, та
підприємствами, обсяг чистого прибутку
яких у поточному році становить більш
як 50000 тис. гривень (далі - підприємства
та об'єднання), до державного бюджету
частини чистого прибутку (доходу)
здійснюються відповідно до Порядку,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 5 березня 2008 р. N 158
(Офіційний вісник України, 2008 р., N 18, ст.
511). Зазначені відрахування
здійснюються з урахуванням вимог
статті 58 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2010 рік", зокрема того,
що державними підприємствами
енергетичної галузі чистий прибуток, з
якого розраховується та сплачується
частина чистого прибутку (доходу),
зменшується на суму цільових коштів
(обсяг інвестиційної складової), що
надійшли у складі тарифу і
спрямовуються на реалізацію
інвестиційних проектів, рішення щодо
яких приймаються Кабінетом Міністрів
України, та на обсяг повернення
кредитних коштів (у складі тарифу), що
були запозичені для фінансування
капітальних вкладень на будівництво
(реконструкцію, модернізацію) об'єктів
згідно з відповідними рішеннями
Кабінету Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку відрахування у
2008 році державними унітарними
підприємствами та їх об'єднаннями до
державного бюджету частини чистого
прибутку (доходу), затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 158 від 05.03.2008 року, визначено, що
частина чистого прибутку (доходу), що
відраховується державними унітарними
підприємствами та їх об'єднаннями до
державного бюджету визначається
виходячи з обсягу чистого прибутку
(доходу), розрахованого згідно з
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку, та розміру
відрахувань частини чистого прибутку
(доходу), визначеного у Законі України
"Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України".

Відповідно до статті 58 Закону
України "Про державний бюджет на 2010 рік"
визначено, що державні унітарні
підприємства (крім державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України "Украерорух"
відповідно до Закону України "Про
приєднання України до
Багатосторонньої угоди про сплату
маршрутних зборів", а також державних
підприємств "Міжнародний дитячий центр
"Артек" і "Український дитячий центр
"Молода гвардія") та їх об'єднання
сплачують до Державного бюджету
України частину чистого прибутку
(доходу) у розмірі 15 відсотків, а
державні унітарні підприємства, що є
суб'єктами природних монополій, та
підприємства, обсяг чистого прибутку
яких у поточному році складає більше
50.000 тис. гривень, сплачують до
Державного бюджету України частину
чистого прибутку (доходу) у розмірі 30
відсотків.

Таким чином проведені
Кременчуцькою ОДПІ нарахування
податку на прибуток підприємств
здійснені з порушення норм діючого
законодавства, враховуючи, що останнім
здійснено нарахування у розмірі 25 % - за
2010 рік, 23 % - за 2011 рік та 21 % - за 2 та 3
квартал 2012 року.

Як вбачається з матеріалів
справи, діяльність позивача є
збитковою і доходів останнім не
отримується, що підтверджується
відомостями податкової звітності.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідачем не доведено
правомірності його рішення у частині
визначення та сплату позивачем суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств і організацій, що
перебувають у державній власності у
розмірі 326693,00 грн. за період, що
перевірявся.

Надаючи правову оцінку окремим
порушенням, зафіксованим в частині
нарахування податку на прибуток
підприємств, колегія суддів зазначає
наступне.

До Кременчуцької ОДПІ до проведення
перевірки надійшов лист від
Кременчуцької об'єднаної фінансової
інспекції від 19 липня 2012 року № 01-14/2125, в
якому було повідомлено про проведену
планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Підприємства КВК № 69 з переліком
порушень, встановлених в ході
проведення перевірки. Відповідно до
даного акту обсяг дебіторської
заборгованості Кременчуцької
виправної колонії № 69 у
взаєморозрахунках з підприємством
станом на 01 травня 2012 року по
нарахованій заробітній платі становив
881089,03 грн., у тому числі прострочена
дебіторська заборгованість у сумі
229226,92 грн.

Наявність даної заборгованості на
думку відповідача свідчить про
порушення вимог п. 5 Положення
бухгалтерського обліку 11 "Зобов'язання"
від 31 січня 2000 року, що призвело до
відображення в обліку кредиторської
заборгованості в розмірах більшу за
фактичну. Відповідно до п.п. 14.1.257 п.14.1
ст. 14 Податкового кодексу України, сума
заборгованості одного платника
податків перед іншим платником
податків, що не стягується після
закінчення строку позовної давності
вважається безповоротною фінансовою
допомогою та відповідно до положень пп.
135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПКУ включається до
складу інших доходів. Внаслідок
викладеного актом перевірки
встановлено, що підприємством -
позивачем у 4 кварталі 2011 року занижено
суму задекларованого показника у
розмірі 299227 грн.

