Справа № 2а-2139/11/0970
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 р. Справа № 89741/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання
Щерби С.Б.,

представника відповідача
Турчина І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року у справі за його позовом до
Генеральної прокуратури України про
зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом, у
якому просив зобов'язати Генеральну
прокуратуру України належно
розглянути його скаргу від 30 травня 2011
року відповідно до вимог Закону
України «Про звернення громадян» та
здійснення запису на прийом до
Генерального прокурора України.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
липня 2011 року у справі № 2а-2139/11/0970 у
задоволенні позову було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати вказану постанову
суду, а справу направити до суду першої
інстанції на новий розгляд. Апеляційну
скаргу обґрунтовує тим, що судом було
порушено приписи ст. 24 КАС України щодо
розгляду даного спору колегією у
складі трьох суддів. Окрім того, вважає,
що судом при вирішенні спору було
порушено приписи ст. 7 Закону України
«Про звернення громадян».

Представник відповідача у судовому
засіданні апеляційного суду
апеляційну скаргу заперечив та просив
відмовити у її задоволенні.

Позивач на виклик апеляційного суду не
прибув, що не перешкоджає розгляду
справи на підставі ч. 4 ст. 196 КАС
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що 30.05.2011 року позивач звернувся
до Генерального прокурора України із
скаргою, відповідно до якої у зв'язку з
незгодою просить повторно розглянути
заяву від 16.04.2011 року про притягнення до
кримінальної відповідальності
працівників прокуратури Тисменицького
району Івано-Франківської області, а
також просить записати на прийом його
та жителів с. Угринів Тисменицького
району ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на особистий
прийом до Генерального прокурора
України для подачі колективної скарги
від жителів села.

07 червня 2011 року Генеральною
прокуратурою України надано відповідь
позивачу на звернення від 30.05.2011 року,
згідно з яким скаргу надіслано на
адресу прокуратури Івано-Франківської
області для прийняття по ній рішення
відповідно до вимог чинного
законодавства та надано позивачу
інформації, якою роз'яснено порядок
прийому громадян України зі скаргами
Генеральним прокурором України.

У ході судового розгляду встановлено,
що з приводу порушення працівниками
прокуратури Тисменицького району
Івано-Франківської області та
прокуратури Івано-Франківської
області норм чинного законодавства
України щодо проведення перевірок
фактів порушення суб'єктами
господарювання норм чинного
законодавства, позивач неодноразово
звертався до Генеральної прокуратури
України зі заявою в порядку ст. 97
Кримінально-процесуального кодексу
України про притягнення посадових осіб
прокуратури Тисменицького району
Івано-Франківської області до
кримінальної відповідальності,
відповіді на які йому надані
Генеральною прокуратурою України,
зокрема, 11.02.2011 за вих. № 19-р, 21.04.2011 року
за вих. № 19-р, 01.05.2011 року за вих. №
19-16207-11, 07.06.2011 року за вих. № 06/1-16207-11.

З наданих відповідей Генеральної
прокуратури України вбачається, що
звернення, скарги та заяви позивача
надіслані відповідно до вимог статей 13,
16 Закону України «Про прокуратуру» до
прокуратури Івано-Франківської
області для прийняття рішення за
результатами перевірки звернень,
скарг, заяв позивача, про що має бути
повідомлений позивач та Генеральна
прокуратура України.

Виходячи з аналізу норм Законів
України «Про звернення громадян» та
«Про прокуратуру», суд прийшов до
висновку, що направлення скарги
позивача від 30.05.2011 року для розгляду по
суті та прийняттю відповідного рішення
за наслідками її розгляду направлено
Генеральною прокуратурою України до
прокуратури Івано-Франківської
області правомірно, законно та в межах
повноважень відповідача, а
відповідачем надано відповідь на
скаргу позивача, про що свідчить лист
від 07.06.2011 року.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено та сторонами не
заперечується, що позивач не звертався
до заступника Генерального прокурора
України щодо запису на прийом з метою
подання колективної скарги, а тому суд
не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог в тій частині.

При цьому у відповіді, що надана
відповідачем на скаргу позивача від
30.05.2011 року, було наведено порядок
здійснення прийому Генеральною
прокуратурою України, якого позивач не
дотримався, що встановлено в судовому
засіданні.

Даючи правову оцінку доводам апелянта
та висновкам суду, що викладені у
оскаржуваному судовому рішенні,
апеляційний суд виходить із таких
міркувань.

