Справа № 826/4564/14
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2014 року 14:00 № 826/4564/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Маруліної Л.О., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1доДержавної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві третя
особаУправління Пенсійного фонду
України в Деснянському районі м.
Києвапровизнання незаконною та
скасування вимоги №Ф-164 від 21.11.2013 р.,
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві (далі також - відповідач,
ДПІ у Деснянському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві) про визнання
незаконною та скасування вимоги №Ф-164
від 21.11.2013 року.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 08.04.2014 року відкрито
провадження у справі та призначено
судовий розгляд справи.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.04.2014 року в
якості третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача залучено Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва (далі
також - третя особа, Управління ПФ).
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.04.2014 року
провадження у справі зупинено до 21.05.2014
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.05.2014 р.
провадження у справі поновлено.
В судове засідання 21.05.2014 року прибули
позивач та представник третьої особи
Пономарьов Г.П. З урахуванням вимог
частини шостої ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом ухвалено продовжити
розгляд справи в письмовому
ОСОБА_1 позов підтримує в повному
обсязі. Позовні вимоги вмотивовує тим,
що ДПІ у Деснянському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві незаконно
складено стосовно позивача вимогу про
сплату боргу від 21.11.2013 року №Ф-164, за
якою ОСОБА_1 зобов'язано сплатити
заборгованість зі сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, так як остання
станом на 21.11.2013 року була фізичною
особою-підприємцем, обрала для себе
спрощену систему оподаткування, є
пенсіонером, а тому відповідно до
частини 4 статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільнена від
сплати єдиного внеску. Звертала увагу
суду на те, що вище зазначеним Законом
із списку осіб, які звільнені від
сплати єдиного внеску за себе, не
виключено осіб, які є пенсіонерами та
отримують пенсію за віком на пільгових
Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених в письмових
запереченнях від 23.04.2014 року.
Відповідач вважає обґрунтованою
оскаржувану вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 21.11.2013 року №Ф-164,
оскільки позивач є пенсіонером за
вислугою років і підстави для
звільнення останньої від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
Представник третьої особи проти позову
заперечив, вважаючи його
необґрунтованим та безпідставним. У
письмових запереченнях представником
управління ПФ зазначено, що
законодавством чітко визначено
пенсійний вік жінок, коли саме він
наступає, умови, за яких призначається
пенсія, порядок сплати, обрахування та
звільнення від сплати єдиного
соціального внеску. Враховуючи те, що
ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років,
а не за віком, вважає правомірними дії
ДПІ у Деснянському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві стосовно
нарахування позивачу єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та просить у
задоволенні позову відмовити у повному
Дослідивши матеріали справи,
врахувавши пояснення представників
сторін та третьої особи, Окружним
адміністративним судом міста Києва
встановлено наступне.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.10.2002 року
перебуває на обліку в Управлінні ПФ,
13.10.2009 року отримала пенсійне
посвідчення НОМЕР_2, отримує пенсію за
вислугу років довічно. 02.06.2008 року
зареєструвалась як фізична
особа-підприємець (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), номер запису в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
свідоцтво про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця серія
НОМЕР_3. З 01.01.2012 року ОСОБА_1 обрала
спрощену систему оподаткування,
сплачує єдиний податок по групі 3,
найманих працівників не має.
Управлінням ПФ проведено перерахунки в
картці особового рахунку платника
єдиного соціального внеску ОСОБА_1 за 1-2
квартал 2013 року в сумі 2 388,06 грн.
В зв'язку з тим, що функції
адміністрування єдиного соціального
внеску перейшли до Міністерства
доходів і зборів України з 01.10.2013 року,
ДПІ у Деснянському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві проведено
перерахунки в картці особового рахунку
платника єдиного соціального внеску
ОСОБА_1 за 3 квартал 2013 року в сумі 1 194,03
Станом на 31.10.2013 року згідно з даними ІС
«Податковий блок» в картці особового
рахунку платника заборгованість зі
сплати єдиного внеску (недоїмка)
становила 3 582,09 грн.
05.12.2013 року позивач отримала вимогу про
сплату боргу (недоїмки) від 21.11.2013 року
№Ф-164 у розмірі 3 582,09 грн.
ОСОБА_1 звернулась до відповідача зі
скаргою від 10.01.2014 року (вх.№296/Д від
16.01.2014 року) на вищезазначену вимогу ДПІ
у Деснянському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві про сплату боргу (недоїмки) зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.
Рішенням від 04.02.2014 року №235/Д/26-15-10-09-25
про результати розгляду первинної
скарги Головне управління Міндоходів у
м. Києві залишило без змін вимогу від
21.11.2013 року №Ф-164, а скаргу ОСОБА_1 - без
задоволення.

Вважаючи зазначену вимогу незаконною
та такою, що підлягає скасуванню,
ОСОБА_1 звернулась до суду з даним
позовом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення щодо їх задоволення,
оцінивши, відповідно до статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України, докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору в межах заявлених
вимог, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 67 Конституції
України кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Принципи, засади та механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, порядок
нарахування, обчислення, сплати,
розміри єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; органи, що
здійснюють збір та ведуть облік
єдиного внеску, їх повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску визначаються Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
№2464-VI (з урахуванням відповідних змін
на час виникнення спірних
правовідносин; далі також - Закон
України №2464).