Надаючи правову оцінку даним
твердженням відповідача, колегія
суддів виходив з наступного.

Відповідно до пп. 1.22.1 Закону України
від 28.12.1994 №334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" (у редакції, що
діяла станом на момент виникнення
спірних правовідносин) сума
заборгованості платника податку перед
іншою юридичною чи фізичною особою, що
залишилася нестягнутою після
закінчення строку позовної давності,
визнається безповоротною фінансовою
допомогою. Така допомога, відповідно до
пп. 4.1.6 цього Закону, повинна включатися
до складу валових доходів. Згідно з п.
1.25 ст. 1 вказаного Закону, під терміном
"безнадійна заборгованість" розуміють,
зокрема, заборгованість за
зобов'язаннями, за якими минув строк
позовної давності. Статтею 257
Цивільного кодексу України загальна
позовна давність встановлена у три
роки.

Викладене вище кореспондується з
нормами Податкового кодексу України,
так, зокрема, підпунктом 14.1.257 пункту 14.1
статті 14 кодексу визначено, що
фінансова допомога - фінансова
допомога, надана на безповоротній або
поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це:
сума коштів, передана платнику
податків згідно з договорами
дарування, іншими подібними договорами
або без укладення таких договорів; сума
безнадійної заборгованості,
відшкодована кредитору позичальником
після списання такої безнадійної
заборгованості; сума заборгованості
одного платника податків перед іншим
платником податків, що не стягнута
після закінчення строку позовної
давності; основна сума кредиту або
депозиту, що надані платнику податків
без встановлення строків повернення
такої основної суми, за винятком
кредитів, наданих під безстрокові
облігації, та депозитів до запитання у
банківських установах, а також сума
процентів, нарахованих на таку основну
суму, але не сплачених (списаних); сума
процентів, умовно нарахованих на суму
поворотної фінансової допомоги, що
залишається неповерненою на кінець
звітного періоду, у розмірі облікової
ставки Національного банку України,
розрахованої за кожний день фактичного
використання такої поворотної
фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога - сума
коштів, що надійшла платнику податків у
користування за договором, який не
передбачає нарахування процентів або
надання інших видів компенсацій у
вигляді плати за користування такими
коштами, та є обов'язковою до
повернення.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що зазначений порядок
податкового обліку безнадійної
заборгованості не поширюється на
заборгованість з виплати заробітної
плати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про
працю України, у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Також колегія суддів зазначає, що
оскільки стосовно заробітної плати не
обраховується строк позовної давності,
то й заборгованість із заробітної
плати не може бути визнано безнадійною.
Її не можна на цій підставі списувати і
визнавати безповоротною фінансовою
допомогою з відповідним включенням до
складу валового доходу.

Аналогічна позиція міститься у листі
ДПА України від 02.09.2004 року №16873/7/15-1117.

Таким чином зафіксоване в акті
перевірки порушення не знайшло свого
підтвердження в ході судового розгляду
в суді першої інстанції, інших доказів
в обґрунтування відповідачем не було
надано, а тому колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність підстав для
задоволення позовних вимог
Підприємства КВК № 69 у цій частині.

Також актом перевірки встановлено
порушення в частині взаємовідносин
Кременчуцької виправної колонії № 69 та
позивача щодо надання послуг з
виробництва та постачання теплової
енергії вказаній установі. За 4 квартал
2010 року Підприємством КВК № 69 надано
послуг теплопостачання у кількості 842,85
Гкал, що фактично надані на загальну
суму 91230,10 грн.. (визначено згідно
наданих даних бухгалтерського обліку
та банківських рахунків на оплату
теплопостачання).

Відповідачем зроблено висновок про
реалізацію таких послуг нижче їх
собівартості на суму 106376 грн., оскільки
згідно акту ревізії Кременчуцької ОДФІ
встановлено зміни ціни таких послуг, а
саме з розрахунку 259,69 грн. за 1 Гкал
знижено до 108,240 грн. за 1 Гкал.

Надаючи оцінку даним твердженням
відповідача, колегія суддів виходить з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, така
зміна ціни була погоджена між самою
установою та позивачем, що
підтверджується листами від 27 вересня
2010 року № 1554 та від 29 вересня 2010 року
№1650 та затверджено відповідними
розрахунками вартості 1 Гкал тепла,
копії яких наявні в матеріалах справи.
Також в матеріалах справи містяться
звіти про виконання реалізації та
залишки готової продукції, відповідно
до яких встановлено норму тепла,
виробленого для подальшого
використання згідно вказаних
розрахунків за період 2010 року та з
момент такої зміни у жовтні 2010 року та
надалі.

