Справа № 819/285/14-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/285/14-a

17 квітня 2014 року

Тернопільський окружний
адміністративний суд в складі

головуючого судді Білоус І.О.

При секретарі судового засідання
Габрилецькій С. Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Головного управління
Міністрества внутрішніх справ України
в Київській області МВС України про
зобов`язання виплати грошового
забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся із
адміністративним позовом до
Управління фінансового забезпечення
та бухгалтерського обліку Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Київській області про
перерахунок грошового забезпечення та
стягнення моральних збитків за
недоотримані кошти у червні 1986 р.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в
1986 р. він працював у ВДАІ УВС
Тернопільського облвиконкому на
посаді державтоінспектора ОРЕВ. На
підставі Наказів № 160 від 02.06.1986 р. та №
64о/с від 10.06.1986 р. УВС Тернопільського
облвиконкому був звільнений від
займаної посади та відкомандирований в
розпорядження УВС Київського
облвиконкому, де працював у складі ОБ
ДАІ УВС Київського облвиконкому, який
був створений для обслуговування
Чорнобильської зони відчуження. Із
31.05.1986 р.по 01.11.1986 р. брав участь у
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС в тому числі з 10.06.1986
р. по 28.06.1986 р. в Чорнобильській зоні
відчуження, після чого був
госпіталізований у Республіканський
госпіталь медуправління МВС УРСР.

При перевірці у 2012 р. документів
пенсійної справи Управлінням
пенсійного фонду м. Тернопіль у нього
виникли сумніви, щодо недоплати
щомісячного грошового забезпечення за
його роботу в Чорнобильській зоні
відчуження у червні 1986 р. Вважає його в
два рази меншим ніж за любий інший
місяць роботи поза Чорнобильською
зоною відчуження у період його участі
в ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що суперечить
відповідним діючим на той час
нормативно-правовим документам.

Для з»ясуванням цього питання
неодноразово звертався до УФЗБО ГУ
МВСУ в Київській області, яке є
фінансовим правонаступником УВС
Київського облвиконкому. Отримував
відповіді, що розрахунки та оплата
праці за роботу в Чорнобильській зоні
відчуження проведені у відповідності з
діючими на той час нормами та наказами
МВС, тому для іншого перерахунку оплати
праці не має підстав і його звернення
більше розглядатися не будуть.

Вважає, що його заробітна плата
за роботу у червні 1986 р. у зоні
відчуження була нарахована без
урахування усіх нормативно-правових
актів, що на момент здійснення
розрахунку мали гриф «Таємно» та «Для
службового користування», внаслідок
чого він був позбавлений можливості
перевірити правомірність здійснених
відповідачем розрахунків.

Вважає, що неправомірними діями
відповідача нанесено йому моральну
шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.,
що виходить з турбування про стан свого
фізичного здоров'я, яке сягнуло
багаторічних, функціональних розладів
з боку серцево-судинної системи,
неодноразового звернення до лікарів,
проходження систематичних періодичних
обстежень, лікувань та виставлення
низки медичних діагнозів: ДЕП-2,
гіпертонічної хвороби 2-ї ст. кризового
перебігу, дифузний кардіосклероз,
атеросклероз аорти і вінцевих судин,
хронічний криптогенний гепатит,
хронічний калькульозний холецистит,
хронічний панкреатит, хронічна
двобічна приглухуватість 2-ї степені,
що призвело до довічної 2-ї групи
інвалідності. Зазначає, що для нього це
стало суттєвим психотравмуючим
фактором та завдало низку моральних
страждань в тому числі і його родині.
Просить стягнути вказану вище суму із
відповідача.

Також просить визнати причину
порушення строку звернення до суду
поважною, оскільки відповідно до ст. 233
Кодексу законів про працю України, у
разі порушення законодавства про
оплату праці, працівник має право
звернутися до суду із позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

В судовому засіданні 03.04.2014 р., у
відповідності до вимог ст. 52 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі КАС України), здійснено заміну
неналежного відповідача - Управління
фінансового забезпечення та
бухгалтерського обліку Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Київській області, на
належного - Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Київській області.

Представник відповідача надав
суду заперечення на поданий
адміністративний позов, просив
відмовити у його задоволенні у повному
обсязі, вважає його безпідставним і
необґрунтованим виходячи з наступного.

