Справа № 820/9115/13-а
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року
м. Київ К/800/16512/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 28.10.2013 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2014 р.

у справі № 820/9115/13-а

за позовом приватного акціонерного
товариства «Хлібзавод «Салтівський»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Хлібзавод «Салтівський»
(далі - позивач, ПрАТ «Хлібзавод
«Салтівський») звернулось до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (далі - відповідач, СДПІ з
обслуговування великих платників у м.
Харкові), в якому, з урахуванням заяви
про зміну предмету позову, просило суд
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 16.10.2013 р. №
0 та № 0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 28.10.2013 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2014 р.,
адміністративний позов задоволено у
повному обсязі: скасовано податкові
повідомлення-рішення від 16.10.2013 р. №
0 та № 0.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 28.10.2013 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2014 р. і
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Позивач в письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства, а тому просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у період з 24.04.2013 р. по
15.05.2013 р., на підставі направлень від
24.04.2013 р. № 256 та № 257, підпункту 78.1.1
пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу
України та відповідно до наказу від
23.04.2013 р. № 250, посадовими особами СДПІ
по роботі з ВПП у м. Харькові було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ПрАТ «Хлібзавод
«Салтівський» з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаємовідносинах з контрагентами: - ТОВ
«Аттіс-Агро» з податку на прибуток за 9
місяців 2010 року та податку на додану
вартість за серпень 2010 року; - ПП
«Прем'єрпродукт-Харків» з податку на
прибуток за 2010 рік, податку на додану
вартість за грудень 2010 року та
правомірність включення до
податкового кредиту січня 2011 року; - ФОП
ОСОБА_4 з податку на прибуток за ІІ-ІІІ
квартали 2011 року та податку на додану
вартість за липень 2011 року; - ТОВ
«Снекк-Фрутт» з податку на прибуток за
2010 рік, податку на додану вартість за
грудень 2010 року та правомірність
включення до податкового кредиту
грудня 2010 року та січня 2011 року; - ТОВ
«ЮТА-ГРУПС» з податку на прибуток за 2010
рік, податку на додану вартість за
червень-листопад 2010 року та
правомірність включення до
податкового кредиту червня-грудня 2010
року, за результатами якої складено акт
від 21.05.2013 р. № 293/43.0-10/31340536, згідно
висновків якого, перевіряючими
встановлено порушення позивачем вимог:
- статті 3, підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість за період
червень-грудень 2010 року всього на суму
624 067,35 грн.; - пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті
198, підпункту 201.1 «г» пункту 201.1, пункту
201.10 статті 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за липень 2011
р. у сумі 6 300 грн.; - пункту 3, пункту 5.1,
підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», в
результаті чого завищено витрати на
суму 3 120 336 грн., що призвело до
заниження податку на прибуток за 9
місяців 2010 року та за 2010 рік на загальну
суму 780 084 грн.; - підпункту 134.1.1 пункту
134.1 статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1,
пункту 138.2, пункту 138.4, підпункту 138.8.1
пункту 138.8, статті 138 Податкового
кодексу України, внаслідок чого
завищено витрати на суму 31 500 грн., що
призвело до заниження податку на
прибуток за ІІІ квартал 2011 року на суму
7 245 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем були винесені податкові
повідомлення-рішення від 06.06.2013 р. №
, яким позивачу було збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на 630 366 грн. і
застосовано до позивача штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 315
183 грн. (всього - 945 549 грн.) та № ,
яким позивачу було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на 787 329 грн. і застосовано
штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у
розмірі 393 664,50 грн. (всього - 1 180 993,50
грн.).

Не погоджуючись з висновками
податкового органу, позивачем було
подано до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - центральний
офіс з обслуговування великих
платників скаргу. Рішенням
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - центральний офіс з
обслуговування великих платників від
07.08.2013 р. № 4204/10/10-233 було частково
скасовано податкові повідомлення
рішення СДПІ по роботі з ВПП у м.
Харкові від 06.06.2013 р. № в частині
зменшення суми (штрафної) санкції у
розмірі 156 285,50 грн. та № в частині
зменшення суми штрафної (фінансової)
санкції у розмірі 198 643,50 грн., в іншій
частині податкові вказані
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скаргу позивача задоволено
частково.