Також колегія суддів зауважує, що
висновок відповідача про порушення
позивачем вимог чинного податкового
законодавства України ґрунтується
головним чином на аналізі акту ревізії
Кременчуцької ОДФІ, що в свою чергу не
може бути розцінений як належний та
єдиний доказ такого порушення, тим паче
в частині встановлення
невідповідності нормам податкового
законодавства. При цьому інших
належних та достатніх доказів на
підтвердження такого порушення
Кременчуцькою ОДПІ не було надано.

Виходячи із вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що відповідачем не
доведено правомірність прийняття
податкового повідомлення-рішення від 24
січня 2014 року № /163, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток підприємств і організацій,
що перебувають у державній власності у
розмірі 326693,00 грн., а тому позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню.

Надаючи оцінку оскаржуваному
податковому повідомленню-рішенню від 24
січня 2014 року № , яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість із вироблених в
Україні товарів (роботах, послугах) у
розмірі 9663 грн., у тому числі за
основним платежем - 7730 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 1933
грн, колегія суддів виходив з
наступного.

Відповідно до акту перевірки від 04.01.2013
року № 18/23-209/08680661 зафіксовано
завищення суми податку на додану
вартість на суму 7730 грн. по
взаємовідносинах з приватним
підприємством "Таір-1".

В акті перевірки зазначено, що
працівниками Кременчуцької ОДПІ
складено акт від 19.10.2012 року №
4378/15-22/34451048 ПП "Таір-1" з питань
правильності, повноти та нарахування
сум податку на додану вартість та
податку на прибуток, відповідно до
якого встановлено неможливість даного
підприємства здійснювати господарські
операції у зв'язку з відсутністю майна
та інших матеріальних ресурсів
економічно необхідних для здійснення
операцій та відсутність необхідних
трудових ресурсів, складських
приміщень, транспорту. Також актом
перевірки зазначено про відсутність
даного контрагента за його
місцезнаходженням.

Надаючи оцінку даним твердженням
відповідача, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

З огляду на викладене, необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до п. 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно з п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Пункт 201.5 ст. 201 Податкового кодексу
України встановлює, що податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому ст. 182 цього
Кодексу.

Також колегія суддів зазначає, що
статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Із положень ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону
вбачається, що бухгалтерський облік
полягає, зокрема, у складанні та
прийнятті до обліку первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
складенні на їх підставі зведених
облікових документів, систематизації
інформації первинних документів на
рахунках бухгалтерського обліку в
регістрах синтетичного та
аналітичного обліку шляхом подвійного
запису їх на взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути фактично здійснений
і підтверджений належним чином
складеними податковими накладними,
первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи,
протягом періоду, що перевірявся, між
позивачем та ПП "Таір-1" було укладено
договір поставки від 12 серпня 2012 року №
Т/126, відповідно до якого Продавець (ПП
"Таір-1") зобов'язується передати
належний йому товар у власність
Покупцеві (Підприємство Кременчуцької
виправної колонії № 69), а Покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього на умовах Договору.
Ціна кожної партії товару та його
асортимент встановлюються Продавцем
на момент передачі товару та
зазначається у накладних. Продавець
здійснює постачання кожної партії
товару з наданням необхідних
документів на товар: видаткова
накладна та податкова накладна.

Підставою для формування позивачем
податкового кредиту були податкові
накладні, видані ПП "ТАір-1", а саме: від 16
серпня 2011 року № 70, від 20 вересня 2011
року № 93 та від 28 вересня 2011 року № 145,
належним чином завірені копії яких
долучені до матеріалів справи.

Зазначені податкові накладні містять
всі необхідні реквізити, підписані та
скріплені печаткою ПП "Таір-1", яке мало
статус платника ПДВ, що не
заперечується відповідачем.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем долучено
до матеріалів справи належним чином
завірені копії наступних документів:

- специфікації від 12 серпня 2011 року № 1,
від 20 вересня 2011 року № 2 та від 28
вересня 2011 року № 3, відповідно до яких
встановлено найменування та кількість
товару, що поставлявся, а саме:
бікроеласт КП 10 м. кв. 4,0 сірий сланець;
цемент ПЦ-Ш-400; бікроеласт ХПП 15 м. кв. 2,5
на загальну суму 46378 грн., у тому числі
ПДВ - 7729,67 грн. ;

- видаткові накладні від 17 серпня 2011
року № РН-0000070, від 20 вересня 2011 року №
РН-0000093 та від 28 вересня 2011 року №
РН-00000145;

- акти приймання від 17 серпня 2011 року №
142, від 20 вересня 2011 року № 171, від 28
вересня 2011 року № 180;

- рахунки-фактури від 12 серпня 2011 року №
СФ-0001040, від 13 вересня 2011 року № СФ-0001210,
від 28 вересня 2011 року № СФ-0001314.

