Справа № 2а-160/11/1370
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/47277/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сократ
Систем»

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012

у справі № 2а-160/11/1370 (130924/11/9104)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сократ Систем»

до Державної податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова

про визнання дій незаконними та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 22.09.2011
задоволено в частині позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сократ Систем»
(надалі - позивач, ТОВ «Сократ Систем»)
до Державної податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова
(надалі - відповідач, ДПІ в
Шевченківському районі м. Львова):
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
13.07.2010 № /0/16417. В частині визнання
незаконними дій ДПІ в Шевченківському
районі м. Львова щодо викладення в акті
перевірки № 930/168/23-118/363121347 від 01.07.2010
недостовірних та незаконних висновків
щодо завищення позивачем суми податку
на додану вартість, що підлягає
бюджетному відшкодуванню в розмірі 555
067,41 грн., в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що відповідач не
спростував доводів позивача щодо
дійсності та товарності його
господарських операцій з ТОВ
«Втордеревпром». Висновки податкового
органу про нікчемність укладеного
правочину є помилковими, оскільки
відповідачем не доведено умисел
позивача на укладення з контрагентом
договору без наміру створити наслідки,
які передбачені цим договором. При
цьому, суд відмовив у задоволенні
позову в частині визнання незаконними
дій щодо викладенні висновків в акті
перевірки, оскільки вважає, що висновки
акта перевірки не породжують прав та
обов'язків для платника податків і не
носять обов'язкового характеру.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012
скасовано постанову суду першої
інстанції та прийнято нову, якою в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального права, позивач звернувся
до Вищого адміністративного суду
України із касаційною скаргою, у якій
просить скасувати постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012 і
залишити в силі постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
22.09.2011.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що протягом 14.06.2010-25.06.2010
ревізорами ДПІ у Шевченківському
районі м. Львова проведено планову
виїзну перевірку ТОВ «Сократ Систем» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 25.05.2009 по
31.03.2010 та іншого законодавства за
період з 25.05.2009 по 31.03.2010, за
результатами якої складено акт №
930/168/23-118/363121347 від 01.07.2010.

Перевіркою встановлено порушення,
зокрема, вимог пп.4.1.1 п.4.1 ст.4, пп.5.2.1 п.5.2
ст.5, пп.7.3.3 п.7.3 ст.7 Закону України від
28.12.1994 № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (надалі - Закон
України «Про оподаткування прибутку
підприємств»), у зв'язку з чим позивачем
занижено податок на прибуток
підприємств на загальну суму 506 801 грн.,
в тому числі: за IV квартал 2009 року - 5 509
грн., за І квартал 2010 року - 501 292 грн.

Також вказаний акт перевірки містить
висновок про порушення позивачем вимог
пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 Закону України від 03.04.1997
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість», в результаті чого
підприємством завищено суму податку на
додану вартість, що підлягає
бюджетному відшкодуванню, на 555 067,41
грн., в тому числі: за лютий 2010 року - 67
955,53 грн., за березень 2010 року - 487 111,88 грн.

На підставі вказаного акта перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0/16417 від
13.07.2010 про визначення податкового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 608 161,20 грн., з яких: 506 801 грн. - за
основним платежем, 101 360,20 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Підставою для винесення вказаного
податкового повідомлення-рішення є
висновки податкового органу про
непідтвердження реальності здійснення
господарських операцій позивача з ТОВ
«Втордеревпром», на підставі яких
платником податку було сформовано
валові витрати та внесено зміни до
даних податкового обліку.

Суд апеляційної інстанції підтвердив
позицію суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для визнання дій
незаконними. Водночас, скасовуючи
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 22.09.2011 в
іншій частині, дійшов висновку про те,
що нарахування податкового
зобов'язання з податку на прибуток та
винесення податкового
повідомлення-рішення № /0/16417 від
13.07.2010 мають законні підстави, оскільки
позивачем порушено вимоги податкового
законодавства щодо підтвердження
реального здійснення господарських
операцій первинними документами.

