Справа № 822/1662/14
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1662/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний
адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіПольового
О.Л. при секретаріРепецькій І. Ю. за
участі:представників
сторінрозглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
адміністративну справу за позовом
Хмельницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
до приватного підприємства
"Вітмарк-біз" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
приватного підприємства "Вітмарк-біз"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що відповідач порушив вимоги Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
виконання нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, в результаті чого
утворилась заборгованість по несплаті
адміністративно-господарських санкцій
та пені в розмірі 14015,97 грн. (з яких 13961,50
грн. - адміністративно-господарські
санкції, 54,47 грн. - пеня) та яку просить
стягнути в повному обсязі.

Представник позивача позов підтримала
та просила задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі з підстав, вказаних в
позовній заяві.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, надав суду письмові
заперечення проти позовної заяви.
Вказав, що на виконання вимог
законодавства підприємство протягом
2013 року направляло до
Кам'янець-Подільського міського центру
зайнятості звіти за формою №3-ПН про
наявність 1-ї вакантної посади для
працевлаштування інвалідів, однак
робоче місце залишилось вакантним у
зв'язку з тим, що Кам'янець-Подільським
міським центром зайнятості не були
враховані вимоги до працівника,
вказані в звіті форми №3-ПН, крім того, в
подальшому Кам'янець-Подільським
міським центром зайнятості не було
направлено для працевлаштування
жодної особи з числа інвалідів в
зв'язку з відсутністю кандидатур.
Вважає, що відповідачем вжито всіх
можливих заходів щодо недопущення
правопорушення, а тому підстави для
притягнення до відповідальності
відсутні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази в їх взаємному зв'язку та
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні адміністративного позову
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що приватне
підприємство "Вітмарк-біз"
зареєстроване як юридична особа 08.06.2010
року.

Протягом 2013 року середньооблікова
кількість штатних працівників на
приватному підприємстві "Вітмарк-біз"
становила 20 осіб. Згідно звітності за
формою №3-ПН про наявність вакансій за
2013 рік, поданою відповідачем, кількість
інвалідів-штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" - 1
особа. Тому, на думку позивача,
невиконання відповідачем нормативу в
працевлаштуванні одного інваліда
стало підставою для нарахування
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 14015,97 грн.

Суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.18
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" від 21
березня 1991 року №875-XII (далі - Закон),
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з ч.1, 3 ст.19 Закону, для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону,
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Також суд враховує, що згідно з ч.1,3
ст.18-1 Закону, інвалід, який не досяг
пенсійного віку, не працює, але бажає
працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний; державна
служба зайнятості здійснює пошук
підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Відповідно до п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007р. №70,
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Судом встановлено, що відповідач у 2013
році у відповідності до вимог
Інструкції щодо заповнення форми
звітності №3-ПН "Звіт про наявність
вакансій", затвердженої наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 року №420,
подавав до Кам'янець-Подільського
міського центру зайнятості звіти про
наявність вакансій форми №3-ПН, в яких
зазначав про наявність вакантної
посади для працевлаштування інваліда.

Стаття 20 Закону визначає, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з цим, як встановлено ч.1-2 ст.218
Господарського кодексу України від 16
січня 2003 року № 436-IV, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Суд враховує, що приватне підприємство
"Вітмарк-біз" вживало залежних від
нього заходів, передбачених
законодавством, спрямованих на
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
недопущення правопорушення у сфері
господарювання.

На підставі наведеного суд вважає, що
відповідач не може нести
відповідальність за відсутності
звернень інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, безпосередньо на
підприємство та за відсутності
направлення уповноваженими органами
інваліда для працевлаштування. Окрім
цього, матеріали справи не містять
доказів, які б свідчили про те, що
відповідач відмовив у прийнятті на
роботу інваліда, який безпосередньо до
нього звертався або направлявся
центром зайнятості.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу, а
суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 86, 158-163, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду може бути
оскаржена до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Хмельницький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 02
червня 2014 року

Суддя/підпис/О.Л. Польовий"Згідно з
оригіналом" Суддя О.Л. Польовий