- корінцем перепустки № 372 від 18.08.2011
року на ввезення на територію
виправної колонії № 69
товарно-матеріальних цінностей.

На підтвердження здійснення позивачем
оплати отриманих від спірного
контрагента товарів, позивачем надано
належним чином завірені копії
платіжних доручень від 16 серпня 2011 року
№ 268, від 14 вересня 2011 року № 304, від 29
вересня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
придбані будівельні матеріали були
використані позивачем при проведенні
ремонтних робіт на об'єкті, що
перебуває на балансі підприємства, а
саме на поточний ремонт покрівлі
виробничої котельні, що
підтверджується витягом з
матеріального звіту, актами списання
від 25 жовтня 2011 року № 57 та № 58, актами
приймання робіт, дефектними актами,
кошторисами виконаних робіт,
розціненим описом робіт, належним
чином завірені копії яких наявні у
матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що господарські
операції позивача зі спірним
контрагентом у перевіряємий період
мали реальний характер, викликаючи
зміни в структурі активів позивача,
підтверджені документами первинного
бухгалтерського обліку, тому
формування позивачем податкового
кредиту з ПДВ на підставі належним
чином оформлених податкових накладних
ПП "Таір-1" ґрунтується на вимогах
Податкового кодексу України.

Доводи відповідача стосовно того, що у
контрагента позивача не має власних
виробничих, складських торгових
приміщень, устаткування та
транспортних засобів, необхідних для
здійснення господарської діяльності,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки зазначені
висновки не враховують нічим не
обмежені права підприємства укладати
цивільно-правові угоди оренди
(користування) приміщень, устаткування
та автотранспорту та використання
залучених за такими цивільно-правовими
угодами трудових та інших ресурсів у
власній господарській діяльності.

Таким чином, сукупність наданих
представниками позивача документів
дають достатні підстави дійти висновку
про фактичне виконання умов договору
поставки із спірним контрагентом,
окрім того, зі змісту первинних
документів, долучених до матеріалів, в
діяльності позивача та його
контрагента наявні розумні економічні
та організаційно-адміністративні
причини для укладання договору, а також
наявні чинники, з якими закон пов'язує
можливість формування позивачем
податкового кредиту за спірними
операціями, зокрема, витрати позивача
за цими договорами повною мірою
пов'язані з його господарською
діяльністю.

Колегія суддів також вважає за
необхідне звернути увагу на те, що сама
по собі несплата податку продавцем (у
тому числі внаслідок ухилення від
сплати) в разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування (Інформаційний лист
Вищого адміністративного суду України
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби").

В той же час позивач є відокремленою
юридичною особою від свого контрагента
- юридичної особи, а тому не може нести
податкову відповідальність за
відсутності вини, оскільки це б
порушувало конституційний принцип
індивідуального характеру
відповідальності.

Крім того чинне станом на час
виникнення спірних правовідносин
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми ПДВ до
податкового кредиту та заявляти
відповідні суми до бюджетного
відшкодування, чи формувати валові
витрати.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби", "якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту".

Відтак, всупереч вимогам податкового
законодавства України, висновки
податкового органу у спірних
правовідносинах базуються не на
аналізі змісту договірних відносин між
позивачем та його контрагентом, а на
аналізі обставин, які не можуть бути
самостійною підставою для нарахування
(збільшення) суми грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість, а саме побудовані на аналізі
фінансово-господарської діяльності
контрагента позивача та на висновках
Акту перевірки ПП "Таір-1".

Таким чином згідно Акту перевірки від
04.01.2013 року № 18/23-209/08680661 відповідач
покладає на позивача відповідальність,
внаслідок можливого порушення норм
податкового законодавства його
контрагентом, що є неприпустимим
відповідно до статті 61 Конституції
України.

Колегія суддів, проаналізувавши
фактичні обставини та матеріали
справи, оцінивши докази, надані
сторонами, не знайшла у діях платника
податків (позивача) порушень тих норм
законів, на які посилається відповідач,
і прийшов до висновку, що твердження
податкового органу про наявність таких
порушень ґрунтуються на його
припущеннях та належним чином не
доведені, доводи відповідача
протирічать вимогам закону та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.04.14 року
по справі № 816/752/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекція Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.04.2014р.
по справі № 816/752/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Зеленський В.В.Судді
П'янова Я.В. Чалий І.С.