Справа № 805/17754/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2014 р. м. Київ
К/800/10150/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради,
третя особа - Троїцько-Харцизька
селищна рада про скасування
розпорядження, поновлення на посаді,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 04 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради,
третя особа - Троїцько-Харцизька
селищна рада, в якому просила визнати
протиправним та скасувати
розпорядження голови
Троїцько-Харцизької селищної ради № 40
від 28 жовтня 2013 року, поновити її на
раніше займаній посаді
спеціаліста-землевпорядника виконкому
Троїцько-Харцизької селищної ради та
поновити їй 15 ранг державного
службовця, стягнути з третьої особи
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, а саме, з 29 листопада 2013 року по
день поновлення на посаді, допустити
негайне виконання постанови суду в
частині поновлення її на посаді
спеціаліста-землевпорядника виконкому
Троїцько-Харцизької селищної ради та
виплатити середній заробіток в межах
суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову зазначила, що
заява про звільнення за власним
бажанням була написана під тиском
роботодавця, Виконавчий комітет
Троїцько-Харцизької селищної ради,
звільняючи її за власним бажанням
відповідно до ст. 38 Кодексу законів про
працю України, порушив трудове
законодавство в частині дотримання ним
двотижневого терміну та звільнення її
в період тимчасової непрацездатності.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року, в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове судове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Проте, оскаржувані рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають вказаним вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 18 квітня 2013
року перебувала на службі в органах
місцевого самоврядування на посаді
спеціаліста-землевпорядника
Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала заяву на
ім'я голови Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради про
звільнення її за власним бажанням з 28
жовтня 2013 року.

Розпорядженням голови
Троїцько-Харцизької селищної ради № 40
від 28 жовтня 2013 року «Про звільнення з
роботи ОСОБА_4» позивача звільнено з
посади спеціаліста-землевпорядника за
власним бажанням з 28 жовтня 2013 року на
підставі статті 38 Кодексу законів про
працю України.

ОСОБА_4, не погоджуючись із зазначеним
розпорядженням відповідача про її
звільнення, звернулась до суду з
вимогою, зокрема, визнати його
протиправним та скасувати як таке, що
суперечить вимогам чинного трудового
законодавства, оскільки звільнення
відбулось до спливу передбаченого
статтею 38 Кодексу законів про працю
України двотижневого терміну з дня
подання заяви про звільнення за
власним бажанням, натомість 30 жовтня
2013 року нею було подано заяву про
відкликання попередньої заяви.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскаржуване розпорядження про
звільнення позивача з посади
спеціаліста-землевпорядника
Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради
прийняте відповідачем на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені трудовим законодавством, з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для його прийняття, оскільки
звільнення ОСОБА_4 за власним бажанням
відбулось у той строк, про який вона
просила, що є фактичною згодою
уповноваженого органу задовольнити
прохання працівника.

Однак, вирішуючи спір по суті, судами
попередніх інстанцій залишено поза
увагою наступне.

Закон України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» регулює
правові, організаційні, матеріальні та
соціальні умови реалізації
громадянами України права на службу в
органах місцевого самоврядування,
визначає загальні засади діяльності
посадових осіб місцевого
самоврядування, їх правовий статус,
порядок та правові гарантії
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування.

Положеннями ст. 20 Закону України «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» встановлено, зокрема,
що припинення служби в органах
місцевого самоврядування відбувається
на загальних підставах, передбачених
Кодексом законів про працю України, а
також в порядку, визначеному Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Згідно ст. 38 Кодексу законів про працю
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

З наведеної норми закону вбачається, що
у цілій низці випадків закон зобов'язав
власників звільняти працівників у
такий строк, у який вони просять. При
цьому мова йде про скорочення
двотижневого строку, оскільки за його
межами працівник може звільнитися в
загальному порядку. У цьому випадку
строк попередження про звільнення
скорочується на розсуд працівника хоча
б навіть і до одного дня. Випадки, коли
на власника покладається обов'язок
звільнити працівника в строк, про який
він просить, перелічені в ст. 38 Кодексу
законів про працю України.

Таким чином, ст. 38 Кодексу законів про
працю України на власника або
уповноважений ним орган покладено
обов'язок розірвати трудовий договір у
строк, про який просить працівник, у
разі, коли заява працівника про
звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу у зв'язку з
поважними на то причинами.

В той же час працівник, який попередив
власника або уповноважений ним орган
про розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк,
вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч. 4 ст. 24 Кодексу законів
про працю України).

Як вбачається з матеріалів справи,
заява ОСОБА_4 про звільнення її за
власним бажанням з 28 жовтня 2013 року не
містить посилань на причини
звільнення, передбачені ст. 38 Кодексу
законів про працю України або інші
причини, які б були поважними і
свідчили про неможливість працівника
продовжувати роботу та давали б
підстави для звільнення із зазначеної
дати.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи
спір по суті, не з'ясували наявність у
ОСОБА_4 таких поважних причин
неможливості продовження роботи.

Крім того, судами попередніх інстанцій
не надано оцінки твердженням позивача
про те, що заява останнього про
звільнення від 25 жовтня 2013 року була
вимушеною, написана під тиском голови
селищної ради.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року № 9 по справах про
звільнення за ст. 38 Кодексу законів про
працю України суди повинні перевіряти
доводи працівника про те, що власник
або уповноважений ним орган примусили
його подати заяву про розірвання
трудового договору.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суди попередніх інстанцій,
не дослідивши всіх обставин справи,
передчасно прийняли рішення у даній
справі.

Згідно з ч. 1 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами
першої та апеляційної інстанцій
допущено порушення норм
процесуального права, зокрема статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: З оригіналом згідно
помічник судді
Н.В. Мостова Я.Л. Іваненко
М.І. Мойсюк В.В. Тракало