Справа № 2а-1278/09
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2014 р. м. Київ
К/800/16256/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою Холонівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Холонівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області про скасування рішення

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
Холонівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області про скасування рішення від
15.06.2009 №31/5.

Позовні вимоги мотивовано
протиправністю рішення від 15.06.2009 №31/5,
яким громадянці ОСОБА_3 надано дозвіл
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність, як такого, що прийнято без
урахування того факту, що позивачем
згідно з договором купівлі-продажу
ОСОБА_3 продано лише житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами, у
той час як присадибна земельна ділянка
позивачем не відчужувалась.

Постановою Горохівського районного
суду Волинської області від 02 грудня 2009
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року постанову Горохівського
районного суду Волинської області від
02 грудня 2009 року скасовано; прийнято
нову, якою позов задоволено частково:
скасовано рішення Холонівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області від 15.06.2009 №31/5 в
частині надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для надання її у
приватну власність ОСОБА_3; в іншій
частині у задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі
Холонівська сільська рада
Горохівського району Волинської
області із посиланням на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню, огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з державним
актом на право приватної власності на
землю серії І-ВЛ №010768 власником
земельної ділянки площею 0,39 га в межах
згідно з планом був ОСОБА_5. Земельна
ділянка розташована на території села
Холонів і призначена для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства.

Згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 17.10.2002
спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є його
дружина ОСОБА_2. Спадкове майно
складається із земельної ділянки
площею 0,39 га в межах згідно з планом.

Відповідно до договору купівлі-продажу
будинку від 28.12.2002 ОСОБА_2 продала
належний їй житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами, що
знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_6.

Рішенням Холонівської сільської ради
від 23.12.2003 №14/3 припинено право
користування ОСОБА_2 земельною
ділянкою площею 0,39 га на підставі заяви
про добровільну відмову від
користування земельною ділянкою.

Рішенням Холонівської сільської ради
від 15.06.2009 №31/5 ОСОБА_3 (новому власнику
житлового будинку) надано дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки для надання її у приватну
власність.

Вказуючи на протиправність рішення від
15.06.2009 №31/5 як такого, що порушує право
власності позивача на земельну
ділянку, яка згідно з договором
купівлі-продажу від 28.12.2002 позивачем не
відчужувалсь, та від права власності на
яку позивач не відмовлялась, ОСОБА_2
звернулась до суду із зазначеним
позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
правомірності оскаржуваного рішення
як такого, що прийнято за наявності
факту відмови позивача від
користування земельної ділянкою
згідно з рішенням Холонівської
сільської ради від 23.12.2003 №14/3.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позов, суд апеляційної інстанції
виходив з протиправності рішення
Холонівської сільської ради від 15.06.2009
№31/5. Зазначена позиція суду
апеляційної інстанції ґрунтується на
тому, що на момент укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки
позивач була власником земельної
ділянки на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, при цьому
право власності на вказану земельну
ділянку позивачем при укладенні
договору купівлі-продажу житлового
будинку не відчужувалось. Так, судом
апеляційної інстанції вказано, що
оскільки за змістом положень статті 377
Цивільного кодексу України до особи,
яка придбала житловий будинок, будівлі
та споруди перейшло лише право
власності на ту частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, позивач не втратила
право власності на земельну ділянку в
частині, яка не зайнята житловим
будинком і спорудами, та яка не є
необхідною для їх обслуговування.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, не погоджується
із вказаними висновками суду
апеляційної інстанції та вказує на
помилковість скасування рішення суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 377 Цивільного
кодексу України до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не
визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України цей Кодекс набирає
чинності з 1 січня 2004 року.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що договір
купівлі-продажу будинку, згідно з яким
ОСОБА_2 продала належний їй житловий
будинок з надвірними будівлями і
спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1,
ОСОБА_6, укладено 28.12.2002.

За вказаних обставин, колегія суддів
вказує на помилковість посилання суду
апеляційної інстанції в обґрунтування
судового рішення на положення статті 377
Цивільного кодексу України в редакції
Закону України від 16.01.2003 №435-IV.

У свою чергу, погоджуючись із позицію
суду першої інстанції щодо відсутності
підстав для задоволення позову,
колегія суддів виходить з
недоведеності з боку позивача
наявності факту порушення її прав чи
законних інтересів з боку відповідача
у зв'язку з прийняттям оскаржуваного
рішення.

Так, відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України в редакції, на момент
прийняття позивачем спадщини, право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Згідно з вимогами статті 126 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України. Право
оренди землі оформляється договором,
який реєструється відповідно до
закону.

Судом апеляційної інстанції в
обґрунтування судового рішення
вказаного на те, що позивач є власником
земельної ділянки згідно з свідоцтвом
про спадщину за законом. У той же час,
факту одержання позивачем документа,
що посвідчує право власності або право
користування, встановленого статтею 126
Земельного кодексу України, з яким
Земельний кодекс України в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин, пов'язував момент
виникнення речового права на земельну
ділянку, судом апеляційної інстанції
не встановлено та матеріалами справи
не підтверджено.

За вказаних обставин, зважаючи на
обставини, встановлені судами
попередніх інстанцій на підставі
доказів, досліджених під час судового
розгляду справи, колегія суддів не може
погодитися із позицією суду
апеляційної інстанції щодо наявності
факту порушення прав позивача як
власника земельної ділянки у зв'язку з
прийняттям позивачем оскаржуваного
рішенням.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, зважаючи на
недоведеність з боку позивача факту
порушення її прав та законних
інтересів з боку відповідача у зв'язку
з прийняттям оскаржуваного рішення,
колегія суддів, виходячи із завдань
адміністративного судочинства,
погоджується із позицією суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
вжиття заходів судового захисту прав
та інтересів позивача за вказаним
позовом.

Відповідно до частини першої статті 226
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Холонівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року скасувати, а постанову
Горохівського районного суду
Волинської області від 02 грудня 2009 року
залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: