Справа № 363/3249/13/148/13
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
363/3249/13/148/13 Головуючий
у 1-й інстанції: Чірков Г.Є.
Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко
Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі -
Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Вишгородського
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області, третя
особа - Комунальне підприємство
житлового і комунального господарства
Вишгородської міської ради про
оскарження рішень та розпорядження
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради VI скликання, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач - ОСОБА_2
звернувся до Вишгородського районного
суду Київської області з
адміністративним позовом до
Виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області, третя
особа - Комунальне підприємство
житлового і комунального господарства
Вишгородської міської ради про
оскарження рішень та розпорядження
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради VI скликання, в якому
просив згідно п. б, ч. 4 ст. 105 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановити відсутність компетенції
(повноважень) Виконкому в частині
прийняття рішень та розпоряджень щодо
надання доручень, дозволів та
зобов'язань КПЖ і КГ на виконання
будь-яких робіт по організації
благоустрою в місті Вишгороді; згідно
п. 3, ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного
аудочинства України зобов'язати
відповідача в подальшому утриматися
від прийняття рішень та розпоряджень
щодо надання доручень, дозволів та
зобов'язань КПЖ і КГ на виконання
будь-яких робіт по організації
благоустрою в місті Вишгороді; згідно
п. 2, ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного
судочинства України зобов'язати
відповідача діяти в межах повноважень,
визначених чинним законодавством
України в частині залучення КПЖ і КГ до
організації благоустрою в м. Вишгороді,
а саме - залучати КПЖ і КГ, а також його
кошти, трудові і матеріально-технічні
ресурси до будь-яких робіт по
організації благоустрою в м. Вишгороді
виключно на договірних засадах.

Постановою Вишгородського районного
суду Київської області від 19 грудня 2013
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій останній просив
скасувати постанову Вишгородського
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року та прийняти нову, якою
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі. Свої вимоги апелянт
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а
постанову Вишгородського районного
суду Київської області від 19 грудня 2013
року - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що основу
правовідносин Вишгородської міської
ради з Комунальним підприємством
житлового і комунального господарства
Вишгородської міської ради покладено
засади підпорядкованості,
підзвітності та підконтрольності, як
це регламентовано ст.. 17 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», ст.. 78 Господарського кодексу
України, окрім того, позивач, не
наділений правом звертатися до суду як
законний представник інтересів
територіальної громади та не доведено
порушення саме його прав.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено колегією суддів,
ОСОБА_2, як депутат Вишгородської
міської ради VІ скликання звернувся до
суду з даним позовом, посилаючись на
порушення прав територіальної громади
м. Вишгорода, у зв'язку з прийняттям
виконкомом міської ради на
перманентній основі рішень та
розпоряджень про доручення та
зобов'язання КПЖ і КГ Вишгородської
міської ради виконувати певні роботи
по організації благоустрою в м.
Вишгороді.

У своєму позові ОСОБА_2 зазначав, що в
силу вимог ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п. 9 ч. 2 ст.
10 Закону України «Про благоустрій
населених пунктів» п.п. 7 п. а ч. 1 ст. 30
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» відповідач
такими повноваженнями не наділений і
повинен залучати до організації
благоустрою населеного пункту
установи та організації незалежно від
форми власності виключно на договірних
засад. З цих підстав просив встановити
відсутність компетенції (повноважень)
відповідача в частині прийняття рішень
та розпоряджень щодо надання доручень,
дозволів та зобов'язань КПЖ і КГ на
виконання будь-яких робіт по
організації благоустрою в м. Вишгороді.
Крім того просив зобов'язати
відповідача в подальшому утриматися
від прийняття рішень та розпоряджень
щодо надання доручень, дозволів та
зобов'язань КПЖ і КГ на виконання
будь-яких робіт по організації
благоустрою в м. Вишгороді.

Обговорюючи вимоги апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені конституцією та
законами України.

Статтею 140 Конституції України
визначено, що місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону «Про
місцеве самоврядування в Україні»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи.

