Справа № 814/4998/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року м.
Миколаїв Справа №
814/4998/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТоваритсва з обмеженою
відповідальністю "Центурион Юг", вул.
Південна, 5, кв. 21, Сливине,
Миколаївський район, Миколаївська
область, 57113 вул. Радянська, 12 - Б, бізнес
центр Україна, офіс, 312, м. Миколаїв, 54017

доОчаківській об'єднаній державній
податковій інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, вул. Шкрептієнка,
27,Очаків,Миколаївська область, 57508
проскасування податкового
повідомлення - рішення від 06.09.2013р. №
, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Центурион Юг"
звернулось з позовом до Очаківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
06.09.2013р. №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення. Оскільки при
проведені перевірки ним безпідставно
виявлено, що податковий кредит було
сформовано за рахунок здійснення
операцій з надання маркетингових та
консультаційних послуг між позивачем
та його контрагентом на підставі
договору про надання
інформаційно-маркетингових послуг.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ,
від здійснення угод з контрагентом. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Представники сторін надали до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "Центурион Юг " зареєстровано як
юридична особа та є платником податків.

13.08.13-19.08.13 відповідачем проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питання
правомірності формування податкового
кредиту та встановлення факту
існування фінансово - господарських
взаємовідносин з ТОВ «ДІОМЕД ІНВЕСТ»
за період з 01.01.2013 року по 31.01.2013 року.

27.08.2013 року за результатами перевірки
відповідачем було складено акт
№34/22/37969462, у висновках якого зазначено,
що позивачем порушено п. 198.1, п.198.3, п.198.6
ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України, в
результаті чого занижено ПДВ всього у
сумі 152170,00 грн. за січень 2013 року.

На думку відповідача (позиція
викладена в запереченнях) ці порушення
сталися в результаті того, що позивачем
до складу податкового кредиту були
включені податкові накладні, суми
податку в яких нараховані у зв'язку з
придбанням послуг не підтверджені
необхідним переліком документів, які
можуть бути доказом дійсності факту
надання послуг та підтвердження їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у
господарській діяльності.

06.09.13 на підставі даного акту
відповідачем було прийняте податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
152170 грн. та штрафними санкціями на суму
76085 грн.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентам, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

В акті перевірки №34/22/37969462 без
відповідних доказів, лише зазначено, що
- « виникають сумніви, щодо
правомірності формування податкового
кредиту по деклараціях за січень 2013
року в частині здійснення
господарської діяльності з придбання
ТОВ «Центуріон Юг» у ТОВ «ДІОМЕД
ІНВЕСТ» маркетингових та
консультаційних послуг на суму ПДВ
152169,80 грн.»

Тобто висновки відповідача - є тільки
припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12 року.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та ТОВ «ДІОМЕД ІНВЕСТ» було
укладено договір від 02.01.2013 року № 129
про надання маркетингових послуг.

Між позивачем та його контрагентом
склалися договірні відносини,
внаслідок яких позивачу було надано
послуги та на його користь були
виписані податкові накладні та
складені всі інші необхідні документи.
Надання маркетингових та
консультаційних послуг
підтверджується податковими
накладними, актами здачі-прийняття
робіт (надання послуг), прибутковими
касовими ордерами.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентом, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентом фактично
не відбувалася, оскільки відповідачем
не надано суду жодного доказу, який би
спростовував факт здійснення цих угод.
Заперечення відповідача ґрунтуються
виключно на його припущеннях та думці.

Підставою для встановлення порушень з
боку позивача послугували посилання
на, акт ДПІ у Печерському районі м.
Києва від 12.04.2013 року № 1344/22.3/38290911 про
неможливість проведення зустрічної
звірки з ТОВ «ДІОМЕД ІНВЕСТ», акт ДПІ у
Печерському районі м. Києва №
1282/22-05/382920044 від 05.04.2013 року про
неможливість проведення зустрічної
звірки з ТОВ «Венера Інвест», службову
записку ГВПМ ДПІ у Печерському районі
м. Києва № 2024-вн від 01.04.2013 року щодо
надання висновку спеціаліста НДЕКЦ при
управлінні УМВСУ Південно - Західної
залізниці від 01.04.2013 року № 62, запит до
оперативного управління ГУ Міндоходів
у Миколаївській області (лист від 07.08.13
року № 3859/8/14-23-22-110 з питання
дослідження проведення операцій між
ТОВ «Центуріон Юг» та ТОВ «ДІОМЕД
ІНВЕСТ» за січень 2013 року), на
розбіжність податкових зобов'язань ТОВ
«ДІОМЕД ІНВЕСТ» та податкового кредиту
ТОВ «Центуріон Юг», а саме завищення
податкового кредиту ТОВ «Центуріон
Юг».

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 12.04.2013 року №
1344/22.3/38290911 про неможливість проведення
зустрічної звірки з ТОВ «ДІОМЕД
ІНВЕСТ», акт ДПІ у Печерському районі м.
Києва від 05.04.2013р. №1282/2205/38292044 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Венера Інвест", оскільки ПК
України передбачає можливість
складання акту про перевірку, яка
відбулась, а не про перевірку яка
фактично не проводилась.

Отже, акти "Про неможливість проведення
зустрічної звірки" не є податковою
інформацією у розумінні ПК України, та
не можуть бути доказами порушення
позивачем норм податкового
законодавства.

Вищий адміністративний суд України
зазначає (постанови від 14.11.2012 року у
справі № 2а-9864/11/2670, від 19.02.2013 року у
справі № 2а-6067/11/1470 та інші), що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету, від
перебування постачальників за
юридичною адресою, а також від їх
господарських та виробничих
можливостей.

Посилання на дані автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту з ПДВ на рівні
ДПА і встановлення розбіжностей між
податковими зобов'язаннями та
податковим кредитом з ПДВ платників
податків також не може свідчити про
завищення податкового кредиту з боку
позивача по взаємовідносинам з ТОВ
«ДІОМЕД ІНВЕСТ».

Відповідно до пп. 14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК
України, витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України
встановлено, витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Абзацом «г» п.п. 138.10.3 п. 138.10. ст. 138 ПК
України встановлено, що до складу інших
витрат, що враховуються при визначені
об'єкта оподаткування включаються
витрати на збут, зокрема витрати,
пов'язані з реалізацією товарів,
виконання робіт, наданням послуг, а
сама: витрати на рекламу та дослідження
ринку (маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів.

Тобто виходячи із викладеного, витрати
на оплату маркетингових та рекламних
послуг включаються до складу витрат
відповідно до п.138.10.3 ст. 138 ПК України.

При цьому згідно п. 140.5 ст. 140 ПК України
установлення додаткових обмежень щодо
складу витрат платника податку, крім
тих, що зазначені в цьому розділі, не
дозволяється.

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Враховуючи той факт, що позивачем, як на
момент проведення перевірки, так і під
час судового розгляду даної справи
підтверджена наявність актів
виконаних робіт за договором про
надання маркетингових послуг,
підтверджена наявність належно
оформлених податкових накладних по
договору про надання маркетингових
послуг, встановлено та підтверджено
факт оплати отриманих послуг згідно з
умовами договору про надання
маркетингових послуг, суд вважає що
позивач, в порядку визначеному
вказаними нормами, правомірно відніс
до податкового кредиту, отриманий ПДВ.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкове повідомлення-рішення
відповідача від 06.09.2013р. №
підлягає скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Очаківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 06.09.2013р. №.

3.Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю " Центурион
Юг" судові витрати у розмірі 2282,55 грн. з
Державного бюджету України.

4. Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С. Брагар