Справа № 801/4600/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/800/56233/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії: Лосєва А.М., Бившевої
Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.06.2013

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16.10.2013

у справі № 801/4600/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Партнер»

до Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі

Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби

про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.06.2013, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16.10.2013, задоволено позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Партнер» (надалі -
позивач, ТОВ «Партнер») до Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
м. Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим (надалі - відповідач, ДПІ у м.
Сімферополі АР Крим), про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
19.04.2013 № та № .

Приймаючи рішення, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що виконання зобов'язань та фактичне
проведення господарських операцій на
підставі укладених між позивачем та
його контрагентом договорів
підтверджується належно оформленими
первинними документами. Суди
спростували доводи суб'єкта владних
повноважень стосовно формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість та валових
витрат із порушенням норм податкового
законодавства.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.06.2013 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 16.10.2013 і
постановити нове рішення про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що представниками
відповідача було здійснено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Партнер» з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
при здійсненні
фінансово-господарських операцій з БВП
«Строитель-плюс» за період з 01.01.2009 по
31.12.2012. За результатами перевірки
складено акт від 09.08.2012 № 4324/22-8/22263473,
яким виявлено порушення позивачем:

- пп. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(надалі - Закон України «Про
оподаткування прибутку підприємств»)
та п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.6, пп.138.1.1
п.138.8 ст.138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого ТОВ «Партнер» занижено
податок на прибуток у сумі 2 625 938 грн., у
т.ч.: за І квартал 2009 року - І квартал 2012
року;

- пп. 3.1.1 п.3.1. ст.3, пп. 7.4.1 та пп. 7.4.5 п.7.4, пп.
7.7.1 п. 7.7 ст.7 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР «Про податок на додану вартість»
(Закон України «Про податок на додану
вартість») та п. 185.1 ст. 185, п.198.1, п. 198.3, п.
198.6 ст.198, п. 200.1 ст. 200 Податкового
Кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість
всього у сумі 2 135 999 грн., у т.ч.: за лютий
2009 року - 15 388 грн., березень 2009 року - 98 332
грн., квітень 2009 року - 150 406 грн., травень
2009 року - 147 762 грн., червень 2009 року - 68 595
грн., липень 2009 року - 48 181 грн., серпень
2009 року - 47 419 грн., вересень 2009 року - 71 254
грн., жовтень 2009 року - 48 032 грн., листопад
2009 року - 81 600 грн., грудень 2009 року - 60 820
грн., січень 2010 року - 77 024 грн., лютий 2010
року - 17 032 грн., березень 2010 року - 41 377
грн., квітень 2010 року - 8 613 грн., травень
2010 року - 32 666 грн., червень 2010 року - 79 729
грн., липень 2010 року - 40 049 грн., серпень
2010 року - 121 521 грн., вересень 2010 року - 74 045
грн., жовтень 2010 року - 116 302 грн.,
листопад 2010 року - 50 719 грн., грудень 2010
року - 110 353 грн., січень 2011 року - 35 616 грн.,
лютий 2011 року - 2 809 грн., березень 2011 року
- 51 472 грн., квітень 2011 року - 16 748 грн.,
травень 2011 року - 54 880 грн., червень 2011
року - 63 817 грн., липень 2011 року - 10 454 грн.,
серпень 2011 року - 70 360 грн., вересень 2011
року - 59 681 грн., жовтень 2011 року - 75 354
грн., листопад 2011 року - 35 370 грн., грудень
2011 року - 49 905 грн., лютий 2012 року - 2 044 грн.
по взаємовідносинах з БВП
«Строитель-плюс».

На підставі акта перевірки ДПІ в м.
Сімферополі АР Крим винесено податкові
повідомлення-рішення:

- від 19.04.2013 № про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 1 279 676,00
грн., в тому числі: за основним платежем
- 1 203 884 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 75 792 грн.;

- від 19.04.2013 № про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на прибуток у розмірі 1 819 772,00 грн., в
тому числі: за основним платежем - 1 578 701
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 241 071 грн.