Виконавчими органами сільських,
селищних, міських, районних у містах (у
разі їх створення) рад є їх виконавчі
комітети, відділи, управління та інші
створювані радами виконавчі органи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» виконавчі
органи рад - органи, які відповідно до
Конституції України та цього Закону
створюються сільськими, селищними,
міськими, районними в містах (у разі їх
створення) радами для здійснення
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування у межах,
визначених цим та іншими законами.

Статтею 17 вищевказаного Закону
передбачено, що відносини органів
місцевого самоврядування з
підприємствами, установами та
організаціями, що перебувають у
комунальній власності відповідних
територіальних громад, будуються на
засадах їх підпорядкованості,
підзвітності та підконтрольності
органам місцевого самоврядування.

Тоді як, згідно ст. 18 вищевказаного
Закону на договірній і податковій
основі будуються відносини органів
місцевого самоврядування з
підприємствами, установами та
організаціями, що не перебувають у
комунальній власності відповідних
територіальних громад.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що до відання виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад належать, в тому числі й
повноваження (власні, самоврядні) щодо
управління в межах, визначених радою,
майном, що належить до комунальної
власності відповідних територіальних
громад.

Відповідно до матеріалів справи,
комунальне підприємство житлового і
комунального господарство
Вишгородської міської ради створено на
підставі рішення Вишгородської
міської ради від 5.04.2004 року № 13/4 у
відповідності до ст. 26 ЗУ «Про місцеве
самоврядування», статей 56-58 ГК України,
ст. 143 Конституції України у формі
унітарного комунального підприємства.

Згідно п. 1.5 Статуту КПЖ і КГ
Вишгородської міської ради
підприємство знаходиться в управлінні
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради.

Підприємство є міським комунальним
некомерційним Підприємством.

Відповідно до п. 2.1 Статуту КПЖ і КГ
Вишгородської міської ради створено з
метою утримання житлового фонду у м.
Вишгород, обслуговування проживаючого
в ньому населення та забезпечення
відповідного рівня благоустрою міста.

Як визначено п. 2.2 Статуту предметом
діяльності підприємства серед іншого
є:

- утримання, прибирання та ремонт місць
загального користування у м. Вишгороді
та прибудинкових територій житлового
фонду;

- утримання та ремонт дорожнього
покриття, східцевих маршів та
тротуарів межах м. Вишгорода;

- збір та утилізація побутового сміття,
твердих, харчових та інших відходів;

- комплекс озеленення житлової та
нежитлової зони м. Вишгорода;

- розробка поточних та перспективних
планів роботи Підприємства по
благоустрою тощо.

Згідно п. 3.1 Статуту загальне
управління Підприємством здійснює
Орган управління - виконавчий комітет
Вишгородської міської ради.

Судом першої інстанції встановлено, що
виконком Вишгородської міської ради
протягом 2012-2013 років надавав КПЖ і КГ
Вишгородської міської ради відповідні
доручення, приймав рішення та видав
розпорядження саме на виконання
діяльності передбаченої п. 2.2 Статуту
підприємства.

Колегія суддів звертає увагу на той
факт, що в основу правовідносин органу
місцевого самоврядування з КПЖ і КГ
Вишгородської міської ради покладено
засади підпорядкованості,
підзвітності та підконтрольності, як
це регламентовано ст. 17 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», ст. 78 Господарського Кодексу
України.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
виконком Вишгородської міської ради
реалізує стосовно КПЖ і КГ
повноваження власника та владні
повноваження, що в повній мірі
ґрунтуються на приведених вимогах
Закону.

Не можна погодитися з доводами
позивача про те, що виконання будь-яких
робіт з благоустрою в м. Вишгороді в
силу вимог ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п. 9 ч. 2 ст.
10 Закону України «Про благоустрій
населених пунктів» п.п. 7 п. а ч. 1 ст. 30
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» має
відбуватися виключно на договірних
засадах.

Вказані норми Закону не є
імперативними і такого виключення не
містять. Ці норми як раз і передбачають
можливість залучення коштів, трудових
і матеріально-технічних ресурсів на
договірних засадах.

