Справа № 591/2207/14-а
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 р. Справа № 591/2207/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання
Павленко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м. Сумах на постанову
Зарічного районного суду м. Суми від
16.04.2014р. по справі № 591/2207/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в м. Сумах

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним
адміністративним позовом, який
мотивував тим, що з 01.01.2012 року він
отримує державну пенсію за віком, але
після призначення пенсії продовжив
працювати в Російській Федерації.
18.02.2014 року він звернувся до
відповідача із заявою, в якій просив
здійснити перерахунок пенсії на
підставі ст.42 ч.4 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та долучив довідку за два
роки, де зазначено, що страхові внески
із заробітної плати зараховувались до
Пенсійного фонду РФ. 05.03.2014 року на його
адресу надійшла від відповідача
відмова в здійснення такого
перерахунку. Вважає, що в даному
випадку відповідач порушує його права,
а тому просив визнати його дії
незаконними та зобов'язати здійснити
перерахунок пенсії з 01.03.2014 року згідно
поданої ним заяви.

Постановою Зарічний районний суд
м.Суми від 16.04.2014 року позов позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в м.Суми щодо
відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в м.Суми здійснити з
01.03.2014 року перерахунок пенсії ОСОБА_1
згідно поданої ним заяви від 18.02.2014
року, відповідно до ч.4 ст.42 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати зі
сплати судового збору в сумі 73,08 грн.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову в
частині задоволення позовних вимог та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, позивача та його
представника, перевіривши рішення суду
та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено , що
ОСОБА_1 призначена пенсія з 01.01.2012 року
за віком.

З трудової книжки вбачається , що
ОСОБА_1 після призначення пенсії і до
07.02.2014 року продовжував працювати в
Російській Федерації на підприємстві
«ООО СГК «УренгойАвтодор».

18.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Сумах із заявою про перерахунок
пенсії, до якої додав довідки про
заробітну плату за два роки, з яких
вбачається, що страхові внески із
заробітної плати зараховувались до ПФ
РФ.

28.02.2014 року суб'єктом владних
повноважень в задоволенні заяви ОСОБА_1
відмовлено з посиланням на те, що
Угодою про гарантії прав громадян
держав-учасниць СНД у галузі
пенсійного забезпечення від 13.003.1992 р.
передбачено, що стаж набутий на
території будь-якої з держав-учасниць
цієї Угоди та заробітна плата за цей
період, враховується лише при
призначенні пенсії.

Задовольняючи позов з посиланням на
вимоги ст. 10 Закону України "Про
зайнятість населення", ч. 4 ст. 42 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та п. 11
постанови Кабінету Міністрів України
№530 від 28.05.2008 року , суд першої
інстанції виходив з того, що за змістом
Угоди про гарантії прав громадян
держав - учасниць Співдружності
Незалежних Держав у галузі пенсійного
забезпечення від 13 березня 1992 року
(Угода), стаж набутий в Росії має
враховуватись при перерахунку пенсії в
Україні, тому відповідачем
безпідставно не було здійснено
перерахунок пенсії позивачу .

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

З преамбули Угоди про гарантії прав
громадян держав - учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
галузі пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року (далі Угода) вбачається,
що держави - учасниці Співдружності,
приймаючи її, виходили з того, що мають
зобов'язання щодо непрацездатних осіб,
які отримали право на пенсійне
забезпечення на їхній території або на
території інших республік за період їх
входження до складу СРСР і реалізують
це право на території держав - учасниць
Угоди.

Згідно з статтею 1 Угоди пенсійне
забезпечення громадян держав -
учасниць цієї Угоди та членів їхніх
сімей здійснюється за законодавством
держави, на території якої вони
проживають.

Відповідно до частин першої та другої
статті 6 цієї ж Угоди призначення
пенсій громадянам держав - учасниць
Угоди проводиться за місцем
проживання.

Для встановлення права на пенсію, в
тому числі пенсію на пільгових умовах і
за вислугу років, громадянам держав -
учасниць Угоди враховується трудовий
стаж, набутий на території будь-якої з
цих держав, а також на території
колишнього СРСР за час до набуття
чинності цією Угодою.

З системного аналізу наведених
положень вбачається, що одним із
основних завдань Угоди є захист прав
громадян країн - учасниць договору та
унеможливлення ситуації, за якої одній
з найбільш соціально незахищених
верств населення може бути
безпідставно відмовлено у пенсійному
забезпеченні.

Колегія суддів зазначає, що у справі,
яка розглядається, права позивача,
гарантовані Угодою, вже реалізовані,
оскільки йому призначена та
виплачується пенсія.

Щодо її перерахунку у зв'язку зі
збільшенням стажу, колегія суддів
зазначає, що гарантії, передбачені
Угодою, на такі правовідносини не
поширюються, а згідно з законодавством
України, стаж набутий в Росії, не є
страховим стажем, необхідним для
перерахунку.

Відповідно до частини четвертої статті
42 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції, що діяла на
час виникнення спірних відносин) у
разі, якщо застрахована особа після
призначення пенсії продовжувала
працювати, провадиться перерахунок
пенсії з урахуванням страхового стажу
після призначення пенсії. Кожний
наступний перерахунок пенсії
провадиться не раніш як через два роки
після попереднього перерахунку з
урахуванням страхового стажу після
призначення пенсії.

Згідно з частиною першою статті 1 цього
ж Закону страховий стаж - період (строк),
протягом якого особа підлягала
державному соціальному страхуванню,
якою або за яку сплачувався збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування згідно із законодавством,
що діяло раніше, та/або підлягає
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню згідно із цим
Законом і за який сплачено страхові
внески.

Страхові внески - кошти відрахувань на
соціальне страхування, збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування та страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені (які підлягають
сплаті) згідно із законодавством, що
діяло раніше; надходження від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, що
спрямовуються на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

Таким чином, сплата страхових внесків є
основною ознакою страхового стажу, а
оскільки позивачем страхові внески за
законодавством України не
сплачувались, набутий ним стаж не є
страховим і не дає права на перерахунок
пенсії.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що вимоги
позивача про визнання протиправними
дії Управління Пенсійного фонду
України в м.Суми щодо відмови в
перерахунку пенсії ОСОБА_1 та
зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в м.Суми здійснити з
01.03.2014 року перерахунок пенсії ОСОБА_1
згідно поданої ним заяви від 18.02.2014
року, відповідно до ч.4 ст.42 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
неправомірні, необґрунтовані і не
підлягають задоволенню.

При винесені оскаржуваного рішення
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню відповідно
положень ст. 202 КАС України з прийняттям
нової постанови про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198,
ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Сумах
задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м.
Суми від 16.04.2014р. по справі №
591/2207/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло
З.Г.Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В.
Водолажська Н.С. Повний текст
постанови виготовлений 01.06.2014 р.