Справа № 2а-10996/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року
м. Київ К-35812/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Костенка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31.08.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2010 у
справі № 2а-10996/10/2670

за позовом Державного
підприємства зовнішньоекономічної
діяльності "Укрінтеренерго"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з

великими платниками податків

третя особа Національна комісія
регулювання електроенергетики України

про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2008 року Підприємством до суду
заявлений позов про визнання нечинним
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
29.01.2008 № /0, яким позивачеві
зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) за жовтень 2007 року
у розмірі 11 225,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
чинне законодавство не пов'язує право
платника податку на формування
податкового кредиту із доходністю чи
прибутковістю господарських операцій
та не передбачає обов'язку платника
податку корегувати податковий кредит
за фінансовими наслідками проведених
господарських операцій.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволені.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права, просить зазначені судові
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить її відхилити з мотивів
необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
виїзна позапланова перевірка
Підприємства з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування ПДВ на розрахунковий
рахунок за жовтень 2007 року, за
підсумками якої складено акт від 18.01.2008.
На підставі цього акта Державна
податкова інспекція прийняла
оспорюване податкове
повідомлення-рішення.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем пп.
7.4.4, п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України
від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на
додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011), що полягало у завищенні
заявленої суми бюджетного
відшкодування за жовтень 2007 року на 11
225,00 грн. Такий висновок державного
податкового органу мотивовано тим, що
позивачем неправомірно сформовано
податковий кредит, суму якого було
враховано під час визначення суми
бюджетного відшкодування, оскільки
господарські операції з придбання
електроенергії із наступною
реалізацією мали збитковий характер.

Основні засади державної політики щодо
порядку повернення надміру сплаченого
ПДВ на момент виникнення спірних
правовідносин було врегульовано
Законом України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про
податок на додану вартість".

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Виходячи зі змісту пп. 7.7.1 та пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону № 168/97-ВР, бюджетному
відшкодуванню підлягає частина
податку, сплачена платником податку, що
придбав товари та послуги, їх
постачальникам.

З аналізу вище наведених норм
вбачається, Закон не обмежує
можливості врахування під час
визначення розміру бюджетного
відшкодування сум ПДВ, сплачених у
складі ціни придбаних товарів та
послуг. А право платника податку на
віднесення ПДВ в ціні товарів (послуг)
до податкового кредиту обумовлено
юридичним складом, до якого входять
такі юридичні факти, як придбання
платником податку у інших платників
цього податку товарів (послуг) або
основних фондів, призначених для
використання в оподатковуваних
операціях, що відповідають цілям
господарської діяльності платника
податку; підтвердження податковою
накладною, виписаною постачальником -
платником податку, (іншими подібними
документами, перелік яких встановлений
пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР) суми
нарахованого (сплаченого) податку в
ціні придбання товару (послуг)).

Судами попередніх інстанцій факту
несплати позивачем вартості придбаної
електроенергії або відсутності
податкової накладної чи безтоварності
господарських операцій не встановлено.

Крім того, господарська операція,
направлена на отримання доходу, не
завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є нормальним
процесом здійснення господарської
діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Зі змісту пп. 1.32 ст. 1 Закону України від
28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" вбачається, що
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

При цьому, чинне законодавство України
гарантує суб'єктам господарювання
вільне здійснення господарської
діяльності на власний ризик та надає
можливість самостійно визначати
вартість продукції, що передбачається
до продажу.

Отже, недосягнення мети як то отримання
прибутку не може вважатися порушенням
вимог чинного законодавства.

Наведене свідчить про обґрунтованість
висновку суду першої інстанції, з
думкою якого погодився апеляційний
суд, про те, що позивач здійснював
реальну господарську діяльність,
спрямовану на виконання функцій
держави з експорту енергоносіїв, з
метою одержання від цього доходу, що не
заперечується відповідачем,
здійснення позивачем
низькорентабельних експортних
операцій мало тимчасовий характер,
обумовлений об'єктивною (розумною)
причиною, що перебувала поза волею
позивача, а саме регулюванням розміру
прибутковості експортної
господарської діяльності позивача
Національною комісією регулювання
електроенергетики України шляхом
встановлення для позивача цін
закупівлі електроенергії для її
подальшої реалізації за кожним
зовнішньоекономічним контрактом,
виходячи із визначених у контрактах
цін, що свідчить про відсутність у діях
позивача спрямованості на
безпідставне одержання коштів із
державного бюджету, оскільки продаж
електроенергії за збитковими цінами
викликаний об'єктивними причинами і не
залежав від волі платника податку.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з великими платниками
податків відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31.08.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2010 у
справі № 2а-10996/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

М.І. Костенко