Справа № 872/9264/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 рокусправа № 804/1019/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську адміністративну
справу за апеляційною скаргою
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
березня 2013 року у справі №804/1019/13-а за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «РВД» до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «РВД» (далі - ТОВ
«РВД») 17 січня 2013 року звернулось до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції в Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, згідно якого, з
урахуванням уточнень, просить визнати
протиправними та скасувати прийняті
відповідачем податкові
повідомлення-рішення №, №
від 08.01.2013 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказані податкові
повідомлення-рішення повинні бути
скасовані, оскільки висновки
відповідача щодо нереальності
проведених позивачем с ТОВ
«Детальсервіс» та ТОВ «АТАВА»
господарських операцій, викладені у
акті №5273/22-6/31477112 від 14 грудня 2012 року
(далі - акт перевірки), на підставі якого
їх було прийнято є безпідставними та
необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 6
березня 2013 року адміністративний позов
задоволено. Суд визнав протиправним та
скасував податкові
повідомлення-рішення відповідача від
08.01.2013 року №, №.

Постанова суду мотивована тим, що
відповідачем не доведена
правомірність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою у
задоволені позову відмовити в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, про
відсутність доказів придбання
позивачем послуг у ТОВ «Детальсервіс»
та ТОВ «АТАВА», відсутність
контрагентів позивача за
місцезнаходженням.

Звертає увагу на те, що згідно наданих
до перевірки документів немає
можливості ідентифікувати які саме
послуги придбані позивачем (відсутня
калькуляція придбаних та реалізованих
послуг, а саме кількість, номенклатура,
одиниця виміру).

Також посилається на те, що актом
перевірки №5273/22-6/31477112 не встановлено
факту поставок послуг по ланцюгу
постачання від ТОВ «АНТАРЕС КОНФЕРЕНЦ
ГРУП» до ТОВ «АТАВА» яке є контрагентом
позивача.

Згідно заперечень на апеляційну
скаргу, позивач посилаючись на
необґрунтованість апеляційної скарги,
просив у її задоволені відмовити,
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача
який підтримав доводи апеляційної
скарги, пояснення представника
позивача, який заперечував, щодо її
задоволення, перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
було проведено документальну невиїзну
перевірку позивача у зв'язку з
отриманням податкової інформації та з
метою перевірки правомірності
нарахування податкового кредиту по
взаємовідносинам з ТОВ «Детальсервіс»
за період з 01.04.2012 року по 31.05.2012 року та
з ТОВ «АТАВА» за період з 01.04.2012 року по
30.06.2012 року.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №5273/22-6/31477112
від 14 грудня 2012 року в якому зроблено
висновок про порушення позивачем
положень:

- ст.185, ст.188, п.198.3 ст.198, п.198.6 ст.198
Податкового Кодексу України від 02.12.10
№2755-VI (із змінами та доповненнями) -
завищено податковий кредит по
операціях з придбання послуг від ТОВ
«Детальсервіс» (код за )
всього на суму 2200,00 грн., у т.ч. за
квітень 2012 року на суму 200,00 грн., за
травень 2012 р. на суму 2000,00 грн., від ТОВ
«АТАВА» () всього на суму
21183,34 грн., у т.ч. за квітень 2012 р. на суму
10066,66 грн., за травень 2012 року на суму
8550,00 грн., червень 2012 року 2566,66 грн., в
результаті чого, занижено податок на
додану вартість на загальну суму 23383,34
грн., у тому числі за квітень 2012 року на
суму 10266,66 грн., за травень 2012 року на
суму 10550,00 грн.,червень 2012 року - 2566,66
грн.;

- п.п.14.1.27, ст.138, 140, 142, 143 Податкового
Кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із
змінами та доповненнями) - завищено
витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування за І
півріччя 2012 р. на суму 67448,30 грн., що
призвело до заниження податку на
прибуток у сумі 14164,14 грн.

На думку відповідача операції з
поставки послуг по ланцюгу ТОВ
"Детальсервіс" та ТОВ "АТАВА" - ТОВ "РВД"
не містять у суті своїй, розумних
економічних або інших причин (ділової
мети) систематичного (протягом місяця)
придбання та продажу послуг та не
спричиняють реального настання
правових наслідків, чим суперечать ч.1,2
ст.215, ч.5 ст. 203, ст. 228 Цивільного кодексу
України. Тобто, такі угоди носять
фіктивний характер.

На підставі акта перевірки
відповідачем 08.01.2013 року прийнято
податкові повідомлення-рішення
№, №, якими позивачу:

- збільшено суму грошового зобов'язання
за основним платежем податок на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) у розмірі 23 383,34
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 5 845,84 грн. (а.с. 14);

- збільшено суму грошового зобов'язання
за основним платежем податок на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 14 164,14 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 3 541,04
грн. (а.с. 15).