З матеріалів справи вбачається, що за
період з 01.01.2009 по 31.03.2011 ТОВ «Партнер»
задекларовано скоригованих валових
витрат у сумі 11 685 748, за період з 01.04.2011
по 31.03.2013 - в сумі 3 390 791 грн.

Перевіркою повноти визначення валових
витрат та витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування за
період з 01.04.2011 по 31.03.2012, встановлено їх
завищення всього на суму 10 680 014 грн.

Податковий орган дійшов висновку про
те, що постачальник позивача БВП
«Строитель-плюс» має ознаки
«фіктивності» та сприяє здійсненню
операцій з надання податкової вигоди з
метою штучного формування валових
витрат та податкового кредиту третіх
осіб.

В ході проведення перевірки
використано акт від 11.04.2012 № 37/22/31263808
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки БВП
«Строитель-плюс» з питань
правомірності проведених
господарських відносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками з метою встановлення
факту реальності проведених
взаємовідносин, по їх відображенню в
податковому обліку з урахуванням їх
виду, обсягу, якості та розрахунків
при здійсненні
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2009 по 31.12.2011».

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

На момент виникнення спірних
правовідносин до 01.01.2011 нормативним
актом, що визначав платників податку на
додану вартість, об'єкти, базу та ставки
оподаткування, був Закон України «Про
податок на додану вартість», а порядок
сплати та нарахування податку на
прибуток визначався Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» в редакції, що діяла до
01.04.2011.

Починаючи з 1 січня 2011 року, відносини,
що виникають у сфері справляння
податків і зборів, регулюються
Податковим кодексом України.

Наведені нормативні акти місять
аналогічні вимоги щодо підстав
відображення у податковому обліку
валових витрат та податкового кредиту
за господарськими операціями.

Так, відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається, виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше, ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що до складу
податкового кредиту підлягають
включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку, що підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з підпунктом 7.2.6
цього пункту). Не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними.

Згідно статті 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 вказаного Кодексу
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Згідно п. 198.6 ст. 198 зазначеного Кодексу
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу). У разі, якщо на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України, колегія
суддів дійшла висновку про те, що для
формування податкового кредиту
платник податків-покупець має отримати
належно оформлену податкову накладну,
сплатити грошові кошти контрагенту в
сумі, визначеній в податковій
накладній, а також фактично виконати
господарську операцію, за наслідками
якої у платника ПДВ виникає право на
податковий кредит.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» в редакції, що була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин до 01.04.2011, валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Нормами абзацу 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
вищезгаданого Закону передбачено, що
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті.