Переглянувши судове рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно пп.5.2.1
п.5.2 ст.5 вказаного Закону, включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 наведеного
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, між позивачем та ТОВ
«Втордеревпром» укладено договір
поставки № 1/02 від 01.02.2010, в рамках якого
позивачу було поставлено протягом
лютого-березня 2010 року побутову
техніку на загальну суму 3 330 404,45 грн., в
тому числі ПДВ - 555 067,41 грн. Позивачем
надано до матеріалів справи видаткові
накладні та податкові накладні, а також
товарно-транспортні накладні ТОВ
«Меркурій-Україна» з маршрутом
перевезень: пункт навантаження -
м.Львів, вул.Дж.Вашингтона, 8, пункт
розвантаження - м. Львів, вул.Шевченка,
335.

При цьому, станом на 31.03.2010 розрахунки з
постачальником товарів позивачем не
проведено, кредиторська
заборгованість перед ТОВ
«Втордеревпром» складає 3 330 404,45 грн.

Суд першої інстанції посилався на те,
що придбані товари у подальшому
позивач реалізував контрагентам ПП
«Побут і техніка» (договір поставки №
20/114 від 15.02.2010), ТОВ «Актіон Україна»
(згідно видаткових накладних № П-00000021-1
від 24.02.2010, № 00000133 від 16.03.2010) та ПП «АВМ
Техно» (договір поставки № 20/125 від
15.02.2010). При цьому, дебіторська
заборгованість по вказаних операціях
відсутня.

Також під час розгляду справи в суді
першої інстанції позивачем
представлено копії доповнення від
12.04.2010 до договору поставки № 1/02 від
01.02.2010, акта прийому-передачі векселя
від 04.04.2011 та простого векселя від 12.04.2010
на суму 3 330 404,45 грн., які свідчать про
застосування вексельної форми
розрахунків за поставлені в рамках
вищевказаного договору поставки
товари.

Колегія суддів погоджується із
позицією суду апеляційної інстанції
про те, що висновки податкового органу
щодо непідтвердження реальності
здійснення господарських операцій
позивача з ТОВ «Втордеревпром» є
вірними, з огляду на наступне.

Розглядаючи наведений спір, колегія
суддів апеляційного суду виходила з
того, що необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум до валових витрат є факт
придбання товарів та послуг з метою їх
використання в господарській
діяльності.

Витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів, або сплати грошових коштів.

Аналіз договірних документів із
вказаним контрагентом вказує на те, що
в рамках договору № 1/02 від 01.02.2010
позивачем проведено нетипову для нього
господарську операцію - придбання
побутової техніки у великій кількості.
При цьому, основним видом діяльності
позивача є оптова реалізація
алкогольних напоїв, мінеральних вод,
соків та інших супутніх товарів.

Крім того, суд апеляційної інстанції
наголосив на тому, що у вказаних
договірних документах є ряд
суперечностей, які не дозволяють
однозначно стверджувати про отримання
позивачем транспортних послуг від
третіх осіб.

Так, позивачем укладено з ТОВ
«Меркурій-Україна» договір оренди
автомобіля з екіпажем від 01.02.2010. Однак,
в ході проведення перевірки не
встановлено відображення в даних
бухгалтерського обліку отримання
позивачем послуг перевезення, наданих
ТОВ «Меркурій-Україна». Більше того,
будь-яких первинних документів щодо
отримання цих послуг не представлено.

Окрім цього, договором поставки № 1/02
від 01.02.2010 визначено умови поставки
товарів - DDU згідно правил Міжнародних
правил тлумачення торгівельних
термінів Інкотермс-2000, що покладає
обов'язок доставки товарів та оплату
цих послуг на постачальника. Всупереч
цим умовам позивачем не надано
документів, які свідчать про понесення
саме постачальником витрат на
транспортування товарів, та не надано
доказів внесення змін чи доповнень до
договору № 1/02 від 01.02.2010 щодо умов
поставки.