Однак наряду з цим, аналізуючи
приведені вище положення Законів у
системному зв'язку, слід дійти
висновку, що орган місцевого
самоврядування не позбавлений
можливості з використанням владних
повноважень створити підприємство для
досягнення мети забезпечення
благоустрою в м. Вишгороді й виконувати
щодо нього повноваження власника.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що відсутні правові підстави
для задоволення позову.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Отже обов'язковою ознакою
адміністративного позову є звернення
до адміністративного суду особи, права
якої порушено з метою захисту своїх
прав, свобод та інтересів у
публічно-правових відносинах.

Разом з тим, ст.. 6 КАС України
передбачено, що у випадках,
установлених законом, до суду можуть
звертатися органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб.

Згідно ч. 8 ст. 56 КАС України органи та
інші особи, яким законом надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб діють як законні
представники.

Варто зазначити, що законне (необхідне,
обов'язкове) процесуальне
представництво виникає на підставі
Закону і стосується органів та осіб,
яким законом надано право захищати
права, свободи та інтереси осіб. До цих
осіб належить Уповноважений Верховної
Ради України з прав людини, прокурор,
органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, фізичні та
юридичні особи.

Згідно ст. 16 Закону України «Про
місцеве самоврядування» органи
місцевого самоврядування є юридичними
особами і наділяються цим та іншими
законами власними повноваженнями, в
межах яких діють самостійно і несуть
відповідальність за свою діяльність
відповідно до закону.

Від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

ОСОБА_2 є депутатом Вишгородської
міської ради VІ скликання, входить до
складу органу місцевого
самоврядування, але не є, як правомірно
вказано судом першої інстанції,
представником такого органу при
зверненні до суду.

Його правовий статус як представника
інтересів територіальної громади,
виборців свого виборчого округу та
рівноправного члена місцевої ради,
гарантії депутатської діяльності
визначається Законом України «Про
статус депутатів місцевих рад».

Зокрема, відповідно до частини 2 статті
2 цього Закону депутат місцевої ради як
представник інтересів територіальної
громади, виборців свого виборчого
округу зобов'язаний виражати і
захищати інтереси відповідної
територіальної громади та її частини -
виборців свого виборчого округу,
виконувати їх доручення в межах своїх
повноважень, наданих законом, брати
активну участь у здійсненні місцевого
самоврядування.

За змістом частин 1 - 3 статті 15 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад», депутат має право вимагати
усунення порушення законності, тобто у
разі виявлення порушення прав та
законних інтересів громадян або інших
порушень законності має право вимагати
припинення порушень, а в необхідних
випадках звернутися до відповідних
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також до
правоохоронних і контролюючих органів
та їх керівників з вимогою вжити
заходів щодо припинення порушень
законності. Депутат має право на
депутатське звернення до керівників
відповідних правоохоронних чи
контролюючих органів, а місцеві органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи,
об'єднання громадян, керівники
підприємств, установ, організацій
незалежно від форми власності, до яких
звернувся депутат місцевої ради,
зобов'язані негайно вжити заходів до
усунення порушення, а в разі
необхідності - до притягнення винних до
відповідальності з наступним
інформуванням про це депутата місцевої
ради.

У разі невжиття відповідних заходів
посадові особи місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та керівники
правоохоронних і контролюючих органів,
до яких звернувся депутат місцевої
ради, несуть адміністративну або
кримінальну відповідальність,
встановлену законом (частина 4 статті 15
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад»).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що саме
відповідні Ради, а не окремі депутати,
згідно ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування» є ті
представницькі органи місцевого
самоврядування, які представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами, а отже й наділені в силу
Закону на звернення до суду з метою
захисту порушених прав територіальної
громади.

З наведеного вбачається, що особисто
права позивача діями відповідача не
порушені, а також позивачем не доведено
його право представництва інтересів
громади в суді.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
вірну оцінку дослідженим доказам, а
тому колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову
Вишгородського районного суду
Київської області від 19 грудня 2013 року -
без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Вишгородського районного
суду Київської області від 19 грудня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Є.Пилипенко

Судді
Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

Дата виготовлення та підписання
повного тексту рішення - 27.05.2014 року.

Головуючий суддя
Пилипенко О.Є.

Судді:
Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.