Зазначає, що позивачеві була надана
довідка виходячи з даних
розрахункового листа за 1986 рік (період,
коли виникли спірні правовідносини),
який є первинним документом
нарахування грошового забезпечення
позивачеві за період несення служби
під час ліквідації наслідків аварії на
ЧАЕС. Таким чином, спірні
правовідносини між сторонами по справі
виникли 1986 року. Також, звертає увагу на
то, що серед розсекречених
нормативно-правових актів урядів СРСР
та УРСР є в тому числі і ті, на які
посилається позивач, а саме: постанова
Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС № 655-195 від
05.06. 1986 р., постанова Ради Міністрів УРСР
і Української республіканської Ради
Професійних Спілок від 10 червня 1986 року
№ 207-7, постанова Ради Міністрів СРСР №
524-156 від 07 травня 1986 року, які було
розсекречено у 2001 році.

З огляду на вищевикладене та також
зважаючи на то, що відповідно до
довідки від 27.01.2012 № 56, про своє грошове
забезпечення, яка, на його думку, не
відповідає вимогам законодавства, що
свідчить про те, що позивачу вже 27.01.2012
було відомо про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів, вважає, що позивач
мав всі підстави та можливість
дізнатися про порушення свого права
після розсекречення зазначених вище
нормативно-правових актів, та ще в 2001
році міг вжити всіх передбачених
законодавством заходів (в тому числі і
звернутися до суду) для їх захисту.

При вирішенні питання щодо додержання
позивачем строку звернення до суду за
захистом його порушеного права, суд,
проаналізувавши обставини справи,
підтверджені відповідними письмовими
доказами та зміст норм процесуального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, дійшов наступного
висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Ч. 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для
захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю
України (далі КЗпП України) визначено,
що у разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на то, що заявлені
позивачем по даній справі вимоги
стосуються порядку нарахування,
перерахунку та стягнення з відповідача
недоотриманих сум його заробітку
(грошового забезпечення), суд вважає
правомірним його посилання на норму
вищезазначеної ст. 233 КЗпП України та її
застосування до спірних правовідносин,
та вважає, що строк звернення із даним
позовом позивачем не пропущений.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти позову, заслухавши
пояснення Позивача, дослідивши зібрані
по справі докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, при прийнятті рішення
виходить з таких підстав та мотивів.

ОСОБА_1 був відкомандирований в
УВС Київської області з 31.06.1986 р. по
01.11.1986 р. і брав участь у роботі по
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС. Проходив службу в
окремому батальйоні ДАІ УВС Київської
області в м. Чорнобилі -10,11,13,15 - 28.06.1986
року, на Чорнобильській АЕС - 14.06.1986
року в с. Залісся - 12.06.1986 року ( 1 день -
зона три, 18 днів - зона два) ( а. с. 7-8).

Відповідно до посвідчення особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи НОМЕР_1 20.10.2006р., виданого
20.10.2006 р. він є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії ( а. с. 5 зв. бік) .

Крім того, позивач є учасником
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, і
має право на пільги,

встановлені законодавством України
для ветеранів війни - інвалідів війни,
що підтверджується довідкою до
посвідчення від 20.10.2006 року № 67 ( а. с. 5
зв. бік)

Тернопільською обласною МСЕК 19.09.2007р.
позивачу встановлена довічно друга
група інвалідності внаслідок
захворювання, пов'язаного з наслідками
аварії на Чорнобильській АЕС, що стало
підставою відноситься до осіб, які
постраждали внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС -1 категорія ( а. с. 6
зв. бік).

Розрахунковим листом за 1986 р.
визначений розмір грошового
забезпечення ОСОБА_1 за роботу в
населених пунктах зони відчуження
Чорнобильської АЕС за період з 31.06.1986 р.
по 01.11.1986 р. ( а. с. 8 зв. бік)

Позивач вважає, що розрахунок у
зазначених довідках здійснений
відповідачем необґрунтовано та вважає,
що відповідачем порушуються його
права. З цього приводу неодноразово
звертався до відповідача із проханням
здійснити перерахунок, на що отримав
відповідь від 10.04.2013 р. № 2/к-84 (а. с. 10), в
якій зазначено склад нарахувань його
грошового утримання за серпень 1986 р. та
зазначено, що у разі надходження
повторних звернень з приводу
виплачених йому сум за несення служби в
зоні відчуження з урахуванням
кратності, вони розглядатись не будуть.

Узв'язку із вище зазначеним позивач
звернувся до суду із даним позовом.

Ст. 46 Конституції України встановлює,
що громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я створює єдиний порядок
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення, визначений Законом України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

У листі Міністерства праці та
соціальної політики України від 13.04.2001
р. № 03-3/1652-018-2 "Про оплату праці у зоні
відчуження ЧАЕС у 1986-1990 років осіб, які
виконували робот, пов'язані з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і
запобіганням забрудненню
навколишнього середовища" зазначено,
що листом Держкомпраці УРСР від 13
червня 1989 року N 10-769 повідомлено, що
Рада Міністрів СРСР зняла гриф
"секретно" з постанов ЦК КПРС, Президії
Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів
СРСР і ВЦРПС від 07 травня 1986 року 524-156,
Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05
червня 1986 року N 665-195, Ради Міністрів
СРСР і ВЦРПС від 29 грудня 1987 року N 1497-378,
розпоряджень від 3 вересня 1986 року N
1767-рс і від 11 грудня 1986 р. N 2488-рс.

Повідомлялось також, що
розсекречуються прийняті до виконання
постанови Ради Міністрів УРСР від 8.05.1986
р. № 168-5, від 10.06.1986 р. № 207-7,
розпорядження Ради Міністрів УРСР від
10.09.1986 р. № 530-рс, від 16.12. 1986 р. № 694-рс, від
6.01.1988 р. № 12-рс та листи Держкомпраці
УРСР, якими доводились зазначені
рішення Ради Міністрів УРСР: № 4 с від
9.05.1986 р., № 58с від 11.06.1986 р., № 132с від
16.09.1986 р., № 179с від 25.12.1986 р., № 8с від
22.01.1988 р. Знято гриф секретності з низки
інших нормативних актів, пов'язаних з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Постанова Кабінету Міністрів СРСР та
ВЦРПС "Про умови оплати праці та
матеріального забезпечення,
працівників підприємств, організацій і
установ, зайнятих на роботах,
пов'язаних з ліквідацією наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС і
запобігання забрудненню навколишнього
середовища" від 05.10.1986 р. № 665-195,
передбачає встановлення за
працівниками, направленими для
виконання робіт, пов'язаних з
ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС і запобігання
забрудненню навколишнього середовища,
збереження середньої заробітної
плати.

Оплата праці робітників і службовців
(відряджених у зону ЧАЕС та призваних
на військові збори), за якими
відповідно до чинного законодавства
зберігалась за основним місцем роботи
середньомісячна заробітна плата,
відповідно до абз. 4 підп. 1 п.1 постанови
Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від
10.06.1986 р. N 207-7 (абз. 4 п. 1 постанови Ради
Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5.06.1986 р. N
665-195) провадилась у III, II, I зонах
небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та
2-кратному розмірі (із врахуванням 100 %
тарифної ставки), виходячи з тарифної
ставки, встановленої за основним
місцем роботи.

Відповідно до постанови Ради Міністрів
СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 р. N 665-195 "Про
оплату праці і матеріальне
забезпечення працівників підприємств,
організацій і установ, які виконували
роботи, пов'язані з ліквідацією
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
і запобіганням забрудненню
навколишнього середовища" (постанова
Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10
червня 1986 р. N 207-7) оплата праці
працівників підприємств, організацій і
установ (надалі - підприємств),
розташованих у зоні ЧАЕС, які
виконували роботи, пов'язані з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС,
повинна провадитись з дня аварії в
розмірах, передбачених розпорядженням
Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 р. N
964 - у III, II, I зонах небезпеки у 5-, 4-,
3-кратному розмірах в порівнянні з
нормами, встановленими діючим
законодавством. Також надано дозвіл на
залучення працівників до роботи,
пов»язаної із ліквідацією наслідків
аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у
вихідні і святкові дні із оплатою у
подвійному розмірі.

При цьому грошове утримання у
підвищених розмірах виплачувалося з
посадових окладів, а особам
офіцерського і начальницького складу,
прапорщикам і мічманам з окладів та за
військове чи спеціальне звання. Усі
інші надбавки, підвищення, компенсації,
процентну надбавку за вислугу років
виплачувалися за основним місцем
роботи на одинарний посадовий оклад.

П. 1 Постанови ЦК КПРС, Президії
Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів
СРСР і ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 524-156
"Про умови оплати праці й матеріального
забезпечення працівників підприємств
і організацій зони Чорнобильської АЕС"
передбачено підвищення тарифних
ставок (посадових окладів) працівників
підприємств і організацій,
безпосередньо зайнятим на роботах по
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, до 100%.

Відповідно до постанови Держкомпраці
СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07.05.1986 р. N
153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС
виплачувалась у відповідності з
діючими на підприємстві системами
преміювання. Встановлені граничні
розміри премій було дозволено
підвищувати до 60 % тарифної ставки
(окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1
постанови Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 10.06. 1986 р. N 207-7).