При цьому, за приписами п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно положень пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового Кодексу України не
включаються до складу валових витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, виходячи з наведених положень
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та Податкового
кодексу України, до складу валових
витрат включаються будь-які витрати,
які пов'язані з господарською
діяльністю платника податку та
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, між позивачем та його
контрагентом БВП «Строитель-плюс» у
періоді, що перевірявся, були укладені
договори субпідряду: від 01.02.2012 № 81; від
01.02.2012 № 80; від 02.12.2011 № 1486; від 01.12.2011 №
1489; від 01.12.2011 № 1487; від 01.12.2011 № 1490; від
01.12.2011 № 1488; від 01.12.2011 № 1485; від 01.11.2011 №
1330; від 02.11.2011 № 129292; від 07.11.2011 № 129393; від
03.10.2011 № 1251; від 05.12.2011 № 1253; від 03.10.2011 №
1250; від 03.10.2011 № 1252; від 03.10.2011 № 1247; від
03.10.2011 № 1249; від 03.10.2011 № 1248; від 03.10.2011 №
1254; від 03.10.2011 № 1258; від 03.10.2011 № 1246; від
01.09.2011 № 1141; від 01.09.2011 № 1139; від 01.09.2011 №
1140; від 01.09.2011 № 1138; від 01.08.2011 № 1014; від
01.08.2011 № 1015; від 01.08.2011 № 1019; від 01.08.2011 №
1016; від 01.08.2011 № 1018; від 01.08.2011 № 1017; від
04.07.2011 № 828; від 01.06.2011 № 49/740; від 01.06.2011 №
739; від 01.06.2011 № 741; від 04.05.2011 № 590; від
04.05.2011 № 589; від 04.05.2011 № 592; від 04.05.2011 №
591; від 01.04.2011 № 470; від 01.04.2011 № 472; від
01.04.2011 № 471; від 01.03.2011 № 349; від 01.03.2011 №
351; від 01.03.2011 № 352; від 01.03.2011 № 350; від
01.03.2011 № 353; від 16.02.2011 № 11; від 04.01.2011 № 79;
від 04.01.2011 № 81; від 04.01.2011 № 80; від 04.01.2011
№ 78; договори від 01.12.2010 № 1479; від 01.12.2010
№ 1480; від 01.12.2010 № 1477; від 01.12.2010 № 1478; від
01.12.2010 № 1525; від 01.12.2010 № 1521; від 01.12.2010 №
1523; від 01.12.2010 № 1522; від 01.12.2010 № 1524; від
01.12.2010 № 1520; від 01.12.2010 № 1519; від 01.12.2010 №
1481; від 30.11.2010 № 5580; від 01.11.2010 № 1343; від
01.11.2010 № 1344; від 01.11.2010 № 1345; від 01.11.2010 №
1346; від 01.11.2010 № 1320; від 01.10.2010 № 1197; від
01.10.2010 № 1199; від 01.10.2010 № 1198; від 01.10.2010 №
1200; від 01.10.2010 № 1202; від 01.10.2010 № 1201; від
01.09.2010 № 1039; від 01.09.2010 № 1038; від 01.09.2010 №
1037; від 01.09.2010 № 1040; від 31.08.2010 № 3880; від
31.08.2010 № 3879; від 02.08.2010 № 856; від 31.08.2010 №
3876; від 02.08.2010 № 859; від 02.08.2010 № 858; від
02.08.2010 № 857; від 02.08.2010 № 855; від 02.08.2010 №
854; від 02.08.2010 № 853; від 30.07.2010 № 3202; від
01.07.2010 № 711; від 01.07.2010 № 712; від 01.07.2010 №
710; від 30.07.2010 № 3204; від 30.07.2010 № 3205; від
30.07.2010 № 3206; від 30.07.2010 № 3203; від 30.07.2010 №
3207; від 01.06.2010 № 574; від 01.06.2010 № 573; від
01.06.2010 № 572; від 01.06.2010 № 571; від 01.06.2010 №
564; від 01.06.2010 № 563; від 18.05.2010 № 477; від
05.05.2010 № 414; від 05.05.2010 № 413; від 05.05.2010 №
412; від 02.04.2010 № 315; від 01.03.2010 № 230; від
01.03.2010 № 229; від 01.02.2010 № 155; від 01.02.2010 №
154; від 01.03.2010 № 231; від 04.01.2010 № 75; від
04.01.2010 № 76; від 04.01.2010 № 58; від 04.01.2010 № 59;
від 04.01.2010 № 74; від 01.12.2009 № 2395; від 01.12.2009
№ 2375; від 01.12.2009 № 2376; від 01.12.2009 № 2377; від
05.11.2009 № 2528; від 05.11.2009 № 2525; від 04.11.2009 №
2505; від 05.11.2009 № 2527; від 04.11.2009 № 2504; від
04.11.2009 № 2503; від 05.11.2009 № 2526; від 01.10.2009 №
2231; від 01.10.2009 № 2230; від 01.10.2009 № 2229; від
08.09.2009 № 1092; від 08.09.2009 № 1128; від 05.05.2009 №
523; від 05.05.2009 № 512; від 05.05.2009 № 511; від
04.03.2009 № 521; від 01.09.2008 № 1558/78; від 01.06.2009 №
670; від 01.06.2009 № 673; від 01.06.2009 № 668; від
01.09.2009 № 669; від 01.07.2009 № 871; від 01.07.2009 №
872; від 01.07.2009 № 873; від 03.08.2009 № 1014; від
03.08.2009 № 1013; від 03.08.2009 № 1010; від 31.08.2009 №
3885; від 03.08.2009 № 1011; від 03.08.2009 № 1012; від
08.09.2009 № 1124; від 08.09.2009 № 1125; від 08.09.2009 №
1126; від 08.09.2009 № 1127; від 04.03.2009 № 522; від
02.03.2009 № 299; від 02.04.2009 № 414; від 02.04.2009 №
413; від 02.04.2009 № 425; від 02.04.2009 № 424; від
01.09.2008 № 1558/78; від 01.04.2009 № 358; від 02.02.2009 №
301; від 02.02.2009 № 303; від 02.02.2009 № 305; від
02.03.2009 № 300; від 02.02.2009 № 168; від 02.02.2009 №
167; від 02.03.2009 № 304; від 02.03.2009 № 302.