Правомірність та обґрунтованість
вказаних рішень відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що спірні рішення відповідача
прийняті не на підставі та не у спосіб,
що передбачені Податковим кодексом
України.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з п.п. 138.8.1 ст.138 ПК України до
складу прямих матеріальних витрат
включається вартість сировини та
основних матеріалів, що утворюють
основу виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат.

Відповідно до пп. 139.1.9 ст. 139 ПК України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового Кодексу України
(далі - ПК України) податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового періоду),
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України,
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Встановлені судом обставини справи
свідчать про те, що господарські
операції між позивачем (замовником) та
ТОВ «АТАВА» (виконавець), здійснені на
підставі договору від 12.04.2012 року №12,
згідно з яким виконавець зобов'язався
по завданню замовника надавати послуги
по написанню, літературній обробці та
коректурі статей, фотосесій, пошук та
художня обробка фотографій, креативне
оновлення дизайна, комп'ютерна верстка
друкованих видань, підготовка
друкованих видань (а.с. 89-93).

В підтвердження виконання умов
договору ТОВ «АТАВА» виписано та
надано позивачу податкові накладні та
акти виконаних робіт в яких зазначено
які саме роботи виконано. Позивачем
оплачено надані послуги, що
підтверджується виписками банку
(а.с.94-144).

Крім того згідно з договором від 04.04.2012
року № 4 укладеним між ТОВ «РВД»
(замовник) з ТОВ «Детальсервіс»
(виконавець) виконавець зобов'язується
по завданню замовника надавати
транспортні послуги по перевезенню
вантажів, надавати навантажувально -
розвантажувальні послуги,
забезпечувати кур'єрську доставку в
узгоджені строки, а замовник гарантує
оплату наданих послуг (а.с.174-176,148).

В підтвердження виконання умов цього
договору ТОВ «Детальсервіс» виписано
та надано позивачу накладні та акти
виконаних робіт в яких зазначено які
саме роботи виконано. Надання послуг
підтверджується товарно-транспортними
накладними, а їх оплата банківськими
виписками (а.с. 149-173).

Отже, з урахуванням положень п.п.1,2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» питання щодо реального
вчинення позивачем зазначених
правочинів підтверджується доказами
наявними в матеріалах справи.

Тому колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що позивач правомірно, на підставі
даних бухгалтерського обліку,
відобразив витрати в сумі 67 448,30 грн., що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування податку на прибуток і
правомірно на підставі отриманих
податкових накладних в деклараціях з
ПДВ відобразив податковий кредит на
суму ПДВ, перерахованого на рахунок
постачальників.

Крім того суд першої інстанції вірно
зазначив, що доводи відповідача про те,
що контрагенти позивача, ТОВ
"Детальсервіс" та ТОВ "АТАВА", не мають
достатньої матеріально-технічної бази
та персоналу для проведення
господарської діяльності, не
знаходяться за місцезнаходженням, а
отже усі правочини є нереальними, не
мають правових наслідків для позивача,
оскільки вказані обставини, що
встановлені відповідачем в акті
перевірки, виникли після здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Детальсервіс", ТОВ "АТАВА", а
також розрахунків за ними.

Крім того, в акті перевірки містяться
висновки відповідача про допущенні
позивачем порушення вимог податкового
законодавства, які обґрунтовані
нікчемністю угод укладених між
позивачем та його контрагентами у
зв'язку з та відсутністю факту
придбання товару/послуг у останнього.

Між тим при визнанні договорів
нікчемними податковим органом не
дотримано приписів законодавчих норм,
тобто не встановлено вини та умислу
позивача, спрямованих на заволодіння
державним майном, порушення публічного
порядку, не надано доказів про
умисність укладання угод з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, а безтоварність
здійснених позивачем господарських
операцій, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Крім того, як вбачається з акта
перевірки, нікчемність укладених
правочину податковий орган пов'язує
також з тим, що сторонами укладено
угоди, які не спрямовані на настання
реальних наслідків, що такими угодами
обумовлені.

Тобто, перевіряючими особами в акті
перевірки вказано на ознаки фіктивних
правочинів, які, згідно зі статтею 234 ЦК
України, вчинюються без наміру
створення правових наслідків, що
обумовлюються цими правочинами.

Відповідно до частини 2 статті 234 ЦК
України фіктивний правочин визнається
судом недійсним.

Доказів того, що вищевказані договори
визнано судом недійсними, відповідачем
суду не надано.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що відповідачем
в акті перевірки, який став підставою
для прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень, не наведено тих
обставин, які б свідчили про порушення
позивачем вимог Податкового кодексу
України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного
обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції під час розгляду цієї
справи об'єктивно, повно та всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, дав їм
правильну юридичну оцінку і ухвалив
законне, обґрунтоване рішення без
порушень норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому постанову суду
першої інстанції у цій справі
необхідно залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198,
статтями 205, 206 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби -
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 6 березня 2013
року у справі №804/1019/13-а - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений
19 травня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко