Справа № 2а-4774/12/1370
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
Справа №
144174/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Львівського комунального
підприємства «Львівавтодор» на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року у справі за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Львівського комунального підприємства
«Львівавтодор» про стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2012 року позивач - Львівське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернуло ся до суду з
позовом до Львівського комунального
підприємства «Львівавтодор», в якому
просить стягнути з відповідача на його
користь адміністративно-господарські
санкції в розмірі 32 337,50 грн. та пеню в
розмірі 242,40 грн., а всього 32 579,90 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року позов задоволено повністю.
Стягнено з Львівського комунального
підприємства «Львівавтодор» на
користь Львівського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 32579 грн. 90 коп.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що відповідачем, в
порушення норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», не було виконано
всі заходи по створенню робочих місць
для інвалідів та їх працевлаштуванню
та не дотримано вимог, встановлених
статтею 19 Закону, а саме не було в 2011
році створено 1 робоче місце для
працевлаштування інвалідів.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, Львівське комунальне
підприємство «Львівавтодор» оскаржило
її, подавши апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2012
року.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт вважає, що
середньооблікова кількість штатних
працівників відповідача за 2011 рік
становила 12 осіб, а за перше півріччя 6
осіб. Тому, відповідно, у першій
половині півріччя 2011 року норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів становив 0 осіб. У другій
половині півріччя 2011 року
середньооблікова кількість штатних
осіб зросла до 12 осіб, і таким чином,
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів уже
становив 1 особа.

Апелянт стверджує, що підприємством
03.10.2011 року було прийнято па роботу
інваліда, отже в оспорюваний період
відповідачем було фактично
працевлаштовано одного інваліда при
необхідній нормі - 1 особа.

Крім того, вказує на те, що відповідно
до ухвали Львівської міської ради від
21.04.2012 року № 381 «Про перейменування
Львівського комунального
автотранспортно-дорожнього
підприємства № 1339 у Львівське
комунальне підприємство
«Львівавтодор», 27.05.2011 року
зареєстровано статут підприємства.
Згідно із статутом ЛКП «Львівавтодор»
створене Львівською міською радою, яка
є його власником, а уповноваженим
власником є департамент житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради. Тобто
підприємство фінансується виключно із
коштів міської ради, які передбачені на
поповнення статутного фонду
останнього. Із цих коштів ЛКП
«Львівавтодор» здійснює оплату
заробітної плати працівників та інших
платежів.

Таким чином апелянт вважає, що
положення ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» не поширюється на
підприємства, установи і організації,
що повністю утримуються за рахунок
коштів державного або місцевих
бюджетів.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1
ст. 197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 4 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що діяльність
держави щодо інвалідів виявляється у
створенні правових, економічних,
політичних, соціально-побутових і
соціально-психологічних умов для
задоволення їх потреб у відновленні
здоров'я, матеріальному забезпеченні,
посильній трудовій та громадській
діяльності. Соціальний захист
інвалідів з боку держави полягає у
наданні грошової допомоги, засобів
пересування, протезування, орієнтації
і сприйняття інформації,
пристосованого житла, у встановленні
опіки або стороннього догляду, а також
пристосуванні забудови населених
пунктів, громадського транспорту,
засобів комунікацій і зв'язку до
особливостей інвалідів.

Згідно ч. 3 ст.18 вказаного Закону -
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 19
зазначеного Закону для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого
місця. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною 1 цієї статті, і
забезпечують працевлаштування
інвалідів. При розрахунках кількість
робочих місць округлюється до цілого
значення. Виконанням нормативу робочих
місць відповідно до змісту ч. 5 статті 19
Закону, вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачувати відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 статті 20 Закону
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Поняття робоче місце інваліда,
спеціальне робоче місце інваліда
визначено статтею 1 Закону України «Про
реабілітацію інвалідів в Україні» і
розуміється як: робоче місце інваліда -
місце або виробнича ділянка постійного
або тимчасового знаходження особи у
процесі трудової діяльності на
підприємствах, в установах і
організаціях; спеціальне робоче місце
інваліда - окреме робоче місце або
ділянка виробничої площі, яка потребує
додаткових заходів з організації праці
особи з урахуванням її індивідуальних
функціональних можливостей,
обумовлених інвалідністю, шляхом
пристосування основного і додаткового
устаткування, технічного обладнання
тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
передбачений статтею 19 Закону
обов'язок по забезпеченню
працевлаштування інвалідів не слід
ототожнювати з обов'язком роботодавця
здійснювати фактичний пошук інвалідів
для їх працевлаштування на створених
останнім робочих місцях, оскільки
законом на роботодавця такий обов'язок
не покладається.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем
працевлаштування інвалідів буде
виконаний останнім в передбаченому
законом обсязі у випадку дотримання
роботодавцем нормативних вимог статті
18 Закону (виділення та створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальних
робочих місць; створення для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації;
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством;
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів;
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України).

Отже, законодавство України в сфері
соціальної захищеності інвалідів
обов'язок з працевлаштування інвалідів
покладає на орган державної влади з
питань праці та соціальної політики,
органи місцевого самоврядування,
громадські організації інвалідів, але
цьому мають передувати певні дії
підприємств, установ і організацій зі
створення робочих місць для інвалідів
та з відповідного інформування
зазначених органів з метою
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
державних органів щодо
працевлаштування інвалідів виникає
після виконання підприємствами
обов'язку щодо створення робочих місць
і надання передбаченої законодавством
про соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Як підтверджується матеріалами справи,
в ході перевірки було встановлено, що
відповідачем було подано звіт форми
10-ПІ про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2011 рік.
Відповідно до якого середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу на підприємстві
становить 12 осіб, кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України № 875, становить 1 особа,
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність, становить 0 осіб.

Форму звітності № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій» та Інструкцію щодо
заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт
про наявність вакансій» затверджено
Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України № 420 від 19
грудня 2005 року. Звіти форми 3-ПН містять
інформацію, необхідну для встановлення
відповідачем факту виконання чи
невиконання позивачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу на те, що в матеріалах справи
відсутні докази того, що Львівським
комунальним підприємством
«Львівавтодор»щомісячно протягом 2011
року подавалися до центру зайнятості
звіти за формою № 3-ПН.

Апеляційний суд вказує на те, що до
обов'язків роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування, крім створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, відноситься також обов'язок
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
такого працевлаштування.

Такі вимоги закону реалізуються
відповідно до частини 4 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення», за
якою підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності реєструються у місцевих
центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази, що відповідачем вживались
додаткові заходи додатково щодо пошуку
інвалідів для працевлаштування шляхом
розміщення у засобах масової
інформації оголошень про
працевлаштування інвалідів на своєму
підприємстві.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
прийшов до висновку, що відповідачем не
вжито усіх залежних від нього заходів
щодо утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
допущено правопорушення у сфері
господарювання.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний
суд вважає, що судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги
Львівського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Львівського комунального підприємства
«Львівавтодор» про стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Львівського
комунального підприємства
«Львівавтодор» залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 23
липня 2012 року у справі №2а-4774/12/1370 за
позовом Львівського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Львівського комунального
підприємства «Львівавтодор» про
стягнення
адміністративного-господарських
санкцій та пені - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник