Справа № 2а-0370/2203/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 р.
Справа № 101673/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Носа С. П.,

суддів -
Клюби В. В., Кухтея Р. В.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 23
серпня 2011 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Міністерства
внутрішніх справ України у Волинській
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2011 року Волинським окружним
адміністративним судом зареєстровано
позовну заяву ОСОБА_1 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Волинській області про визнання дій
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Волинській області
щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та
виплатити компенсацію за речове майно
неправомірними; зобов'язання
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Волинській області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
компенсацію за речове майно.

В обґрунтування вимог позовної заяви
вказано, що оскільки наказом МВС
України від 30 грудня 2005 року № 1265
суттєво звужені права осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ щодо
отримання грошової компенсації
замість предметів речового майна, суд
не повинен приймати до уваги такі зміни
та застосовувати нормативно-правові
акти, що мають вищу юридичну силу,
зокрема, Конституцію України, Закон
України «Про міліцію».

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що
станом на день звільнення позивача з
органів внутрішніх справ України
законодавство України не передбачало
його право на одержання грошової
компенсації за неотримане речове
майно, відтак така компенсація йому
правомірно не була нарахована та не
була виплачена.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано
апеляційну скаргу до Львівського
апеляційного адміністративного суду, в
якій висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначено, що позивач як
працівник міліції не отримував речове
майно, тому він має право на отримання
грошової компенсації.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули, про дату,
час і місце апеляційного розгляду були
повідомлені належним чином, а тому,
колегія суддів, відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України, вважає можливим
проведення розгляду справи за їхньої
відсутності, в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних у ній
доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
проаналізувавши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для її
задоволення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01
серпня 1993 року по 08 грудня 2008 року
проходив службу в органах внутрішніх
справ України, що підтверджується
записами в трудовій книжці серії
НОМЕР_1. Згідно із наказом начальника
УМВС України у Волинській області № 195
о/с від 28 листопада 2008 року «По
особовому складу» позивач був
звільнений з органів МВС України з 08
грудня 2008 року.

Перевіркою виявлено приховування
фонду оплати праці, з якого утримуються
страхові внески із застрахованих осіб
в сумі 171,25 грн. у 2004 році, а також
порушення чинного законодавства щодо
нарахування та сплати страхових
внесків.

31 травня 2011 року позивач звернувся до
УМВС України у Волинській області із
заявою (вхідний № Н-250/1 від 06 червня 2011
року) про надання інформації щодо
розміру заборгованості за неотримане
та невикористане речове майно
(формений одяг) та негайної виплати
грошової компенсації за таке майно, у
відповідь на яку листом № 7/571 від 01
липня 2011 року УМВС України у Волинській
області повідомило про те, що оскільки
відповідно до наказу МВС України від 30
грудня 2005 року № 1265 нарахування
компенсації за речове майно відмінено,
тому позивачу така компенсація не
нараховувалася та не виплачувалася.

Відповідно до статті 16 Закону України
«Про міліцію» особовий склад міліції
складається з працівників, що
проходять державну службу в
підрозділах міліції, яким відповідно
до чинного законодавства присвоєно
спеціальні звання міліції. Працівники
міліції мають єдиний формений одяг,
зразки якого затверджуються Кабінетом
Міністрів України, що видається
безплатно, і відзнаки. Як передбачено
частиною першою статті 18 цього ж
Закону, порядок та умови проходження
служби в міліції регламентуються
Положенням про проходження служби
особовим складом органів внутрішніх
справ, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України.

Згідно із пунктом 12 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року № 114, особи рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ одержують грошове і
речове забезпечення за нормами,
встановленими законодавством.

Відповідно до пункту 3.21 Положення про
забезпечення речовим майном осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і
військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України, затвердженого наказом МВС
України від 05 грудня 2003 року № 1489 (в
редакції, що діяла до набрання чинності
наказом МВС України від 30 грудня 2005
року № 1265), при звільненні осіб
рядового та начальницького складу з
органів внутрішніх справ, офіцерів,
прапорщиків, військовослужбовців за
контрактом з внутрішніх військ з ними
здійснюються розрахунки за речове
майно на день звільнення, а пунктом 3.26
цього ж Положення було передбачено, що
замість не виданих своєчасно предметів
речового майна, на які настали нові
терміни видачі, дозволяється видавати
грошову компенсацію.

Разом з тим, наказом МВС України від 30
грудня 2005 року № 1265 «Про внесення змін
та доповнень до наказу МВС України від
05 грудня 2003 № 1489» пункти 3.21, 3.26 розділу 3
Положення про забезпечення речовим
майном осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ і
військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України були виключені.

Таким чином, станом на день звільнення
позивача з органів внутрішніх справ
України (тобто, станом на 08 грудня 2008
року) законодавство України не
передбачало його право на одержання
грошової компенсації за неотримане
речове майно, відтак така компенсація
йому правомірно не була нарахована та
не була виплачена.

Суд апеляційної інстанції не бере до
уваги позицію позивача у справі,
відповідно до якої наказом МВС України
від 30 грудня 2005 року № 1265 суттєво
звужені його права щодо отримання
грошової компенсації замість
предметів речового майна, суд повинен
застосовувати нормативно-правові акти,
що мають вищу юридичну силу, оскільки
Закон України «Про міліцію» та
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114
(з наступними змінами та доповненнями),
не передбачали права позивача на
одержання грошової компенсації за
неотримане речове майно при звільненні
з органів внутрішніх справ України, а
пункти 3.21, 3.26 Положення про
забезпечення речовим майном осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і
військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України, затвердженого наказом МВС
України від 05 грудня 2003 року № 1489, які
передбачали таке право, втратили
чинність на час звільнення позивача зі
служби.

Крім того, при вирішенні даного спору
суд апеляційної інстанції звертає
увагу на те, що наказом МВС України від
22 липня 2010 року № 325 було скасовано
наказ МВС України від 05 грудня 2003 року
№ 1489 «Про затвердження Положення про
забезпечення речовим майном осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і
військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України» (із змінами) як такий, що не
подавався на державну реєстрацію.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на фактичні обставини справи,
колегія суддів констатує, що дії
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Волинській області
щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та
виплатити компенсацію за речове майно -
відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 КАС
України.

Узагальнюючи викладене, суд
апеляційної інстанції переконаний, що
судом першої інстанції надано належну
оцінку наявним у справі доказам, а їх
достатня кількість та взаємний зв'язок
у сукупності дали змогу суду першої
інстанції зробити вірний висновок про
наявність підстав для відмови в
задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції визнає, що судом
першої інстанції, при вирішенні даного
публічно-правового спору, правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено законне рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, постанова суду першої інстанції
ґрунтується на повно, об'єктивно і
всебічно з'ясованих обставинах, доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують, тому
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 23
серпня 2011 року в справі № 2а-2203/11/0370 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала може бути оскаржена у
касаційному порядку, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України,
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
С. П.
Нос

Судді:
В. В.
Клюба

Р. В.
Кухтей