Як безспірно встановлено судом, вимоги
позивача вмотивовано неналежним
вирішенням його звернення з приводу
вчинення кримінально караних дій. При
цьому позивач наполягав на невиконання
Генеральною прокуратурою України
приписів ст. 97
Кримінально-процесуального кодексу
України при перевірці вказаної заяви.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

При цьому за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС
України справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

На підставі аналізу вказаних правових
норм апеляційний суд приходить до
переконання, що публічно-правовим
спором за КАС України є не будь-який
публічно-правовий спір, а лише той, який
випливає із здійснення суб'єктом
владних повноважень своїх владних
управлінських функцій. Водночас органи
дізнання та слідства під час перевірки
заяви про злочин та її вирішення,
виконують не владні управлінські
функції, а владні процесуальні функції.

Відтак, з урахуванням наведених
приписів КАС України, такі спори не
випливають із здійснення суб'єктом
владних повноважень своїх владних
управлінських функцій, а тому не
належать до юрисдикції
адміністративних судів.

При цьому відповідно до ст.ст. 110, 234, 236,
236-1 КПК України, чинного на час
виникнення спірних правовідносин, дії
та рішення органів дізнання, слідчого,
прокурора можуть бути оскаржені до
суду.

Таким чином, правовідносини, що виникли
при організації перевірки
повідомлення ОСОБА_2 про злочини, не є
управлінськими, повноваження
відповідних посадових осіб щодо
порядку прийняття повідомлень про
злочини та їх розгляду були
регламентовані КПК України і
адміністративний суд не має
повноважень на здійснення такої
перевірки та на відновлення порушених
у рамках кримінального процесу прав
позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена
у спільному Інформаційному листі від
12.03.2011 № 334/8/13-11 Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ та Вищого
адміністративного суду України.

З огляду на викладене, з урахуванням
приписів п. 1 ч. 1 ст. 157 та ч. 1 ст. 203 КАС
України, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про те,
оскаржувану постанову в частині
зобов'язання Генеральної прокуратури
України належно розглянути скаргу від
20.05.2011 року слід скасувати та в цій
частині закрити провадження у справі.

Що стосується позовної вимоги щодо
зобов'язання відповідача записати
позивача на прийом до Генерального
прокурора України, апеляційний суд
зазначає таке.

Статтею 12 Закону України «Про
прокуратуру», статтею 22 Закону України
«Про звернення громадян», Інструкцією
«Про порядок розгляду і вирішення
звернень та особистого прийому в
органах прокуратури України»,
затвердженої Наказом Генерального
прокурора України № 9гн від 28.12.2005 року,
встановлений порядок розгляду скарг.

Так, відповідно до пункту 3.11 зазначеної
Інструкції звернення громадян та
юридичних осіб, які надійшли до
Генеральної прокуратури України
вперше і за ними не приймалися рішення
керівництвом прокуратур обласного
рівня (первинні звернення),
передавалися до управління розгляду
звернень та прийому громадян для
розгляду і надсилання до
підпорядкованих прокуратур
(відповідних відомств) для вирішення.

Пунктами 7.3 та 7.4 даної Інструкції
Генеральної прокуратури передбачено,
що при повторному зверненні громадян
на особистий прийом з тих самих питань
і незгоді їх із раніше прийнятим
рішенням начальниками самостійних
структурних підрозділів Генеральної
прокуратури України або зі скаргами на
рішення прокурорів областей
працівники відділу прийому громадян
доповідають про це заступникам
Генерального прокурора України.
Генеральний прокурор України приймає
громадян за попереднім записом (але не
в день прийому) зі зверненнями, у
задоволенні яких відмовлено його
заступниками.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується сторонами, позивач
не звертався до заступника
Генерального прокурора України щодо
запису на прийом з метою подання
колективної скарги, а тому, на думку
апеляційного суду, суд першої
інстанції підставно відмовив в
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Покликання апелянта на порушення судом
першої інстанції приписів ч. 1 ст. 24 КАС
України, на переконання апеляційного
суду, є безпідставним з огляду на те, що
Генеральна прокуратура України не
відноситься до міністерств чи інших
центральних органів виконавчої влади,
перелік яких визначений Указом
Президента України «Про оптимізацію
системи центральних органів
виконавчої влади» № 1085/2010 від 09.12.2010
року у редакції, чинній на час
вирішення даного спору.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного публічно-правового спору судом
першої інстанції щодо частини позовних
вимог було допущено порушення норм
процесуального права, оскаржувана
постанова підлягає частковому
скасуванню із закриттям провадження у
справі у цій частині.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206,
254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
липня 2011 року у справі № 2а-2139/11/0970 в
частині задоволення позовних вимог
щодо зобов'язання Генеральної
прокуратури України належно
розглянути скаргу від 30 травня 2011 року
скасувати та провадження в цій частині
позовних вимог закрити.

У решті постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена
29 травня 2014 року.