На час проведення перевірки позивачем
не проведено оплату придбаної
побутової техніки. Суд також критично
оцінив факт проведення вексельних
розрахунків між сторонами із датою
передачі простого векселя 04.04.2011,
оскільки, такий вексель було оформлено
ще 12.04.2010.

Стосовно подальшої реалізації
позивачем придбаної побутової техніки,
суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що із
змісту представлених підприємством
документів не видається можливим
визначити місця поставки товарів,
перевізника та умови транспортування,
місця зберігання товарів, факти
проведення
розвантажувально-навантажувальних
робіт тощо.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене,
колегія суддів вважає, що реальність
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом ТОВ
«Втордеревпром» не підтверджується
представленими доказами. За
відсутності фактичного здійснення
операцій відповідні суми не можуть
включатися до складу валових витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток підприємств навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів.

Тобто, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується із постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012 в
частині відмови у задоволенні позову
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 13.07.2010 №
/0/16417.

Зі змісту ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
та визначення понять «позивач» та
«адміністративний позов», наведених у
ст. 3 даного Кодексу, випливає, що особа
має право звернутись до
адміністративного суду з позовом про
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, якщо такі рішення, дії чи
бездіяльність порушують права, свободи
та законні інтереси позивача в
публічно-правових відносинах за участю
позивача. При цьому, позивач на власний
розсуд визначає, чи порушені його права
рішенням, дією або бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень.

Тобто, судовому захисту підлягають
лише порушене право або інтерес особи,
при чому такі порушення мають полягати
у відповідних правових наслідках у
вигляді зміни стану прав та обов'язків
позивача або створення об'єктивних
перешкод у реалізації законного
інтересу відповідної особи, що
унеможливлюють одержання особою того,
на що вона вправі розраховувати в разі
належної поведінки зобов'язаної особи.
Лише в такому разі позовні вимоги
можуть бути задоволені.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що акт перевірки та викладені в
ньому факти і висновки (щодо визнання
правочинів такими, що не відповідають
вимогам чинного законодавства, не
спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені цими
правочинами та не підтверджують об'єкт
оподаткування ПДВ під час придбання та
продажу товарів (послуг); щодо визнання
договорів нікчемними) не можна
розглядати як рішення суб'єкта владних
повноважень, що породжує для суб'єкта
господарювання певні правові наслідки.
Представники контролюючого органу не
позбавлені права викладати в акті
перевірки власні суб'єктивні висновки
про зафіксовані обставини і в
подальшому, в разі виникнення спору
щодо рішень, які приймаються на
підставі такого акта, обґрунтовувати
ними власну позицію про наявність
певних, допущених платником податків
порушень. При цьому, оцінка акта
перевірки, в тому числі і оцінка дій
посадових осіб податкового органу щодо
його складання, а також самих висновків
перевірки, надається уповноваженим
законом органам при вирішенні спору
щодо оскарження рішення, прийнятого на
підставі такого акта.

Акт є виключно носієм доказової
інформації про виявлені податковим
органом під час проведення перевірки
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання, обов'язковим
документом, на підставі якого
приймається відповідне рішення
контролюючого органу, і не містить в
собі будь-яких владних приписів і
вимог, а тому не підпадає під ознаки
рішення (нормативно-правових актів чи
актів індивідуальної дії) суб'єкта
владних повноважень у розумінні
доктрини Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відтак, викладені в акті перевірки
висновки податкового органу не
створюють об'єктивних перешкод у
реалізації позивачем його законних
інтересів або прав, тому підстав для
скасування висновків такого акта
перевірки колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
вбачає.

Наведеним підтверджується позиція
судів першої та апеляційної інстанцій,
викладена у постанові Львівського
окружного адміністративного суду від
22.09.2011 та постанові Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27.06.2012 про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог ТОВ «Сократ
Систем» в цій частині.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
рішення суду апеляційної інстанції
було порушено норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сократ
Систем» залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.06.2012 у
справі № 2а-160/11/1370 (130924/11/9104) залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис) Л.І. Бившева (підпис)Т.М.
Шипуліна