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 частини 1
статті 4 Закону України №2464 платниками
єдиного внеску є роботодавці, зокрема,
фізичні особи - підприємці, зокрема ті,
які використовують працю інших осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством про працю, чи за
цивільно-правовим договором (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною особою -
підприємцем, якщо виконувані роботи
(надавані послуги) відповідають видам
діяльності, відповідно до відомостей з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4
Закону України №2464 платниками єдиного
внеску є фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

Облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5
частини першої статті 4 цього Закону,
ведеться в порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, за
погодженням з Пенсійним фондом та
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування, а
щодо застрахованих осіб, які є
учасниками накопичувальної системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування (далі -
учасниками накопичувальної пенсійної
системи), - з національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення, та
Пенсійним фондом (частина 1 статті 5
Закону України №2464).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6
Закону України №2464 платник єдиного
внеску зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону
України №2474 платники єдиного внеску,
зазначені у пункті 4 частини першої
статті 4 цього Закону, зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за календарний рік, до 10 лютого
наступного року, крім фізичних осіб -
підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, та членів сімей
таких осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, які сплачують єдиний
внесок, нарахований за календарний
квартал, до 20 числа місяця, що настає за
кварталом, за який сплачується єдиний
внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті
незалежно від фінансового стану
платника (частина 12 статті 9 Закону
України №2464).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України №2464 у разі виявлення своєчасно
не сплачених сум страхових внесків
платники єдиного внеску зобов'язані
самостійно обчислити ці внески і
сплатити їх з нарахуванням пені в
порядку і розмірах, визначених цією
статтею.

Частиною 4 статті 25 Закону визначено, що
орган доходів і зборів у порядку, за
формою та у строки, встановлені
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом. Платник єдиного
внеску зобов'язаний протягом десяти
календарних днів з дня надходження
вимоги про сплату недоїмки сплатити
суми недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею. У разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки платник
єдиного внеску узгоджує її з органом
доходів і зборів шляхом оскарження
вимоги про сплату єдиного внеску в
адміністративному або судовому
порядку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1
станом на момент виникнення спірних
правовідносин була зареєстрована як
фізична особа-підприємець, з 01.01.2012 року
обрала спрощену систему оподаткування.

З матеріалів справи вбачається, що
станом на 31.10.2013 року податковим
органом виявлено за позивачем
заборгованість зі сплати єдиного
внеску (недоїмка) у розмірі 3 582,09 грн., у
зв'язку з чим ДПІ у Деснянському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві складено та
направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу від
21.11.2013 року №Ф-164 про сплату боргу
(недоїмки).

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону
України №2464 особи, зазначені у пункті 4
частини першої цієї статті, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Так, відповідно до статті 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 року 1058-IV (з урахуванням
відповідних змін та доповнень) ( далі
також - Закон України №1058) пенсіонер -
особа, яка відповідно до цього Закону
отримує пенсію, довічну пенсію, або
члени її сім'ї, які отримують пенсію в
разі смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону
України №1058 за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Статтею 26 Закону України №1058
визначено, що особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого
абзацом першим цієї статті, право на
пенсію за віком мають жінки 1961 року
народження і старші після досягнення
ними такого віку:

55 років - які народилися до 30 вересня 1956
року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957
року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958
року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959
року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960
року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961
року по 31 грудня 1961 року.

Судом встановлено, що з 02.10.2002 року
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на
обліку в управлінні ПФ та отримує
пенсію за вислугу років.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991
року №1788-XII (з урахуванням відповідних
змін) (далі також - Закон України №1788)
існують такі види державних пенсій

а) трудові пенсії:

- за віком;

- по інвалідності;

- в разі втрати годувальника;

- за вислугу років;

б) соціальні пенсії.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень
Закону України №1058 пенсійне
забезпечення застрахованих осіб, які
працювали або працюють на підземних
роботах, на роботах з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці за списком №1 та на інших роботах
із шкідливими і важкими умовами праці
за списком №2 виробництв, робіт,
професій, посад і показників,
затверджених Кабінетом Міністрів
України, та за результатами атестації
робочих місць, на посадах, що дають
право на призначення пенсії за віком на
пільгових умовах або за вислугу років,
які відповідно до законодавства, що
діяло раніше, мали право на пенсію на
пільгових умовах або за вислугу років,
здійснюється згідно з окремим
законодавчим актом через професійні та
корпоративні фонди.

Статтею 51 Закону України №1788
передбачено, що пенсії за вислугу років
встановлюються окремим категоріям
громадян, зайнятих на роботах,
виконання яких призводить до втрати
професійної працездатності або
придатності до настання віку, що дає
право на пенсію за віком.

За статтею 52 Закону України №1788 право
на пенсію за вислугу років мають,
зокрема, працівники освіти, охорони
здоров'я, а також соціального
забезпечення, які в
будинках-інтернатах для престарілих та
інвалідів і спеціальних службах
безпосередньо зайняті обслуговуванням
пенсіонерів та інвалідів, відповідно
до пункту «е» статті 55.

Таким чином, з аналізу вище наведених
норм вбачається, що пенсія за вислугу
років не є пенсією за віком, що також
підтверджується листом Пенсійного
фонду України від 10.01.2013 року №28478/Д-4
«щодо сплати ЄСВ
підприємцями-пенсіонерами та
інвалідами», за яким фізичні
особи-підприємці, які отримують пенсію
за вислугу років не звільняються від
сплати єдиного внеску.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Доказів, які б свідчили про
обґрунтованість вимог позивача,
остання суду не надала, тоді як
відповідачем спростовано доводи
ОСОБА_1

Отже, враховуючи вище наведене та межі
заявлених позовних вимог, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_1

За статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ
(частина 1).

Таким чином, враховуючи встановлені
обставини, положення чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства і, зокрема, статей 2, 11, 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про те, що
ОСОБА_1 у задоволені позову необхідно
відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59,
69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158,
162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
Л.О. Маруліна