Справа № 816/1305/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 р.Справа № 816/1305/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Адвоката ОСОБА_1 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014р. по
справі №816/1305/14

за позовом Адвоката ОСОБА_1

до Державної податкова інспекції
у м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області,
Заступника начальника Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області Книша В. М.

про визнання відмови протиправною,
зобов'язання надати відповідь на запит,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Адвокат ОСОБА_1, звернувся до
суду із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області,
заступника начальника Книша В.М., в
якому просить суд:

- визнати протиправною відмову
заступника начальника ДПІ у м. Полтаві
ГУ Міндоходів у Полтавській області
Книша В.М. у наданні відповіді на
адвокатський запит вих. № 110314 від 11.03.2014
р;

- зобов'язати ДПІ у м. Полтаві ГУ
Міндоходів у Полтавській області
надати відповідь на адвокатський запит
вих. № 110314 від 11.03.2014 року, що містить
такі питання: чи виступав в 2013 році
ОСОБА_3 (код НОМЕР_1), як роботодавець або
керівник підприємства податковим
агентом ОСОБА_4, що зареєстрований за
адресою вулиця АДРЕСА_1; чи перебував
ОСОБА_4 у трудових відносинах з ОСОБА_3
(код НОМЕР_1) як роботодавцем або
керівником підприємства в 2013 році; чи
проводив сплату податків ОСОБА_4 або
його податкові агенти із доходу, що
отримував ОСОБА_4 у 2013 році.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що позивачу гарантовано право на
отримання достовірної, точної та
повної інформації. В свою чергу
відповідачем, в порушення вимог
діючого законодавства було
протиправно відмовлено у наданні
відповіді на адвокатський запит вих. №
110314 від 11.03.2014 року.

За наслідками розгляду справи в
порядку скороченого провадження
постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014 року
в задоволенні адміністративного
позову було відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
фактично позбавив позивача, як
адвоката, на належну правову допомогу
своєму клієнту, у т.ч. щодо отримання
достовірної, точної та повної
інформації на адвокатський запит.

ДПІ у м. Полтаві надало письмові
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких, посилаючись на обґрунтованість
та об'єктивність рішення суду, просить
залишити його без змін.

У відповідності до положень п.3 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), справа
підлягає розгляду в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач має право на
заняття адвокатською діяльністю, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом № 1253 (а.с. 10).

Між позивачем та гр. ОСОБА_5 було
укладено договір про надання правової
допомоги № 24 від 02.09.2013 року, що
підтверджується ордером від 11.03.2014
року серії ПТ № 018029 (а.с. 9).

З метою надання правової допомоги,
позивач 11.03.2014 року звернувся до ДПІ у м.
Полтаві із адвокатським запитом № 1103/14
(а.с. 8) у якому на підставі статті 24
Закону України "Про адвокатуру" просив
надання наступної інформації:

- чи виступав в 2013 році ОСОБА_3 (код
НОМЕР_1), як роботодавець або керівник
підприємства податковим агентом
ОСОБА_4, що зареєстрований за адресою
вулиця АДРЕСА_1;

- чи перебував ОСОБА_4 у трудових
відносинах з ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) як
роботодавцем або керівником
підприємства в 2013 році;

- чи проводив сплату податків ОСОБА_4
або його податкові агенти із доходу, що
отримував ОСОБА_4 у 2013 році;

Додатково позивач просив повідомити
індивідуальний податковий номер
ОСОБА_4.

Листом від 21.03.2014 року № 2871/К/16-01-17-03-11
контролюючий орган відмовив позивачу в
наданні запитуваної інформації,
посилаючись на те, що запитувана
інформація, відповідно до вимог ч. 2 ст. 6
Закону України "Про доступ до публічної
інформації", належить до категорії
інформації з обмеженим доступом,
внаслідок чого не підлягає
розголошенню посадовими особами
контролюючих органів з урахуванням
приписів пункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21
Податкового кодексу України, оскільки
дана інформація одержується,
використовується та зберігається під
час реалізації функцій, покладених на
контролюючі органи.

Позивач, не погоджуючись із вказаною
відмовою, звернувся до суду із даним
позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки запитувана позивачем
інформація є конфіденційною щодо
фізичних осіб-платників податків
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та письмова згода
вказаних осіб щодо її отримання
відсутня, то контролюючим органом було
правомірно відмовлено позивачу в її
отриманні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 32 Конституції
України, ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
визначено, що при здійсненні
професійної діяльності адвокат має
право, зокрема, представляти і захищати
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб
у суді, органах державної влади та
органах місцевого самоврядування, на
підприємствах, в установах,
організаціях незалежно від форми
власності, громадських об'єднаннях,
перед громадянами, посадовими і
службовими особами, до повноважень
яких належить вирішення відповідних
питань в Україні та за її межами;
ознайомлюватися на підприємствах, в
установах і організаціях з необхідними
для адвокатської діяльності
документами та матеріалами, крім тих,
що містять інформацію з обмеженим
доступом; збирати відомості про факти,
що можуть бути використані як докази, в
установленому законом порядку
запитувати, отримувати і вилучати речі,
документи, їх копії, ознайомлюватися з
ними та опитувати осіб за їх згодою;
звертатися з адвокатськими запитами, у
тому числі щодо отримання копій
документів, до органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх
посадових і службових осіб,
підприємств, установ, організацій,
громадських об'єднань, а також до
фізичних осіб (за згодою таких фізичних
осіб).

Правове регулювання відносин у сфері
інформації та основи інформаційної
діяльності здійснюється Законом
України "Про інформацію".

Згідно вимог статті 11 Закону України
"Про інформацію" інформація про фізичну
особу (персональні дані) - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована. Не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.
Кожному забезпечується вільний доступ
до інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законом.

Дослідивши адвокатський запит № 110314
від 11.03.2014 року, колегія суддів дійшла
висновку, що запитувана позивачем
інформація не стосується ані його
особисто, ані його клієнта ОСОБА_5

Згідно положень ст.ст. 2, 5 Закону
України "Про захист персональних
даних", персональні дані - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована, за режимом
доступу є інформацією з обмеженим
доступом.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 вищенавденого
Закону, поширення персональних даних
без згоди суб'єкта персональних даних
або уповноваженої ним особи
дозволяється у випадках, визначених
законом, і лише (якщо це необхідно) в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

Приписами статті 21 Закону України "Про
інформацію" закріплено, що інформацією
з обмеженим доступом є конфіденційна,
таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.

Колегія суддів зазначає, що згідно із
Рішенням Конституційного Суду України
від 30.10.1997 року у справі №5-зп щодо
офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48
Закону України "Про інформацію" та
статті 12 Закону України "Про
прокуратуру" (справа К.Г.Устименка),
частину 4 статті 23 Закону України "Про
інформацію" належить розуміти так, що
забороняється не лише збирання, а й
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її попередньої згоди, крім
випадків, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту, прав та свобод
людини. До конфіденційної інформації,
зокрема, належать свідчення про особу
(освіта, сімейний стан, релігійність,
стан здоров'я, дата і місце народження,
майновий стан та інші персональні
дані).

Враховуючи положення наведеного
рішення, Конституційний Суд України у
своєму рішенні у справі за
конституційним поданням Жашківської
районної ради Черкаської області щодо
офіційного тлумачення положень частин
першої, другої статті 32, частин другої,
третьої статті 34 Конституції України
від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 вказав, що
перелік даних про особу, які визнаються
як конфіденційна інформація, не є
вичерпним; інформація про особисте та
сімейне життя особи (персональні дані
про неї) - це будь-які відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована, а саме:
національність, освіта, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я,
матеріальний стан, адреса, дата і місце
народження, місце проживання та
перебування тощо, дані про особисті
майнові та немайнові відносини цієї
особи з іншими особами, зокрема членами
сім'ї, а також відомості про події та
явища, що відбувалися або відбуваються
у побутовому, інтимному, товариському,
професійному, діловому та інших сферах
життя особи, за винятком даних стосовно
виконання повноважень особою, яка
займає посаду, пов'язану зі здійсненням
функцій держави або органів місцевого
самоврядування. Така інформація про
фізичну особу та членів її сім'ї є
конфіденційною і може бути поширена
тільки за їх згодою, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини; збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди державою, органами
місцевого самоврядування, юридичними
або фізичними особами є втручанням в її
особисте та сімейне життя. Таке
втручання допускається винятково у
випадках, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

Виходячи із вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що запитувана
позивачем інформація є конфіденційною.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
доступ до публічної інформації",
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

До обов'язків розпорядників
інформації, зокрема, віднесено
надавати достовірну, точну та повну
інформацію, а також у разі потреби
перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації (п. 6 ч.
1 ст. 14 Закону України "Про доступ до
публічної інформації").

Пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" встановлено, що
інформацією з обмеженим доступом є
конфіденційною інформацією.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 7 та
п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про доступ
до публічної інформації", розпорядники
інформації, визначені частиною першою
статті 13 цього Закону, які володіють
конфіденційною інформацією, можуть
поширювати її лише за згодою осіб, які
обмежили доступ до інформації, а за
відсутності такої згоди - лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

Одночасно на розпорядника інформації
покладено обов'язок вживати заходів
щодо унеможливлення несанкціонованого
доступу до інформації про особу чи
інших осіб.

Згідно п.п. 17.1.9 п. 17.1 ст.17 Податкового
кодексу України, платник податків має
право на нерозголошення контролюючим
органом (посадовими особами)
відомостей про такого платника без
його письмової згоди та відомостей, що
становлять конфіденційну інформацію,
державну, комерційну чи банківську
таємницю та стали відомі під час
виконання посадовими особами
службових обов'язків, крім випадків,
коли це прямо передбачено законами.

Посадові особи контролюючих органів
зобов'язані не допускати розголошення
інформації з обмеженим доступом, що
одержується, використовується,
зберігається під час реалізації
функцій, покладених на контролюючі
органи (підпункт 21.1.6. пункту 21.1 статті 21
Податкового кодексу України).

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції з приводу відсутності в діях
відповідача порушення прав та законних
інтересів позивача на отримання
інформації на адвокатський запит.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
як під час розгляду справи у суді
першої інстанції так і під час її
апеляційного перегляду, не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що вищезазначеними
діями відповідача було порушено права
та охоронювані законом інтереси
позивача у сфері публічно-правових
відносин.

Натомість, відповідач, будучі суб'єктом
владних повноважень та заперечуючи
проти позову, довів правовірність
власних дій.

З огляду на встановлені під час
розгляду справи обставини, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо
необґрунтованості заявлених позовних
вимог.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014 року
по справі №816/1305/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Адвоката ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014р. по
справі №816/1305/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А.