Справа № 826/4970/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 травня 2014 року 15:23
№ 826/4970/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кобилянського К.М.,
розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Зернова торгівельна
компанія»до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Зернова торгівельна
компанія» звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
Ухвалами суду від 16.04.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
на 24.04.2014, яке в подальшому відкладалось
з метою отримання додаткових доказів
по справі для вирішення спору по суті
заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками Акту
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Податкового
кодексу України, оскільки висновки
відповідача за наслідками проведеної
перевірки щодо порушень позивачем
положень Податкового кодексу України
при визначенні суми податкового
кредиту та витрат є хибними, базуються
виключно на суб'єктивних припущеннях
перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову
заперечував, при цьому посилаючись на
те, що під час проведення перевірки
встановлено господарські
взаємовідносини позивача з
підприємством, яке, на думку
податкового органу, має ознаки
фіктивності. А тому, правочини, що
укладені між позивачем та контрагентом
є такими, що не мали на меті настання
реальних наслідків, а у позивача
відсутнє законне право на віднесення
сум по спірним правовідносинам до
податкового кредиту та витрат. За таких
обставин, податковий орган просив суд в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження, з огляду на положення ч.6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України за відсутності
необхідності заслуховувати свідків чи
експертів.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

03 грудня 2013 відповідачем на підставі
акта перевірки №375/1/22-07/32821309 від 20.11.2013
прийнято наступні оскаржувані
податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу за порушення
п.п. 138.2, 139.1.9 Податкового кодексу
України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
прибуток» на загальну суму 555934 грн., в
т.ч. за основним платежем в сумі 444747
грн., штрафними (фінансовими) санкціями
в сумі 111187 грн.;

- №, яким позивачу за порушення
п.п. 198.3, 198.6, 201.1, 201.6 Податкового кодексу
України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» на загальну суму 493198
грн., в т.ч. за основним платежем в сумі
394558 грн., штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 98640 грн.

Як вбачається з акту перевірки та
письмових заперечень відповідача,
збільшення грошового зобов'язання та
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій ґрунтується на
обставинах наявності ознак
фіктивності контрагента позивача ТОВ
«Вторметекспорт» та, як наслідок, на
думку ДПІ, безтоварності досліджуваних
під час перевірки господарських
операцій внаслідок недійсності та
нікчемності правочинів між позивачем і
контрагентом - постачальником, а
позивач, за таких обставин, сприйнятий
контролюючим органом, як вигодонабувач
(а.с. 19 Том І).

Фіктивність діяльності контрагента, а
також недійсність та нікчемність
правочинів, встановлені контролюючим
органом на підставі постанови слідчого
з ОВС СУ ФР МГУ - Центрального офісу з
ОВП від 15.07.2013 по кримінальному
провадженню №0000059, порушеному за
фактом умисного ухилення від сплати
податків в особливо великих розмірах.

Відповідно до інформації, наведеної в
постанові слідчого від 15.07.2013 (а.с. 98 Том
І), ТОВ «Ферко» сформувало податковий
кредит на підставі первинних
документів, виданих, в тому числі, ТОВ
«Вторметекспорт».

Крім того, відповідач посилається на
те, що позивачем до перевірки не надано
товарно-транспортних накладних на
перевезення сої до ПрАТ
«Укрелеваторпром» (Одеський морський
торговий порт).

На думку представника відповідача,
вказані вище обставини є достатніми та
належними доказами неправомірності
формування позивачем податкового
кредиту та витрат.

Окружний адміністративний суд м. Києва
відхиляє такі доводи відповідача,
вмотивовуючи це наступним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено презумпцію правомірності
правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу
України, у редакції, чинній на момент
здійснення розглядуваних
господарських операцій, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок (щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним) сторонами правочину
або однією зі сторін, жодним чином не
може бути встановлена на підставі
актів перевірок позивача або його
контрагентів, інформацій щодо
відсутності постачальників в ланцюзі
постачання за адресою реєстрації
та/або наявності у податкового органу
інформації про відсутність у
постачальника виробничих можливостей
для провадження власної господарської
діяльності.

