Справа № 2а-1418/10/0770
Суддя: Богаченко С.І.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
Справа № 9104/45876/11

Колегія Львівського апеляційного
адміністративного суду в складі:

судді-доповідача - Богаченка С.І.,

суддів - Качмара В.Я., Кухтея Р.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в
м.Львові апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року в справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

В С Т А
Н О В И Л А:

19 квітня 2010 року Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду з позовом
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 4390 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції її оскаржив фізична
особа-підприємець ОСОБА_2. Апелянт по
справі просить скасувати рішення суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд
першої інстанції не з'ясував всіх
обставин справи, а саме те, що 01 січня 2009
року між ФОП ОСОБА_2 та інвалідом 2 групи
ОСОБА_3 було укладено трудовий договір.
Цей договір зареєстровано у
Ужгородському міському центрі
зайнятості 12 січня 2009 року.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно статті 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до вимог статті 19
зазначеного Закону, для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем подано до відділення звіт
форма №10-ПІ річна «Звіт про зайнятість
та працевлаштування інвалідів за 2009
рік», з якого випливає, що відповідач
вимогу Закону не виконав. Згідно рядка
03 звіту, кількість інвалідів, які
повинні працювати на підприємстві
відповідно до вимог ст. 19 Закону
становить 1 особа, в той же час, згідно
рядка 02 звіту, на підприємстві протягом
2009 року середньооблікова кількість
інвалідів становила менше однієї
особи.

Однак, слід зазначити, що згідно із ст. 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Підприємства, установи і організації,
які використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Як вбачається із матеріалів справи, між
ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інвалідом 2 групи
було укладено трудовий договір 01 січня
2009 року. Вищенаведений договір був
зареєстрований у Ужгородському
міському центрі зайнятості 12 січня 2009
року.

Також колегія суддів зазначає, що
інвалід 2 групи ОСОБА_3 згідно копій
трудової книжки пропрацювала за цим
трудовим договором до 01 січня 2010 року,
після чого була звільнена за власним
бажанням відповідно до ст.38 КЗпП
України.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ФОП ОСОБА_2 здійснив всі
необхідні заходи по створенню робочих
місць для інвалідів відповідно до
встановленого нормативу, вжив заходи
по повідомленню органів
працевлаштування про наявні вакансії
для працевлаштування інвалідів, а тому
в даному випадку відсутні підстави для
застосування до відповідача
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для інвалідів.

Відповідно до ст.202 КАС України
підставами для скасування судом
апеляційної інстанції постанови або
ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

З огляду на викладене, оскільки
постанова суду першої інстанції
винесена з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, то
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а оскаржувану постанову
слід скасувати та прийняти нову
постанову.

Керуючись ст.ст.160, 195, 197, п.3 ч.1 ст.198, п.п.1,
4 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - задоволити, а
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26 січня 2010
року по справі №2а-1478/10/0770 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позовни вимог відмовити.

Постанова апеляційного
адміністративного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
до касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
С.І. Богаченко

Суддя
В.Я. Качмар

Суддя
Р.В. Кухтей