Справа № 826/4078/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 травня 2014 року № 826/4078/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Мазур А.С., суддів
Власенкової О.О., Головань О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомГромадянина Афганістану
ОСОБА_1до Державної міграційної служби
Українипро визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії

встановив:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної міграційної
служби України, в якому просить:
визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 28.02.2014 року №61-14 про відмову
у визнанні біженцем зобов'язати
Державну міграційну службу України
визнати позивача біженцем. В
обгрунтування заявленого позову
покликається на те, що 21.03.2014 року
отримав повідомлення №9 від 11.03.2014 року
Головного управління ДМС України в
м.Києві про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Підставою було названо
Рішення Державної міграційної служби
України від 28.02.2014 року №61-14 про
відсутність умов, передбачених п.п. 1 та
13 ч. 1 ст. 1 Закону «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Однак з таким
висновком він не погоджується,
оскільки був вимушений поїхати з
Афганістану через війну, а тому приїхав
на навчання в Росію, де вчився в
Рязанському вищому військовому
автомобільно-інженерному технікумі до
1989 року. Після цього був офіцером в
армії Афганістану, однак у 1992 році
після приходу до влади моджахедів, він,
побоюючись за свою безпеку, покинув
країну, оскільки був членом
комсомольської організації,
навчаючись в Рязані. А тому вважає, що у
нього наявні підстави для визнання
його біженцем.

Представник відповідача проти
позовних вимог заперечив, з підстав,
викладених у письмовому запереченні,
долученому до матеріалів справи та
просив справу розглянути у письмовому
провадженні.

Суд, керуючись ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розглянув справу у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані позивачем та
відповідачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
громадянин Афганістану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю таджик,
за віросповіданням мусульманин-суніт.

1992 року позивач залишив країну
постійного проживання, через можливі
погрози від моджахедів у зв'язку з тим,
що був членом
Національно-Демократичної партії
Афганістану з 1985 року, і прибув до
Російської Федерації, де проживав до 1997
року у місті Рязані та місті Москві. Зі
слів позивача, він у 1997 році прибув на
територію України, нелегально
перетнувши кордон.

Як зазначив позивач, він неодноразово
звертався щодо надання йому статусу
біженця.

На співбесідах громадянин Афганістану
ОСОБА_1 повідомив, що був членом НДПА з
1985 року, навчався у Вищому військовому
автомобільно-інженерному технікумі у
м.Рязань з 1984 по 1989 роки, поврнувшись в
Афганістан, служив у лавах
національної армії при міністерстві
оборони Афганістану та отримав звання
старшого лейтенанта. Коли до влади
прийшли моджахеди, у 1992 році, він виїхав
з країни походження до Росії, оскільки
побоювався за своє життя. До 1997 року
перебував у Росії, звертався щодо
надання йому статусу біженця, однак
отримав відмову. Маючи намір виїхати до
Німеччини, прибув до України, однак
його обдурили і він залишився в
Україні.

26 грудня 2013 року Головним Управлінням
Державної міграційної служби України в
м.Києві складено висновок про
доцільність рекомендувати Державній
міграційній службі України прийняти
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Афганістану ОСОБА_1 у зв'язку з
відсутністю у заявника обгрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо
нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Державної міграційної служби
від 8.02.2014 року №61-14 ОСОБА_1, громадянину
Афганістану, було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту за
відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13
ч.1 ст. 1 Закону «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасосго захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
із п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Під час розгляду особової справи
позивача було встановлено обидві
зазначені умови.

Суду не надано доказів наявності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Згідно зі змістом оскаржуваного
рішення, підставою для його прийняття
був абз. 4, 6 ч. 1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", -
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з даними протоколу співбесіди
позивача від 02.08.2012 року та протоколу
додаткової співбесіди від 11.09.2012 року,
позивач залишив Афганістан у 1992 році,
та прибув до Росії, маючи відкриту візу
на 3 місяці та пробув в РФ до 1997 року,
коли приїхав в Україну, маючи на меті
потрапити до Німеччини, однак він
віддав свій паспорт співгромадянину,
який обіцяв відкрити візу та зник, не
повернувши паспорт. З цього часу він
перебуває в Україні, має цивільну
дружину та сина. У країні походження в
нього не залишилось ні друзів, ні
родичів, а тому йому не відомо, яка
ситуація склалась в Афганістані на
даний час; повертатися він наміру не
має, бо його родина в Україні.

Пункт 22 частини 1 статті 1 вказаного
Закону дає визначення терміну: "Третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися із клопотанням про визнання
біженцем чи отримання притулку".

Таким чином, до в'їзду на територію
України позивач перебував на території
Росії, однак з його слів, йому було
відмовлено у наданні статусу біженця,
проте жодних доказів такого звернення
суду не надав.

Доказів того, що вказана країна не може
вважатися безпечною для перебування
позивача, суду не надано.

Згідно з матеріалами особової справи
позивачем не надано органам Державної
міграційної служби України інформації,
що могла би бути підставою для висновку
про обґрунтованість побоювань
позивача стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань у Афганістані, а також
інформації, що могла би бути перевірена
або достовірно встановлена щодо
наявності таких обставин.

Інформація щодо побоювань позивача
стати жертвою переслідувань міститься
виключно в його твердженнях і жодним
іншим чином не підтверджена.

За таких обставин, на думку суду, в
даному випадку наявні підстави для
висновку про необґрунтованість заяви
позивача про надання статусу біженця, у
зв'язку з чим рішення № 61-14 від 28.02.2014
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, є таким, що відповідає вимогам
законодавства.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано;
безсторонньо; добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно; з урахуванням права особи
на участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно.

У суду відсутні підстави для висновку
про порушення відповідачем як
суб'єктом владних повноважень вказаних
положень.

На підставі вищевикладеного, ст. 160-163, 186
КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 КАС України. Апеляційна скарга
подається до адміністративного суду
апеляційної інстанції через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Головуючий
А.С. Мазур

Судді:
О.О. Власенкова

О.В. Головань