Справа № 802/1409/14-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 травня 2014 р.
Справа № 802/1409/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:Альчука Максима
Петровича,

за участю секретаря судового
засідання: Побережської Влади
Валеріївни

представника позивача: Вініцької Б.А.

відповідача: ОСОБА_3

третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Вінницькій області, третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ОСОБА_5, ОСОБА_4

до: ОСОБА_6

про: зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду надійшли
матеріали позовної заяви інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Вінницькій області до
ОСОБА_6, третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_5 про зобов'язання
вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачем самовільно, без розробленої
та затвердженої в установленому
порядку проектної документації,
здійснено будівництво гаража по
АДРЕСА_1, що є порушенням ст. 9 Закону
України "Про архітектурну діяльність"
та ст. 34 Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності". З цих
підстав, позивач звернулася з
проханням до суду зобов'язати
відповідача знести за власний рахунок
вищевказаний самочинно збудований
гараж.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала
повністю та просила суд позов
задовольнити, посилаючись на викладені
у позовній заяві обставини.

Відповідач в судовому засіданні проти
позову заперечував, посилаючись на
правомірність своїх дій, просив
відмовити в його задоволенні.

Третя особи в судовому засіданні
просили задовольнити позов в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
суд дійшов до висновку про відмову в
задоволенні адміністративного позову,
в зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 20.09.2013р.
посадовими особами інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Вінницькій області на
підставі листа гр. ОСОБА_5 від 19.06.2013р.
проведено позапланову перевірку
дотримання відповідачем вимог чинного
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, державних будівельних
норм, стандартів і правил щодо
законності будівництва ОСОБА_6 гаража
по АДРЕСА_1.

За наслідками вказаної перевірки,
результат якої оформлено актом від
20.09.2013р. № 590-ПП/1, позивачем встановлено
порушення ОСОБА_6 вимог ст. 9 Закону
України "Про архітектурну діяльність",
адже останнім будівельні роботи з
будівництва гаража виконано без
затверджених у встановленому порядку
проектної документації (а.с. 5).

У зв'язку з чим, 20.09.2013р. позивачем
сформовано припис за № 25-ММ, яким
відповідача зобов'язано привести
об'єкт у відповідність до вимог чинного
законодавства у строк до 20.12.2013р. (а.с. 6).

В подальшому, на підставі наказу
Інспекції від 08.01.2014р. за № 1, 31.01.2014р.
посадовими особами інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Вінницькій області
проведено позапланову перевірку
дотримання відповідачем вимог чинного
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, державних будівельних
норм, стандартів і правил щодо
законності будівництва гаража по
АДРЕСА_1, результат якої відображено в
акті № 129-ПП (а.с. 7).

Вказаною перевіркою встановлено
порушення ОСОБА_6 вимог п. 1 с. 4 ст. 41
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності", адже
останнім на час проведення перевірки
не виконано вимоги припису від 20.09.2013р.,
на підставі чого, контролюючим органом
складено протокол про адміністративне
правопорушення від 31.01.2014р., окрім того,
сформовано постанову по справі про
адміністративне правопорушення за № 59
від 31.01.2014р. (а.с. 8-9).

У зв'язку із невиконанням відповідачем
вимог припису у встановлений строк,
позивач, на підставі положень ст. 38
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності", звернувся
до суду з позовом про зобов'язання
ОСОБА_6 знести за власний рахунок
самочинно збудований гараж.

Визначаючись стосовно позовних вимог
суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності",
державний архітектурно-будівельний
контроль - сукупність заходів,
спрямованих на дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил.

Державний архітектурно-будівельний
контроль здійснюється органами
державного архітектурно-будівельного
контролю в порядку встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку здійснення
державного архітектурно-будівельного
контролю, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів від 23.05.2011 року № 553
визначено, що державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється, зокрема, за дотриманням
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, проектної
документації, будівельних норм,
державних стандартів і правил,
технічних умов, інших нормативних
документів під час виконання
підготовчих і будівельних робіт,
архітектурних, інженерно-технічних і
конструктивних рішень, застосування
будівельної продукції.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності",
посадові особи органів державного
архітектурно-будівельного контролю
під час перевірки мають право видавати
обов'язкові для виконання приписи щодо
усунення порушення вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил.

Судом встановлено, що за наслідками
проведеної позапланової перевірки,
результат якої оформлено актом від
20.09.2013р. № 590-ПП/1, встановлено порушення
ОСОБА_6 вимог ст. 9 Закону України "Про
архітектурну діяльність", у зв'язку з
чим, позивачем сформовано припис за №
25-ММ від 20.09.2013р., яким відповідача
зобов'язано привести об'єкт у
відповідність до вимог чинного
законодавства у строк до 20.12.2013р.

Зі змісту вказаного припису слідує, що
формування останнього зумовлене тим,
що ОСОБА_6 виконано будівельні роботи з
будування гаража без затвердженої у
встановленому чинним законодавством
порядком проектної документації.