Згідно ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

В даному випадку суд зазначає, що в
матеріалах справи відсутні докази
звернення позивача та/або відповідача
до суду з позовом про визнання спірних
господарських зобов'язань такими, що не
відповідають ст. 207 Господарського
кодексу України.

Посилання відповідача в акті перевірки
на ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу
України є передчасними, адже згідно ст.
20 Податкового кодексу України, органам
податкової служби не надано
повноважень на визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що обставини, на
які посилається відповідач, жодним
чином не можуть бути безумовним та
достатнім доказом нікчемності
(недійсності) угод та/або укладення між
позивачем і контрагентами угод, які
завідомо суперечать інтересам держави,
адже, як вже зазначалось, доказом вини
особи в порушенні публічного порядку є
виключно вирок суду та/або рішення суду
про визнання угоди недійсною, з
урахуванням ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, наявності яких, як на час
проведення перевірки так і станом на
час розгляду даної справи, судом не
встановлено.

Стосовно встановленої контролюючим
органом під час проведення перевірки
безтоварності господарських операцій
позивача з ТОВ «Вторметекспорт»,
внаслідок наявності ознак фіктивності
останнього, суд зазначає наступне.

Чинне законодавство України не містить
в собі визначення поняття
«безтоварність» (господарської
операції).

Водночас, Закон України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні» пов'язує
господарську операцію не з самим по
собі фактом підписання
цивільно-правової угоди (договору), а з
безпосереднім фактом руху активів
платника податків та рухом його коштів.
Відтак, для того, щоб господарська
операція вважалася законною,
необхідною умовою є реальність її
виконання, тобто пов'язаність змісту та
обсягу господарської операції, що
відображена в первинних документах з
рухом товару, наданням послуг,
виконанням робіт.

Укладення правочину має бути
передумовою фактичного досягнення тих
цілей, на настання яких він
спрямований. Згідно статті 234
Цивільного кодексу України угода, яка
не спрямована на настання реальних
правових наслідків є фіктивною. Отже,
суд приходить до висновку, що фіктивна
і «безтоварна операція» є тотожними
поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального
кодексу України фіктивне
підприємництво це створення або
придбання суб'єктів підприємницької
діяльності (юридичних осіб) з метою
прикриття незаконної діяльності або
здійснення видів діяльності, щодо яких
є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу
України встановлює відповідальність
за дії, які з зовнішнього боку є цілком
легальними. При цьому, ключовою
характеристикою виступає змістовний
момент, а саме фіктивність -
відсутність у осіб, які стоять за
створеним або придбаним суб'єктом
підприємництва, справжнього наміру
здійснювати діяльність, зафіксовану в
установчих документах і пов'язану з
виробництвом товарів, виконанням робіт
або наданням послуг. Зазначені особи
мають на меті інше - прикриваючись
юридичною особою, вони прагнуть
приховати свою незаконну діяльність.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
саме вирок суду в кримінальній справі
або постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до буквального
тлумачення зазначеної норми,
преюдиційними обставинами, що
звільнені від доказування є обставини,
встановлені безпосередньо: 1) або
вироком у кримінальній справі; 2) або
постановою про адміністративний
проступок.

Відтак, висновки, в даному випадку,
відсутності об'єктів оподаткування ПДВ
та податком на прибуток, до яких
прийшов контролюючий орган через
призму ознак фіктивності контрагентів
позивача, яка (фіктивність) встановлена
в інших процесуальних документах, як то
акт перевірки позивача та акти про
неможливість проведення зустрічних
звірок контрагентів, не сприймається
судом як преюдиційна обставина,
відповідно до частини четвертої статті
72 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Окрім того, вирішуючи справу по суті
заявлених позовних вимог, суд приймає
до уваги наступне.

12.12.2012 між позивачем (покупець) і ТОВ
«Вторметекспорт» (постачальник)
укладеного договір поставки №07/12/12/12 (з
урахуванням додаткових угод №1 від
16.12.2012, №2 від 28.12.2012), відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
передати товар в кількості та
асортименті, визначеному цим
договором, а покупець зобов'язується
прийняти товар та сплатити за нього
певну грошову суму.

Товар, який підлягає поставці: соя
українського походження врожаю 2012.

Кількість (вага) товару за договором та
додатковими угодами до нього становить
880 тонн +/- 10%.

Умови поставки визначаються сторонами
відповідно до Міжнародних прав щодо
тлумачення термінів «Інкотермс 2000», а
саме: СРТ - Одеський морський торговий
порт, ПрАТ «Укрелеваторпром» (пункт
поставки).

В даному випадку суд вважає за
необхідне зауважити, що контролюючим
органом в акті перевірки помилково
зроблено посилання на відсутність у
позивача товарно-транспортних
накладних, як на належний доказ
відсутності об'єктів оподаткування по
договору №07/12/12/12 від 12.12.2012, адже за
умовами поставки СРТ обов'язок щодо
забезпечення перевезення товару до
місця призначення покладається на
постачальника, тобто на ТОВ
«Вторметекспорт», а покупець, згідно п.
Б.3 Інкотермс 2000 СРТ звільнений від
обов'язків, що стосуються перевезення
товару та його страхування, чого ДПІ до
уваги не прийнято, внаслідок чого
зроблено помилковий висновок про
необхідність зберігання ТОВ «Зернова
торгівельна компанія»
товарно-транспортних по перевезенням,
до яких даний суб'єкт господарювання не
має жодного відношення.

Разом з тим, п. А.8 Інкотермс-2000 СРТ
«Докази поставки, транспортні
документи або еквівалентні
повідомлення» визначено, що у випадку
коли продавець та покупець домовились
про використання засобів електронного
зв'язку, перевізні документи можуть
бути замінені еквівалентними
електронними повідомленнями.

На підтвердження факту перевезення
товару, позивачем до матеріалів справи
надано в роздрукованому вигляді реєстр
прийому - передачі сої за Договором
№07/12/12/12 від 12.12.2012 (а.с 50 Том І), який
містить в собі інформацію про: 1)
отримувача товару ПрАТ
«Укрелеваторпром»); 2) культуру (соя 2012);
3) станцію загрузки; 4) номер автомобіля;
5) №ТТН; 6) вагу нетто документальну; 7)
вагу нетто фактичну тощо.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, який
наявний в матеріалах справи, одним з
двох засновників ПрАТ
«Укрелеваторпром» є Компанія «Альфред
С. Топфер Інтернешенал Нідерланди».

Як вбачається зі стовпчику 15 реєстру
прийому передачі сої, на користь
позивача контрагентом фактично було
поставлено товару в кількості 824800 кг.,
що, за відрахуванням повернення товару
за видатковою накладною ВП-0000001 від
28.12.2012 в кількості 38200 кг. (а.с. 136 Том І)
повністю співпадає з даними
бухгалтерського обліку позивача (824800 -
38200 = 786600кг.) (а.с. 233 - 235 Том І) та даними
видаткових і податкових накладних (а.с.
131 - 154 Том І), на підставі яких і було
сформовано спірні показники
податкового кредиту та витрат.

Оплата товару підтверджується
належним чином завіреними копіями
банківських виписок, які наявні в
матеріалах справи (а.с. 155 - 162 Том І).

Подальша реалізація придбаного у ТОВ
«Вторметекспорт» товару (сої) на ТОВ
«Аграрна Трейдингова Компанія»
підтверджується належним чином
завіреними копіями договору №АТК12-1212/61
від 12.12.2012, видаткових та податкових
накладних (а.с. 166 - 191 Том І).

Судом не здійснювалось витребування у
позивача доказів сертифікації
продукції, адже відповідно до п. А.2
Інкотермс - 2000 СРТ обов'язок отримання
ліцензії/сертифікату покладається на
продавця товару.

В даному випадку, виходячи від
зворотного, оскільки товар (соя) був
прийнятий елеватором, а іншого
відповідачем не доведено, Окружний
адміністративний суд міста Києва не
вбачає підстав вважати, що сертифікати
на придбаний товар були відсутні.

Втім, не приймаючи до уваги змісту та
обсягу господарських операцій, що
вказані в зазначених вище документах,
тим самим приходячи до переконання про
відсутність об'єктів оподаткування по
спірним господарським операціям,
відповідач посилається на те, що
внаслідок порушень норм податкового
законодавства контрагентом позивача,
вказані документи не спричиняють змін
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача, внаслідок чого
останній позбавлений законного права
на віднесення сум по документам до
податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з до п. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підтвердженням здійснення
господарської операції є належним
чином оформлені первинні документи, що
містять дані про зміст господарських
операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

У відповідності до п. «а» ст. 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є
документом, який є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових та
видаткових накладних є обов'язковою
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту та витрат, але не вичерпною,
оскільки підставою для виникнення
права на податковий кредит та витрати
є, зокрема, реальність господарських
операцій, на підставі яких сформовано
податковий кредит та витрати.

Як вже зазначалось, фактичне
здійснення господарських операцій
підтверджується дослідженими судом
належним чином оформленими первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам, встановленим статтею 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 № 996-ХІV містять назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагентів.

За таких обставин, суд відхиляє
посилання відповідача на
невідповідність первинних документів
вимогам ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», адже самі по собі
порушення норм податкового
законодавства іншими, аніж позивач
особами, в розумінні ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не можуть бути доказом
протиправної поведінки позивача.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
розумінні ст. 16 Податкового кодексу
України, навіть за умови допущення
попередніми постачальниками у ланцюгу
постачання товару/надання послуг
певних порушень податкового
законодавства, дані обставини можуть
мати негативні наслідки саме для таких
постачальників та не впливають на
право позивача (добросовісного
платника податку) на віднесення
відповідних сум до складу податкового
кредиту та витрат.

Податковий кодекс України не містить в
собі таких підстав для збільшення
платнику податків грошового
зобов'язання з ПДВ та податку на
прибуток, як наявність розбіжностей
між податковим кредитом покупця та
податковими зобов'язаннями
відповідача, та/або наявністю висновку
посадової особи податкового органу
щодо ознак «фіктивності» контрагента,
а фактичність господарських операцій
позивача з контрагентом
підтверджується належним чином
завіреними копіями письмових доказів,
що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки, спростовуються
належними та допустимими доказами, що
наявні в матеріалах справи, а
обставини, на які посилається
представник відповідача, не можуть
бути достатніми доказами відсутності
об'єктів оподаткування/неможливості
фактичного здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентами.

Соя, отримана позивачем, не є обмеженою
в цивільному обороті, не отримана
внаслідок вчинення злочину, а самі по
собі операції з придбання сої не можуть
бути визначені судом як порушення
встановленого порядку.

Частиною 1 ст. 91 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми
державна реєстрація юридичної особи є
юридично значимою дією, з якою цивільне
та господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а
зворотного акт перевірки не містить,
на момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентами і на момент фактичного
виконання даних господарських
відносин, контрагенти позивача, як
юридичні особи були внесені в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців та були
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податково кредиту/витрат, однак таких
обставин в ході розгляду даної справи
встановлено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принципи верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного
адміністративного суду м. Києва
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
основним висновком у рішенні від 22.01.2009
у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» №
3991/03 Європейський суд з прав людини
зазначив, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах
справи, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд вважає, що
адміністративний позов ТОВ «Зернова
торгівельна компанія» підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ТОВ
«Зернова торгівельна компанія»
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
03.12.2013 №, №.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ТОВ «Зернова
торгівельна компанія» ()
судові витрати в сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
К.М. Кобилянський