Виходячи з пункту 1 постанови ЦК КПРС,
Президії Верховної Ради СРСР, Ради
Міністрів СРСР, ВЦРПС № 524-156 від 07.05.1986
р., п. 1,4 постанови Ради Міністрів СРСР
та ВЦРПС № 665-195 від 05.06.1986 р., п. 1
постанови Ради Міністрів УРСР і
Української республіканської Ради
професійних Спілок № 207-7 від 10.06.1986 р.,
оплата за роботу у зонах небезпеки
провадитися з урахуванням кратності
зони небезпеки по тарифній ставці
(посадовий оклад + оклад за спеціальне
звання), підвищеної у два рази (наказ
МВС СРСР № 0130 від 11.05. 1986 р. та № 0189 від
30.06.1986 р., вказівка МВС СРСР № 35з від
30.05.1986 р.

Оскільки ст. 3 Закону України "Про
правонаступництво України" м. Київ 12
.09.1991 р. N 1543-XII передбачене, що закони та
інші нормативні акти відповідних
установ СРСР діють на території
України, оскільки вони не суперечать
законам України, прийнятим після
проголошення незалежності України.
Порядок та умови оплати праці осіб, що
приймали участь у ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році,
крім перерахованих вище, іншими
нормативними актами не передбачені,
отже, вони є діючими на цей час.

Грошове утримання колишніх
співробітників апарату МВС - учасників
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
віднесених до І категорії, а також тих,
які отримали у 1986-1987 p.p. дозу
опромінення у 25 бер і більше за період
роботи у зоні відчуження
розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 25.11.1993 р. № 1006р дозволено
перерахувати із розрахунку посадових
окладів і окладів за спеціальне звання,
що діяли у період роботи в зоні ЧАЕС у
кратних розмірах відповідно до зони
безпеки, де вони несли службу.

Віднесення населених пунктів і
виробничих об'єктів до зони безпеки та
зон особливого контролю провадилося на
підставі рішень урядової комісії від
07.08.1086 р. № 87, від 19.08.1986 р. № 108, від 18.09.1986
р. № 173, від 05.01.2986 р. № 339.

Відповідно до Рішення урядової комісії
від 02.02.1987 р. № 351 грошове утримання
військовослужбовців у зоні ЧАЕС
проводилося у різних ділянках
проммайданчика ЧАЕС в залежності від
радіаційної обстановки, кратністю від 2
до 5 .

Із розрахункового листа ОСОБА_1 ( а. с. 8
зв. бік) вбачається, що у 1986 р. його
посадовий оклад складав 95 крб., за
звання - 110 крб., що усього становить - 205
крб. При цьому, денна тарифна ставка
складе 205 : 20 = 6.83 крб.

Судом встановлено, та підтверджується
у матеріалами справи, що у зоні
відчуження ОСОБА_1 працював 19 днів.

Заробітна плата за дні роботи у зоні
відчуження, яка зберігається на
основному місці роботи складає 6.83 х 19
днів = 129.77 крб.

10,11,13,15-28. 06. 1986 року (17 днів, із них 15, 21, 22,
28.06. - вихідні дні) позивач працював у
зоні, оплата праці в якій проводилася
по підвищених тарифних ставках у
трикратному розмірі: (6,83 х2х4хЗ) + ( 6,83 х 13
х 3 ) = 163,92 + 266,37 = 430,29 крб.

Аналізуючи розрахунок заробітної
плати здійснений відповідачем, та
співставляючи його із наведеними вище
приписам законодавчих актів, якими
врегульовано спірні правовідносини,
суд приходить до висновку, що при
здійсненні відповідачем розрахунку
заробітної плати (грошового утримання)
за роботу ОСОБА_1 в Чорнобильській зоні
відчуження у червні 1986 року,
відповідачем не враховано приписи
Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС
від 05.06.1986 р. № 665-195 та Постанови Ради
Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986
р. № 207-7 щодо оплати у вихідні і
святкові дні у подвійному розмірі.

Крім того, суд також звертає увагу про
необхідність застосування при
здійсненні розрахунку приписів
спільної постанови ЦК КПРС, Президії BP
СРСР, Ради Міністрів СРСР, Всесоюзної
Центральної ради профспілок від 07.05.1986
р. № 524-156 яка передбачає підвищення
посадового окладу до 100%.

Згідно із ч. 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, аналізуючи правову
поведінку відповідача у спірних
правовідносинах суд приходить до
висновку, що відповідач діяв у межах
повноважень, але не у спосіб, що
передбачений діючим законодавством, у
зв'язку із чим, суд вважає заявлений
ОСОБА_1 позов обґрунтованим у частині
визнання дій відповідача щодо
відмови йому у перерахунку заробітної
плати (грошового утримання) за роботу у
червні 1986 р., без врахуванням вказаних
нормативно-правових актів,
неправомірними.