На підтвердження виконання умов
договорів до матеріалів справи надано
податкові накладні, акти виконаних
робіт, довідки про вартість виконаних
будівельних робіт за формою КБ-3. Оплата
виконаних робіт за договорами
підтверджується платіжними
дорученнями.

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

Досліджені судами попередніх
інстанцій первинні документи
розкривають зміст господарських
операцій, підтверджують рух активів
позивача та отримання ним реального
результату в процесі господарської
діяльності, тому колегія суддів вважає,
що ТОВ «Партнер» правильно сформувало
податковий кредит з податку на додану
вартість та валові витрати відповідних
періодів за результатом проведення
господарських операцій з БВП
«Строитель-плюс» з дотриманням вимог
Податкового кодексу України, Закону
України «Про податок на додану
вартість» та Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Положеннями ст. 83 Податкового кодексу
України наведено перелік матеріалів,
які є підставами для висновків під час
проведення перевірок, серед яких:
документи, визначені цим Кодексом,
податкова інформація, експертні
висновки, судові рішення, інші
матеріали, отримані в порядку та у
спосіб, передбачені цим Кодексом або
іншими законами.

За приписами п. 73.5 ст. 73 Податкового
кодексу України з метою отримання
податкової інформації органи
державної податкової служби мають
право проводити зустрічні звірки даних
суб'єктів господарювання щодо платника
податків, що полягає в співставленні
даних первинних бухгалтерських та
інших документів, за результатами
якого складається довідка.

З урахуванням вказаних приписів,
колегія суддів вважає доречним
зауважити, що акти про неможливість
проведення зустрічних звірок не є тим
самим, що і результати проведених
зустрічних звірок, які є джерелом
отримання податкової інформації. Сама
по собі неможливість реалізації
органами державної податкової служби
визначеної законодавством компетенції
щодо проведення зустрічних звірок
контрагентів платника податків не може
вважатись доказом вчинення ТОВ
«Партнер» порушень податкового
законодавства.

Крім того, неможливість підтвердити
відображення контрагентом сум податку
на додану вартість у складі податкових
зобов'язань та неможливість проведення
податковим органом зустрічних звірок
не є підставою для позбавлення
позивача права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість, оскільки невиконання
свого зобов'язання однією із сторін
господарських відносин не може
вважатись підтвердженням наявності
мети ухилення від сплати податків та
отримання податкової вигоди іншою
стороною.

Такий висновок відповідає позиції
Верховного Суду України, викладеній у
його постановах від 09.09.2008 у справі №
21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10,
постанові від 31.01.2011 у справі 21-47а10, а
також узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішення від 22.01.2009
зазначив, що платник податку не повинен
нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

З урахуванням наведених обставин та
положень част. 1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
про обов'язковість судових рішень
Верховного Суду України, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України погоджується з висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
про недоведеність факту порушення
податкового законодавства з боку
позивача при формуванні податкового
кредиту з податку на додану вартість
відповідного періоду та про
протиправність спірних податкових
повідомлень-рішень.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим залишити
без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.06.2013 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 16.10.2013 у
справі № 801/4600/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна