Справа № 2а-9284/09/0470
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/63828/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 29 березня
2010 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року

у справі № 2а-9284/09/0470

за позовом Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імпераль»

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій

В С Т А Н О В И В :

У липні 2009 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імпераль» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за недотримання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у загальному розмірі 19 140,25
грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
29.03.2010, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 28.03.2012, у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій,
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення названими судами
норм матеріального права і прийняти
нове рішення у справі - про задоволення
позову.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що суди попередніх
інстанцій не врахували обов'язок
відповідача відповідно до статей 19, 20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» від 21.03.1991 N 875-XII
(далі - Закон N875-XII) сплатити
адміністративно-господарські санкції
за робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів і не
зайняті інвалідами. При цьому сплата
зазначених
адміністративно-господарських санкцій
не ставиться законодавцем у залежність
від того, чи вживав роботодавець
передбачених законодавством
необхідних заходів щодо
працевлаштування інвалідів.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що середньооблікова
чисельність працівників на
підприємстві відповідача у 2008 році
становила 13 осіб. З урахуванням
положень Закону N875-XII ТОВ «Імпераль» у
2008 році зобов'язане було
працевлаштувати 1 інваліда. У зв'язку з
невиконанням цього нормативу
працевлаштування інваліда у 2008 році
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з цим позовом.

Крім того, судами попередніх інстанцій
установлено, що наказом від 29.12.2007 № 102
відповідач створив постійно діючу
комісію, яка провела атестацію робочих
місць для інвалідів у кількості однієї
штатної одиниці.

Протягом 2008 року ТОВ «Імпераль»
подавав до районного центру зайнятості
звіти про наявність вільних робочих
місць за формою 3-ПН, в яких були
заявлені вакантні посади для
працівників, яким встановлено
інвалідність. Звіти за формою
державної статистичної звітності №
3-ПН містять вичерпну інформацію про
наявність на підприємстві вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів протягом звітного періоду.

Окрім того, відповідач інформував про
наявність вакантних місць для
працевлаштування інвалідів шляхом
розміщення відповідного оголошення
про прийом на працевлаштування
інвалідів в міській газеті
«Днепровская неделя».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідач вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
є незаконним.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується зі вказаним
обґрунтованим висновком судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

За змістом статті 19 Закону N 875-XII для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону N 875-XII
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
які використовують найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25.06.1991 N 1251-XII «Про
систему оподаткування», а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону N 875-XII
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23.02.2006 N 3483-IV «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо реалізації інвалідами
права на трудову зайнятість» зазначену
статтю було викладено в іншій редакції,
а Закон N 875-XII доповнено статтею 18-1, за
змістом якої пошук підходящої роботи
для інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив всіх
залежних від нього заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, на нього
не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись.

Аналогічну правову позицію під час
вирішення питання про усунення
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах висловив
Верховний Суд України у постанові від
16.04.2013 №21-81а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права, у зв'язку з чим відсутні
підстави для її задоволення та
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
березня 2010 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2012 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.