Позивач у заявленому позові просить
зобо»язати відповідача зробити
перерахунок його заробітної плати
(грошового утримання) за червень місяць
1986 р. на основі висновку експертного
дослідження ТВ КНДІСЕ.

Суд звертає увагу на те, що відповідно
до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які
за законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 81 КАС України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд може
призначити експертизу. Особи, які
беруть участь у справі, мають право
подати суду питання, на які потрібна
відповідь експерта. Кількість і зміст
питань, за якими має бути проведена
експертиза, визначаються судом. Суд
повинен вмотивувати відхилення питань
осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають
право просити суд призначити
експертизу і доручити її проведення
відповідній експертній установі або
конкретному експерту. Якщо сторони
домовилися про залучення експертами
певних осіб, суд повинен призначити їх
відповідно до цієї домовленості.

Ст. 82 КАС України встановлено вимоги до
висновку експерта.

Зважаючи на то, що висновок експерта, що
міститься у ст. 82 КАС України не
відповідає вимогам вказаної статті,
зокрема щодо ч. 2 ст. 82 КАС України, суд
не оцінює даний висновок у якості
доказу, з огляду на положення ч. 4 ст. 70
КАС України.

Проте, ч. 2 ст.11 КАС України, визначено,
що суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Враховуючи вищенаведене, та враховуючи
необхідність повного захисту прав,
свобод та інтересів позивача, суд
вважає за можливе вийти за межі
позовних вимог та зобов'язати Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області
здійснити перерахунок заробітної
плати (грошового утримання) за червень
1986 р. відповідно до всіх зазначених
вище постанов, що регламентують
порядок оплати праці, зокрема, з
урахуванням приписів Постанови Ради
Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 р. №
665-195 та Постанови Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 10.06.1986 р. № 207-7 щодо
оплати у вихідні і святкові дні у
подвійному розмірі та спільної
постанови ЦК КПРС, Президії BP СРСР, Ради
Міністрів СРСР, Всесоюзної Центральної
ради профспілок від 07.05.1986 р. № 524-156 яка
передбачає підвищення посадового
окладу до 100%.

При вирішенні вимоги позивача про
стягнення на його користь моральної
шкоди в сумі 10000 грн., суд бере до уваги,
що згідно ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

П.13 постанови Пленуму ВСУ "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" № 4 від
31.03.1995р. роз'яснено, що відповідно до
ст.237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Наявність моральної шкоди доводить
потерпіла особа, зазначаючи у позовній
заяві, які негативні наслідки мають
місце, у чому саме полягають моральні
втрати, чим обґрунтовано розмір їх
відшкодування. Письмовими доказами на
ствердження наявності моральної шкоди
можуть бути, зокрема, медичні довідки
про виникнення захворювання чи інше
погіршення стану здоров'я у зв'язку з
хвилюваннями, спричиненими посяганням
на права потерпілого; висновки лікарів
чи медичних комісій про ступінь втрати
працездатності, про необхідність
проведення хірургічної операції;
довідки про відрахування з вузу тощо.

Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

З досліджених судом обставин справи та
пояснень позивача, суд приходить до
переконання про відсутність достатніх
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні не довів
причинного зв»язку між настанням
наслідків, про які свідчать документи,
надані ним на підтвердження погіршення
його стану здоров'я та хвилюваннями,
спричиненими посяганням на його права
та незаконними діями відповідача.

Верховний суд України в своїй
постанові Пленуму від 31.03.1995 року № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

У позовній заяві позивачем не
обґрунтовано яким чином він виходив,
визначаючи розмір моральної шкоди в
сумі 10000 грн., а також не надав жодних
доказів в обґрунтування заявленої суми
відшкодування моральної шкоди, що,
також, обумовлює відмову у задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись ст. 2, 11, 86, 160-163 КАС України,
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
задовольнити частково.

2. Визнати неправомірними дії
посадових осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області щодо відмови
ОСОБА_1 у перерахунку заробітної плати
(грошового утримання) за роботу у
червні 1986 року.

3. Зобов"язати Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області здійснити
перерахунок заробітної плати
(грошового утримання) за червень 1986
року відповідно до вимог чинного
законодавства.

4. У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги на постанову суду
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Повний текст постанови
виготовлено 22.04.2014 р.

Суддя
Білоус І.О.