Справа № 2а-18766/11/2670
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року м. Київ
К/800/33031/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Винокуров К.С., Пасічник С.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2013р. у
справі за позовом Київського міського
центру зайнятості до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2011 року Київський
міський центр зайнятості звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про
стягнення заборгованості.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.02.2012р. в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.06.2013р. постанову суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Київського міського центру зайнятості
незаконно отримані кошти в розмірі 14
468,65 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 з
посиланням на порушення норм
матеріального права, допущених судом
апеляційної інстанції, просить
скасувати постанову суду апеляційної
інстанції і залишити в силі постанову
суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в
межах, передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
касаційної скарги з урахуванням
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 з 14.11.2008р.
зареєстрована в Голосіївському
районному центрі зайнятості м. Києва,
наказом Голосіївського районного
центру зайнятості м. Києва від 21.11.2008р.
№ 6164 ОСОБА_2 призначено допомогу по
безробіттю з 21.11.2008р. по 15.11.2009р.

У заяві від 21.11.2008р. про надання
статусу безробітного з виплатою
допомоги по безробіттю відповідно до
Закону України «Про зайнятість
населення» ОСОБА_2 зазначила, що не є
найманим працівником, не працює за
цивільно-правовою угодою, не отримує
пенсії на пільгових умовах і не
зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

Згідно з договором від 05.12.2008,
укладеного між Голосіївським районним
центром зайнятості та ОСОБА_2 її
направлено на підвищення кваліфікації
до Університету економіки та права
«Крок» за спеціальністю «Кадровий
менеджмент».

Наказами Голосіївського
районного центру зайнятості міста
Києва від 13.07.2009р. № 4906, № 4907
відповідачу припинено виплату
допомоги по безробіттю з 13.07.2009 та
знято з обліку в службі зайнятості з
13.07.2009р. у зв'язку з поданою заявою
ОСОБА_2

Голосіївським районним центром
зайнятості міста Києва проведено
розслідування обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення ОСОБА_2 та
встановлено, що під час перебування на
обліку в службі зайнятості відповідач
перебувала в цивільно-правових
відносинах з ВАТ «Страхова Компанія
«ПЗУ Україна страхування життя» за
договором від 14.09.2007р. № AGN.0731907.001AD, що
відображено в акті розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплат матеріального забезпечення від
27.11.2009р. № 324.

Листом Голосіївського районного
центру зайнятості міста Києва від
11.01.2010 № 23-128 ОСОБА_2
повідомлено про необхідність
повернути отриману допомогу по
безробіттю та вартість навчання в сумі
14 468,65 грн. у п'ятнадцятиденний термін з
моменту отримання зазначеного листа.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що матеріалами справи
спростовується факт отримання ОСОБА_2
доходу, виконання нею будь-якої роботи
та отримання заробітку з моменту її
реєстрації в державній службі
зайнятості, а тому безпідставні вимоги
Голосіївського районного центру
зайнятості міста Києва про стягнення з
ОСОБА_2 допомоги по безробіттю та
вартості навчання.

Вирішуючи спір та скасовуючи постанову
суду першої інстанції, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, яка
працювала по цивільно-правовому
договору належала до зайнятого
населення і не мала права водночас
перебувати на обліку як безробітна, а
тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів з такими
висновками суду апеляційної інстанції
погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону
України "Про зайнятість населення"
(далі - Закон №803-XII) в Україні до
зайнятого населення належать
громадяни, що проживають на території
держави на законних підставах:
працюючі по найму на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня) на
підприємствах, в установах і
організаціях, незалежно від форм
власності, у міжнародних та іноземних
організаціях в Україні і за кордоном, у
фізичних осіб; громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство"; обрані, призначені або
затверджені на оплачувану посаду в
органах державної влади, управління та
громадських об'єднаннях; які проходять
службу в Збройних Силах України, Службі
безпеки України, Державній
прикордонній службі України, військах
внутрішньої та конвойної охорони і
Цивільної оборони України, органах
внутрішніх справ України, інших
військових формуваннях, створених
відповідно до законодавства України,
Державній службі спеціального зв'язку
та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу; які
проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах; працюючі
громадяни інших країн, які тимчасово
перебувають в Україні і виконують
функції, не пов'язані із забезпеченням
діяльності посольств і місій.

Статтею 2 Закону №803-XII
встановлено, що безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Як встановлено судом першої
інстанції, згідно з договором
доручення від 14.09.2007р. №AGN.07.31907.001.AD,
укладеного між ВАТ "Страхова компанія
"ПЗУ Україна страхування життя" та
ОСОБА_2, останню уповноважено на
здійснення за винагороду функцій
представництва при укладенні
договорів страхування життя від імені
страхової компанії. Підпунктом 8.7
договору передбачено, що умовою
отримання повіреним винагороди з
укладених за його посередництвом
страхових договорів (полісів) є
отримання страховою компанією на свій
банківський рахунок страхових
платежів за такими договорами
(полісами) страхування, сплачених
страхувальником, та отримання
страхувальником договору (полісу)
страхування.

Згідно з довідками ПАТ "Страхова
компанія "ПЗУ Україна страхування
життя" (нова назва) відповідачу в
період з 14.09.2007 р. по 31.12.2008 р. було
нараховано винагороду в розмірі 52,73
грн., зокрема: за грудень 2007р. - 7,73грн., за
квітень 2008р. - 22,17 грн., за жовтень
2008р.-22,83 грн.

За період дії договору від 14.09.2007р.
№AGN.07.31907.001.AD ОСОБА_2 укладено один
договір страхування від 11.10.2007р.
№100.0008564.

Крім того, заслуговують на увагу
доводи касаційної скарги про те, що
станом на 21.11.2008р. (день призначення
відповідачу статусу безробітної та
надання відповідної допомоги по
безробіттю) вказаний договір з ОСОБА_2
був припинений. На підтвердження
вказаних обставин ОСОБА_2 надала копію
листа ВАТ "Страхова компанія "ПЗУ
Україна страхування життя" від 10.01.2008р.
№385, в якому зазначено про припинення
дії зазначеного договору з 08.02.2008р.

При цьому, як вбачається із копії
листа від 07.08.2013р. № 325/160 ПАТ "Страхова
компанія "ПЗУ Україна страхування
життя", нарахування ОСОБА_2 45,00 грн. у
квітні та жовтні 2008 року було здійснено
помилково в зв'язку зі збоями в роботі
програмного забезпечення.

Оскільки вказаний договір
припинив свою дію 08.02.2008р., а статус
безробітної та надання допомоги ОСОБА_2
позивачем призначено 21.11.2008 року,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Таким чином, постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від
05.06.2013р. слід скасувати, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21.02.2012р. залишенню в силі.

Відповідно до ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає у силі рішення суду першої
інстанції, ухвалене відповідно до
закону і скасоване помилково.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити, постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.06.2013р. скасувати, постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21.02.2012р. залишити у силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута з
підстав, у строк та в порядку,
визначених ст.ст. 235- 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя - доповідач
Кочан В.М.

судді
Винокуров К.С.

Пасічник С.С.