Однак, суд не погоджується із
зазначеною позицією позивача з огляду
на таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 8 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності", планування та забудова
земельних ділянок здійснюється їх
власниками чи користувачами в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України
"Про регулювання містобудівної
діяльності", забудова присадибних,
дачних і садових земельних ділянок
може здійснюватися на підставі
будівельного паспорта забудови
земельної ділянки (далі - будівельний
паспорт).

Будівельний паспорт визначає комплекс
містобудівних та архітектурних вимог
до розміщення і будівництва
індивідуального (садибного) житлового
будинку, садового, дачного будинку не
вище двох поверхів (без урахування
мансардного поверху) з площею до 300
квадратних метрів, господарських
будівель і споруд, гаражів, елементів
благоустрою та озеленення земельної
ділянки.

Будівельний паспорт складається з
текстових та графічних матеріалів.

Проектування на підставі будівельного
паспорта здійснюється без отримання
містобудівних умов та обмежень. Для
об'єктів, зазначених у частині першій
цієї статті, розроблення проекту
будівництва здійснюється виключно за
бажанням замовника, що визначено ч. 2 ст.
27 Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності".

Із системного аналізу зазначених норм
слідує, що власник земельної ділянки
має право здійснювати забудову та
проектування такої земельної ділянки,
разом з тим, здійснюючи будівництво
індивідуального (садибного) житлового
будинку, садового, дачного будинку не
вище двох поверхів (без урахування
мансардного поверху) з площею до 300
квадратних метрів, господарських
будівель і споруд, гаражів, елементів
благоустрою та озеленення земельної
ділянки, розроблення проектної
документації є не обов'язком власника
земельної ділянки, а його правом.

Таким чином, враховуючи відсутність
імперативу щодо розроблення проектної
документації для будівництва гаража,
суд приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
посилання відповідача на відсутність
проектної документації як на підставу
для знесення вказаного гаража.

Більше того, аналізуючи висновки
контролюючого органу щодо
встановленого в ході перевірки
порушення відповідачем законодавства
у сфері містобудування, суд зважає на
таке.

Відповідно до ч. 1 статті 376 Цивільного
кодексу України, житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірний об'єкт будівництва - гараж,
збудований позивачем на належній йому
на праві приватної власності земельній
ділянці. Право власності на дану
земельну ділянку посвідчується
державним актом серії ЯЖ № 263333,
виданого на підставі рішення
Вінницької міської ради від 19.10.2007р. за
№ 1389, площею 0, 0741 га, що також
підтверджуються планом меж земельної
ділянки. Призначення даної земельної
ділянки, згідно акту, - будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Таким чином, позивачем спірний гараж
збудований на належній йому на праві
власності земельній ділянці та таке
будівництво відповідає меті
відведення цієї земельної ділянки.

Окрім того, ч. 1 ст. 38 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
визначено, що у разі виявлення факту
самочинного будівництва об'єкта,
перебудова якого з метою усунення
істотного відхилення від проекту або
усунення порушень законних прав та
інтересів інших осіб, істотного
порушення будівельних норм є
неможливою, посадова особа органу
державного архітектурно-будівельного
контролю видає особі, яка здійснила
(здійснює) таке будівництво, припис про
усунення порушень вимог законодавства
у сфері містобудівної діяльності,
будівельних норм, державних стандартів
і правил з визначенням строку для
добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк
добровільно не виконала вимоги,
встановлені у приписі, орган
державного архітектурно-будівельного
контролю подає позов до суду про
знесення самочинно збудованого об'єкта
та компенсацію витрат, пов'язаних з
таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований
об'єкт підлягає знесенню в порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, з компенсацією витрат,
пов'язаних із знесенням об'єкта, за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
таке самочинне будівництво.

Виконання рішення суду, що набрало
законної сили, щодо знесення самочинно
збудованого об'єкта здійснюється
відповідно до Закону України "Про
виконавче провадження".

В той же час, виходячи з положень ч. 7 ст.
376 Цивільного Кодексу України, з
врахуванням того, що знесення
будівництва збудованого з порушенням
будівельних норм і правил є крайнім
заходом, у разі істотного відхилення
від проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Аналіз положень зазначеної правової
норми дає підстави дійти до висновку,
що законодавець розмежовує
повноваження центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю
(його територіальних органів) з
винесення припису про усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності та з приводу
звернення до суду про знесення
самочинно збудованого об'єкта.

Положенням про Державну
архітектурно-будівельну інспекцію
України, затвердженим указом
Президента України № 439/2011 від 08 квітня
2011 року, Держархбудінспекція України
та її територіальні органи наділені
повноваженнями видавати обов'язкові до
виконання приписи щодо усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил,
зупинення підготовчих та будівельних
робіт, які виконуються без реєстрації
декларації про початок їх виконання
або дозволу на виконання будівельних
робіт, усунення порушень вимог
законодавства у сфері
житлово-комунального господарства, а
також здійснювати претензійно-позовну
роботу, звертатися до суду з позовами
щодо захисту своїх прав та законних
інтересів, а також інтересів держави з
питань державного
архітектурно-будівельного контролю та
контролю у сфері житлово-комунального
господарства (пп. пп. 6, 18 п. 5 Положення).

Враховуючи чисельність можливих
правопорушень у сфері містобудування,
територіальний орган державної
архітектурно-будівельної інспекції
наділений повноваженнями на власний
розсуд визначати спосіб усунення
виявлених за результатами здійснення
заходів державного
архітектурно-будівельного контролю
порушень. Разом з тим, дискреційні
повноваження суб'єкта владних
повноважень обмежені імперативним
характером його діяльності, вираженим
у ч. 2 статті 19 Конституції України.
Таким чином, територіальний орган
державної архітектурно-будівельної
інспекції, встановивши порушення, має
право вимагати від суб'єкта
містобудування його усунення, тобто
приведення відносин у містобудівній
сфері до таких, що не суперечитимуть
вимогам діючого законодавства, не
виходячи за межі законом наданих
повноважень.

З огляду на викладене, висновок
контролюючого органу про знесення
самочинного будівництва є передчасним,
оскільки це крайній захід, і знесення
можливе лише тоді, коли використано всі
передбачені законодавством України,
наявні істотні порушення будівельних
норм і правил або наявна шкода
суспільним інтересам чи інтересам
інших осіб, за умови неможливості
перебудови.

Окрім того, дослідивши матеріали
справи в розрізі правових норм, судом
також встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач
просить зобов'язати гр. ОСОБА_6 знести
за власний рахунок самочинно
збудований гараж по АДРЕСА_1.

Однак, суд критично ставиться до
вказаної вимоги, оскільки у
відповідності до ч. 2 ст. Закону України
"Про регулювання містобудівної
діяльності", за рішенням суду самочинно
збудований об'єкт підлягає знесенню в
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, з компенсацією
витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта,
за рахунок особи, яка здійснила
(здійснює) таке самочинне будівництво.
Замовником робіт із знесення
зазначеного об'єкта є орган державного
архітектурно-будівельного контролю, за
позовом якого прийнято відповідне
рішення суду.

Таким чином, оскільки замовником щодо
знесення самовільно збудованого
гаража є орган державного
архітектурно-будівельного контролю,
відтак суд приходить до висновку, що
позивачем невірно обрано спосіб
захисту.

В свою чергу, в контексті даної спірної
ситуації, важливо підкреслити, що
рішення про знесення об'єкта
будівництва, навіть самочинно
збудованого, може прийматись лише за
умови наявності дійсних істотних
порушень вимог будівельних норм і
правил, які призводять чи можуть
призвести до порушення прав інших осіб
та інтересів суспільства.

Така позиція суду узгоджується із
положеннями ч. 7 статті 376 Цивільного
кодексу України, згідно з якою в разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Зважаючи на наведене вище, прийняття
рішення про знесення самочинно
збудованого об'єкта законодавцем,
зокрема й положеннями статті 38 ЗУ "Про
регулювання містобудівної діяльності",
віднесено до компетенції суду. В той
час як контролюючий орган являється
лише суб'єктом ініціювання
відповідного судового процесу та не
може підміняти власним управлінським
приписом судове рішення, адже лише суд
наділений законом широким колом
процесуальних можливостей для
справедливого, неупередженого та
своєчасного розгляду спору.

Понад те, суд зауважує, що збудований
об'єкт нерухомості може бути знесений
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, або за її рахунок лише на
підставі судового рішення у випадках,
передбачених частинами 4, 7 статті 376
Цивільного кодексу України:

- якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці;

- якщо така забудова порушує права
інших осіб, майно підлягає знесенню
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, або за її
рахунок;

- якщо проведення такої перебудови
об'єкта є неможливим;

- особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, відмовляється
від проведення перебудови відповідно
до прийнятого судом рішення.

Вказаний перелік є вичерпним, відтак
позивач повинен довести, що має місце
порушення прав інших осіб самочинним
будівництвом або істотне порушення
будівельних норм і правил.

Таким чином, сам факт самочинного
будівництва, якщо воно здійснюється
забудовником на своїй земельній
ділянці, не є підставою для ухвалення
рішення про знесення самочинного
будівництва. Позивач повинен довести,
що відхилення від проекту або
порушення будівельних норм і правил є
істотним, або довести порушення
будівництвом прав інших осіб.

Оскільки зазначеного обов'язку позивач
не виконав, в матеріалах справи
відсутні достатні і належні докази
щодо ведення відповідачем будівництва
на земельній ділянці, що їй не належить,
в тому числі на земельній ділянці, що
перебуває в користуванні третьої
особи, відтак суд приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
знесення ОСОБА_6 збудованого гаража.

Більше того, на підтвердження
відсутності претензій з боку третіх
осіб щодо будівництва відповідачем
вказаного гаража в матеріалах справи
наявне погодження ОСОБА_7, що мешкає по
АДРЕСА_2.

Крім того, суд наголошує на тому, що
треті особи, в узгодження з положеннями
Цивільного кодексу України, не
позбавлені права звернутись до суду
для захисту своїх прав та інтересів, що
порушені самочинним будівництвом, в
порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, орган державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ст. 11 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, відповідно до ст. 86
КАС України, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не знайшли свого підтвердження
під час розгляду адміністративної
справи, а тому в задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити.

Згідно ст. 94 КАС України понесені
позивачем судові витрати
відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Альчук Максим Петрович