Справа № 2а-3/10
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/38037/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Запорізькій області про відмову в
перерахунку пенсії та стягнення боргу
у зв'язку з цим перерахуванням, за
касаційною скаргою Головного
управління Пенсійного фонду України в
Запорізькій області на постанову
Розівського районного суду
Запорізької області від 1 березня 2010
року та ухвалу Апеляційного суду
Запорізької області від 24 травня 2011
року, -

встановив:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з вказаним позовом, у якому просив
зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України в Запорізькій
області: здійснити за період з січня 2007
року по грудень 2009 року перерахунок
його пенсій, передбачених статтею 50,
частиною 4 статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», статтею 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» і статтею 1 Закону України
«Про поліпшення матеріального
становища учасників бойових дій та
інвалідів»; надалі виплачувати пенсію
на рівні 6 мінімальних пенсій за віком,
50% мінімальної пенсії за віком,
підвищення пенсії на 30% + 50 гривень.

Постановою Розівського районного суду
Запорізької області від 1 березня

2010 року, залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Запорізької області
від 24 травня 2011 року, позов задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
Головного управління Пенсійного фонду
України в Запорізькій області з 1 січня
2007 року по 25 листопада 2009 року щодо
виплати позивачеві пенсії як інваліду
ІІІ групи в розмірі меншому, ніж це
встановлено статтями 49, 50, частинами 3, 4
статті 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та частиною 3 статті 42
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленої частиною 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з
урахуванням встановленого розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Зобов'язано
відповідача провести позивачеві
перерахунок і виплату основної пенсії -
6 мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії - 50% мінімальної
пенсії за віком по третій групі
інвалідності (основної та додаткової
пенсій) з 1 січня 2007 року по 25 листопада
2009 року, відповідно до статей 49, 50,
частин 3, 4 статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та частини
3 статті 42 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», як постраждалому
внаслідок аварії на Чорнобильській
АЕС, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленої частиною
1 статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з урахуванням
встановленого розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою
Розівського районного суду
Запорізької області від 1 березня 2010
року та ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 24 травня 2011
року, Головне управління Пенсійного
фонду України в Запорізькій області
звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати вказані рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач ОСОБА_4 має
статус особи, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, є інвалідом IIІ групи
внаслідок захворювання, яке пов'язане з
роботами по ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
дійшов висновку, що для позивача як
інваліда IIІ групи внаслідок
захворювання, яке пов'язане з роботами
по ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, розмір державної
та додаткової пенсій в період з 1 січня
2007 року по 25 листопада 2009 року повинен
розраховуватися відповідно в розмірі 6
мінімальних пенсій за віком і 50%
мінімальної пенсії за віком,
визначеної частиною 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування». Доводи
відповідача щодо застосування до
спірних правовідносин річного строку
звернення до суду, встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, є безпідставними,
оскільки відповідно до пункту 3 частини
1 статті 268 Цивільного кодексу України
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом позову ОСОБА_4 є порушення
Головним управлінням Пенсійного фонду
України в Запорізькій області його
прав, передбачених статтями 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
статтею 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» і статтею 1 Закону
України «Про поліпшення матеріального
становища учасників бойових дій та
інвалідів», які на його думку, мали
місце в період часу з січня 2007 року по
грудень 2009 року, а звернувся він за їх
захистом до суду тільки 25 листопада 2009
року.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач наполягав на відмові у
задоволенні позовних вимог у зв'язку з
пропущенням позивачем встановленого
річного строку для звернення до
адміністративного суду.

Положення частини 2 статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
частини 2 статті 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» не підлягають
застосуванню до таких вимог, оскільки
зазначені приписи встановлюють строки
виплати нарахованих пенсій за минулий
час і не визначають строки призначення
та нарахування пенсій.

Також не застосовуються до таких вимог
правила позовної давності, встановлені
главою 19 Цивільного кодексу України,
оскільки вимоги про нарахування
суб'єктом владних повноважень та
проведення зазначених виплат, є
публічно-правовими, а не
цивільно-правовими, а тому суд першої
інстанції необґрунтовано застосував
до даних правовідносин положення
статті 268 Цивільного кодексу України та
дійшов помилкового висновку про
безпідставність доводів відповідача
щодо застосування до цих правовідносин
річного строку звернення до суду.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач, заперечуючи проти
даного адміністративного позову
вказував на те, що пенсія призначена та
виплачується позивачеві Головним
управлінням Пенсійного фонду України в
Запорізькій області відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», а тому його позовні вимоги щодо
виплати вказаним управлінням основної
пенсії відповідно до статті 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
є безпідставними, оскільки згідно
статті 7 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» військовослужбовцям, особам, які
мають право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей, які одночасно мають
право на різні державні пенсії,
призначається одна пенсія за їх
вибором, а позивач із заявою про
переведення його на інший вид пенсії, а
саме за Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», не звертався.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції не надав оцінки зазначеним
доводам відповідача та не з'ясував
належним чином усіх обставив цієї
справи.

Разом з тим, ухвалюючи рішення суд
першої інстанції не врахував положення
Рішення Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 і не
розглянув позовні вимоги ОСОБА_4 про
зобов'язання відповідача здійснити
йому перерахунок доплат, передбачених
статтею 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та статтею 1
Закону України «Про поліпшення
матеріального становища учасників
бойових дій та інвалідів», а також не
врахував, що пенсія є періодичним
платежем, виплата якої, за загальним
правилом, не обмежена у часі.

На зазначені порушення суд апеляційної
інстанції уваги не звернув та не
виправив їх.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями чи
відхилені ними, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, всебічно, повно й об'єктивно
встановити обставини, які підлягають
доведенню в судовому процесі
відповідно до предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Запорізькій
області - задовольнити частково.

Постанову Розівського районного суду
Запорізької області від 1 березня 2010
року та ухвалу Апеляційного суду
Запорізької області від 24 травня 2011
року - скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Запорізькій
області про відмову в перерахунку
пенсії та стягнення боргу у зв'язку з
цим перерахуванням - направити до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.