Справа № 823/171/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
823/171/14 Головуючий у
1-й інстанції: Гаращенко В.В.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Смілянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області на постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від 03
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 до
Смілянської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року адміністративний позов
задоволено.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Згідно до частини четвертої ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи,
відповідачем проведена документальна
планова виїзна перевірка позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2012,
дотримання законодавства щодо
укладання трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного соціального внеску на
загальнообов'язкове соціальне
страхування, виконання вимог валютного
та іншого законодавства за період з
01.01.2012 по 31.12.2012. За результатами
перевірки складено акт від 27.12.2013
№685/23-04-17-0108/НОМЕР_1.

Як вбачається з висновків акту від
27.12.2013 №685/23-04-17-0108/НОМЕР_1 позивачем
допущено порушення, зокрема: п. 177.2 ст. 177
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№2755-VI, в результаті чого не враховано
чистого доходу при обчисленні та
сплаті податку з доходів фізичних
особі в сумі 64225 грн 91 коп., порушення п. 2
ст. 7 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»,
позивачем не враховано чистого доходу
при обчисленні та сплаті єдиного
соціального внеску в сумі 98355 грн 22 коп.,
а також порушення п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України в
результаті чого встановлено завищення
податкового кредиту з податку на
додану вартість на загальну суму 69145
грн 96 коп.

У зв'язку з чим, 13 січня 2014 року
відповідачем на підставі висновків
акту від 27.12.2013 №685/23-04-17-0108/НОМЕР_1
прийняте податкове
повідомлення-рішення та рішення про
застосування штрафної санкції:

- № про збільшення сум
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб за основним
платежем на 9633 грн 89 коп. та за
штрафними санкціями на 2918 грн 47 коп.;

- № про збільшення сум
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на 13362 грн 86 коп. та за штрафними
санкціями на суму 3340 грн 72 коп.,

- №1 про застосування штрафної
санкції в розмірі 1706 грн 47 коп. за
збільшене грошове зобов'язання з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
загальну суму 34129 грн 31 коп.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення ФОП ОСОБА_2 звернулась за
захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
суб'єкт владних повноважень, не довів
обґрунтованості складених висновків і
відповідно прийняття спірних рішення,
а тому, зважаючи на обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, докази щодо їх
підтвердження, керуючись актами
законодавства щодо цих правовідносин,
прийняті рішення підлягають
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються
нормами Конституції України,
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№ 2755-VI та іншими нормативно-правовими
актами.

Так, згідно із п. 177.2. ст. 177 Кодексу
об'єктом оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 Кодексу до
переліку витрат фізичних осіб -
підприємців, безпосередньо пов'язаних
з отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу («Податок на прибуток
підприємств»).

Водночас, згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139
Кодексу, не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі ст.ст. 144 - 148 цього Кодексу, з
урахуванням п.п. 146.11 і 146.12 ст. 146 та п. 148.5
ст. 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1. 138 Кодексу витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6 - 138.9,
пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

До складу інших витрат включаються
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством, зокрема, це витрати на
витрати на утримання основних засобів,
до яких відноситься і амортизація (абз.
«в» пп. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 Кодексу).

Отже, до складу витрат не включаються
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів. Разом з тим, ці
витрати підлягають амортизації у
порядку, визначному ст.ст. 144 - 146 Кодексу
та включаються до валових витрат у
вигляді амортизаційних відрахувань.

Водночас, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 Кодексу).

Підпунктом 17.1.3. п. 17.1. ст. 17 Кодексу
визначено, що платник податків має
право обирати самостійно, якщо інше не
встановлено цим Кодексом, метод
ведення обліку доходів і витрат.

Відповідно до частини третьої ст. 2
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» суб'єкти підприємницької
діяльності, яким відповідно до
законодавства надано дозвіл на ведення
спрощеного обліку доходів і витрат,
ведуть бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

Наведене дає змогу суду апеляційної
інстанції стверджувати , що податковий
орган невірно дійшов висновку про
відсутність у позивача як фізичної
особи - підприємця права включати до
валових витрат амортизацію основних
фондів, а відтак, податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 за
№ про збільшення сум грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних особі підлягає скасуванню.

Окрім того, відповідно до п. 200.1 ст. 200
Кодексу сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Підпунктом 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Кодексу
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Кодексу податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Водночас, п. 198.3 ст. 198 Кодексу визначено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Кодексу не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

Відповідно до змісту п. 201.4. та п. 201.8 ст.
201 Кодексу, податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.

Пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України №969 від 21.12.2010
року, податкову накладну складає особа,
яка зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, на момент
складання податкових накладних
питання щодо реєстрації контрагентів
позивача платника податку на додану
вартість відповідно до чинного
законодавства не виникало.

Отже, висновок відповідача відносно
розбіжностей записів в електронних
реєстрах виданих та отриманих
податкових накладних та самих
податкових накладними, не узгоджується
з нормами податкового законодавства,
оскільки єдиною підставою для
формування податкового кредиту є
наявність у платника податку належним
чином оформленої податкової накладної.

За таких умов, відповідач
необґрунтовано нарахував позивачу сум
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість та відповідно
протиправно прийняв податкове
повідомлення-рішення від 13.01.2014 за
№.

Що ж стосується рішення контролюючого
органу від 13 січня 2014 року №1 про
застосування штрафної санкції в
розмірі 1706 грн 47 коп. за збільшене
грошове зобов'язання з єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, судова колегія
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно п. 6 частини першої ст. 1
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
недоїмка - сума єдиного внеску,
своєчасно не нарахована та/або не
сплачена у строки, встановлені цим
Законом, обчислена органом доходів і
зборів у випадках, передбачених цим
Законом.

Пунктом 4 частини першої ст. 25 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» орган доходів і
зборів у порядку, за формою та у строки,
встановлені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Платник єдиного внеску
зобов'язаний протягом десяти
календарних днів з дня надходження
вимоги про сплату недоїмки сплатити
суми недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею. У разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки платник
єдиного внеску узгоджує її з органом
доходів і зборів шляхом оскарження
вимоги про сплату єдиного внеску в
адміністративному або судовому
порядку.

Разом з тим, п. 4 частини першої ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
платниками єдиного внеску є
роботодавці фізичні особи, які
забезпечують себе роботою самостійно,
та фізичні особи, які використовують
працю інших осіб на умовах трудового
договору (контракту).

Відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» для платників,
зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб -
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4
цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Отже, виходячи з вищевикладеного, орган
доходів і зборів зобов'язаний
надсилати платникам єдиного внеску,
які мають недоїмку, вимогу про її
сплату, і недоїмка має бути сплачена
протягом 10-ти календарних днів з дня
надходження вимоги, а у разі незгоди з
вимогою платник внеску має право
узгодити її в адміністративному або
судовому порядку.

Оскільки, в ході розгляду справи
встановлено протиправність висновку
відповідача про відсутність у позивача
як фізичної особи - підприємця права
включати до валових витрат амортизацію
основних фондів і відповідно порушення
п. 177.4. ст. 177 Кодексу, то висновок про
заниження позивачем суми єдиного
внеску, що підлягає сплаті також є
необґрунтований.

Відтак, аналізуючи наведені норми та
обставини справи, суд апеляційної
інстанції, дійшов висновку, що рішення
від 13 січня 2014 року №1 про застосування
штрафної санкції в розмірі 1706 грн 47 коп.
за збільшене грошове зобов'язання з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
підлягає скасуванню.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Смілянської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Черкаській області -
залишити без задоволення, а постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року - без змін.

Ухвала апеляційної інстанції за
наслідками її перегляду, набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.