Справа № 826/20585/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу представника Державної
міграційної служби України - Проніної
Роксани Валеріївни на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 17 лютого 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовує
тим, що вважає відмову відповідача
незаконною, необґрунтованою, оскільки
у заяві про надання статусу біженця,
відповідній анкеті та під час
співбесіди в міграційній службі чітко
вказано причини, через які він був
змушений залишити країну
громадянської належності, а тому
підстави для відмови позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відсутні.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 17
лютого 2014 року задоволено вказаний
позов частково. Визнано протиправним
та скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 20
травня 2013 року № 328-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. В іншій
частині адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Державної
міграційної служби України - Проніна
Роксана Валеріївна подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову
повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що рішенням Державної
міграційної служби України в місті
Києві у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, від 20
травня 2013 року №3 28-13 громадянину Сирії
ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Не погоджуючись з таким рішенням
відповідача, позивач звернулася з
даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача в частині визнання
протиправним та скасування спірного
рішення відповідача є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту встановлюється
статтею 9 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до частини п'ятої статті 10
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлюються
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а саме: яка
вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Зі змісту спірного рішення судом
першої інстанції встановлено, що
підставою для його прийняття є абзац 4
частини першої статті 6 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
тобто позивачеві відмовлено, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини одинадцятої
статті 9 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За змістом висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві, щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від 11
квітня 2013 року №12-KYIV 346-01, за
результатами розгляду особової справи
позивача, який подав заяву про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання не існує,
Державній міграційній службі України
рекомендовано відмовити позивачеві у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що у заяві-анкеті про
надання статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового захисту від 20
грудня 2012 року № 345 та під час
співбесіди в Головному управлінні
Міграційної служби України в місті
Києві позивачем вказано причини, через
які він не може повернутися до країни
громадянської належності, зокрема,
зазначено, що позивач прибув до України
з метою навчання, а у разі повернення до
Сирії його буде призвано на службу до
збройних сил.

Відповідно до "Рекомендаций по вопросу
международной защиты относительно лиц,
покидающих Сирийскую Арабскую
Республику" Управління Верховного
Комісару ООН у справах біженців від 22
жовтня 2013 року, якщо заяви подають
особи, шукаючі притулку, які покинули
Сирію, розглядаються в індивідуальному
порядку у відповідності зі
встановленою процедурою надання
притулку чи визначення статусу
біженця, то УВКБ ООН вважає, що особи,
які ухиляються від призиву, можуть
потребувати міжнародного захисту у
розумінні Конвенції 1951 року.

Рекомендації також містять інформацію
щодо ситуації, яка склалася в країні
походження позивача, зокрема
зазначено, що в Сирії продовжується
безперервне насильство та масові
вбивства; сторони конфлікту постійно
нехтують нормами міжнародного
гуманітарного права, вчиняють інші
серйозні порушення прав людини та
посягають на них, у тому числі: довільні
арешти, тортури та інші форми
жорстокого поводження, насильницькі
зникнення, викрадення, сумарні і
позасудові страти, примусове
переміщення та застосування озброєних
нападів на цивільне населення, а тому
УВКБ ООН закликає всі держави
забезпечити захист сирійського
цивільного населення та право осіб, які
лишають Сирію та потребують
міжнародного захисту як біженці, на
притулок.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні" із
змінами і доповненнями, внесеними
постановами Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року
№ 3, зазначено про те, що судам слід
ураховувати, що залежно від певних
обставин отримання і надання
документів, які можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особою, котра звертається за
встановленням статусу біженця, може
бути взагалі неможливим, тому така
обставина не є підставою для визнання
відсутності умов, за наявності яких
надається статус біженця або визнання
особи такою, що потребує додаткового
захисту. Крім того, при розгляді
зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року №649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження. Суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях. При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до матеріалів особової
справи позивача відповідачем не надано
належної оцінки доводам позивача та
інформації про наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань в країні його
громадянської належності, оскільки
інформація про країну походження
позивача належить до загальновідомої.

Відповідно до пункту 1 частини третьої
статті 9 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

При цьому, судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачем не
встановлено обставин та не надано
доказів на підтвердження висновків, на
підставі яких прийнято рішення від 20
травня 2013 року № 328-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що відповідачем при
прийнятті спірного рішення не
перевірено та не в повному обсязі
досліджено питання щодо наявності чи
відсутності обставин для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а тому
рішення Державної міграційної служби
України в місті Києві від 20 травня 2013
року №328-13 є протиправним та підлягає
скасуванню.

Щодо позовних вимог, що стосуються
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, колегія суддів
зазначає, що зазначені дії є
дискреційними повноваженнями
відповідача, як суб'єкта владних
повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги у цій частині
задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги є
частково обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Державної міграційної служби України -
Проніної Роксани Валеріївни - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 17
лютого 2014 року - без змін.

Зобов'язати відповідний підрозділ
Державної казначейської служби
України стягнути з Державної
міграційної служби України шляхом
безспірного списання коштів судовий
збір у розмірі 36,54 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.