Не погоджуючись з Рішенням
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - центральний офіс з
обслуговування великих платників від
07.08.2013 р. № 4204/10/10-233, позивачем було
подано скаргу до Міністерства доходів
і зборів України. Рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 16.09.2013 р. № 11064/6/99-99-10-01-17 було
залишено без змін податкові спірні
повідомлення-рішення від 06.06.2013 р. №
та № з урахуванням рішення,
прийнятого за розглядом первинної
скарги, а скаргу позивача - без
задоволення.

Так, на підставі акта перевірки №
293/43.0-10/31340536 від 21.05.2013 р. та з
урахуванням рішень прийнятих
податковими органами за результатами
розгляду скарг позивача, відповідачем
16.10.2013 р. були винесені податкові
повідомлення-рішення: № 0, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 889 263,50
грн., з яких 630 366 грн. - за основним
платежем та 158 897,50 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
0, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у загальному розмірі 982 350 грн.,
з яких 787 329 грн. - за основним платежем
та 195 021 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для донарахування позивачу
зазначених податкових зобов'язань
слугували висновки перевіряючих про
відсутність фактів реального вчинення
господарських операцій за угодами,
укладеними між позивачем та ТОВ
«Снекк-Фрутт», ТОВ «Юта-Групс», ТОВ
«Аттіс-Агро», ФОП ОСОБА_4, ПП
«Прем'єрпродукт-Харків».

Суд першої інстанції, висновки якого
підтримала колегія суддів апеляційної
інстанції, вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладених
позивачем зі своїми контрагентами
правочинів, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися нормами
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Законом України
«Про податок на додану вартість» та
Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно частини другої статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є єдиною підставою для
визначення сум податкового кредиту,
оскільки тільки цей документ
підтверджує одну з подій, що її
здійснено покупцем: чи то оплату
покупцем товару чи отримання товару
від продавця, що є підставою для
виникнення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість.

З положень зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит є
правом платника податку щодо зменшення
податкових зобов'язань звітного
періоду, яке виникає виключно за
наявності податкових накладних. Закон
забороняє включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни придбання
товарів (робіт, послу), якщо ці суми не
підтверджені податковими накладними,
та передбачає відповідальність
платника податків за порушення цих
вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом 1 пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
а пов'язане з призначенням придбаних
товарів (послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено ряд правочинів щодо придбання
товарно-матеріальних цінностей
(борошна пшеничного, сировини та
продукції для кондитерського
виробництва) і послуг транспортного
експедирування із
контрагентами-постачальниками: ТОВ
«Снекк-Фрутт», ТОВ «Юта-Групс», ТОВ
«Аттіс-Агро», ФОП ОСОБА_4, ПП
«Прем'єрпродукт-Харків».

Відповідність господарських операцій
з вказаними контрагентами меті
діяльності позивача підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
а саме: договорами купівлі-продажу,
договорами поставки, видатковими
накладними, копіями платіжних доручень
з відміткою банківської установи,
товарно-транспортними накладними,
актами здачі-прийняття робіт,
приходними ордерами, посвідчення про
якість та сертифікатами відповідності
на поставлену продукцію, податковими
накладними, які складені за
результатами проведених операцій та не
мають дефектів форми, змісту або
походження, які в силу статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України, пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Таким чином, фактичні обставини
об'єктивно засвідчують правомірність
нарахування податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов договірних
відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій,
відповідач посилається на недоліки,
які на його думку мають місце в
діяльності підприємств-контрагентів,
посилаючись при цьому лише на акти
перевірок останніх складених ДПІ у м.
Полтаві, ДПІ у Приморському районі м.
Одеси, ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська.

Однак, обставини вказані у зазначених
документах не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з податку на додану
вартість у випадку, коли останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагентів на
предмет виконання ними вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми податку
на додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентами мали реальний
характер, діяльність позивача була
спрямована на отримання економічної
вигоди від підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за період, що
перевірявся, а відтак, вони не можуть
бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій були порушені
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 28.10.2013 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2014 р. у
справі № 820/9115/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко