Справа № 2а-4407/11/0311
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
Справа № 168977/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Макарика В.Я.

суддів
Большакової О.О..

Глушка
І.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Маневицькому районі
Волинської області на постанову
Маневицького районного суду
Волинської області від 02 грудня 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Маневицькому районі Волинської
області про зобов'язання провести
перерахунок та виплату щомісячної
компенсації в разі втрати
годувальника,-

В С Т А Н О В
И В:

16.11.2011 року позивач звернулася до суду з
адміністративним позовом, у якому
просила зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в
Маневицькому районі Волинської
області провести перерахунок та
виплату позивачу щомісячної
компенсації по втраті годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
за останніх шість місяців у розмірі 50%
від мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.. 52, 53, 67, 71 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з урахуванням виплачених сум.

Постановою Маневицького районного
суду Волинської області від 02 грудня 2011
року позов задоволено частково.
Зобов'язано управління провести
перерахунок та виплату позивачу
щомісячної компенсації в разі втрати
годувальника в розмірі 50% мінімальної
пенсії за віком за період з 16.05.2011 року
по 22.07.2011 року на підставі положень ст..
52, 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» із врахуванням ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», ч. 3 ст.
4 Закону України «Про прожитковий
мінімум» з урахуванням виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовити. Постанова підлягає
негайному виконанню.

У поданій апеляційній скарзі
управління просить зазначене судове
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
повністю відмовити у задоволенні
адміністративного позову, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповноту
з'ясування істотних обставин справи.
Додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, позивачу правомірно було
обчислено відповідно до положень ст.
ст. 51,52 Закону № 796-XII та постанови
Кабінету Міністрів України від 28.05.2008
року № 530 «Про деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян».

Вказує на те, що встановлений ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій, в тому числі
пенсій, призначених згідно із Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вказує на те, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією даного Закону
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, а не Пенсійного
фонду України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято в порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст. 183-2
цього Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу УПФУ слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін з
наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі № 796-XII.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є
дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3,
смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою та, що вона
є непрацездатним членом сім'ї
померлого, яка перебувала на його
утриманні.

Згідно ст. 52 Закону № 796-XII щомісячна
компенсація в разі втрати годувальника
призначається на кожного
непрацездатного члена сім»ї, який був
на його утриманні, в розмірі 50%
мінімальної пенсії за віком незалежно
від пенсії, передбаченої
законодавством України.

За таких обставин колегія суддів
приходить до переконання, що позивач
має право на виплату компенсації особі,
яка втратила годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи, яка була на
його утриманні в розмірі 50% мінімальної
пенсії.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України,
колегія суддів при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави, та застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями ч.4 ст. 9
КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що при визначенні
розміру пенсій позивача застосуванню
підлягають ч. 2 ст. 39, ч. 2 ст. 51, ст. 52
Закону № 796-XII, а не постанова Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 року № 836
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та постанова Кабінету
Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року
«Про деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян», які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним.

Колегія суддів не приймає до уваги
положення ч. 5 ст. 54 Закону № 796-XII, якою
передбачено, що порядок обчислення
пенсії по інвалідності, що настала
внаслідок каліцтва чи захворювання, і
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України, оскільки надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок, не порушуючи
положень цього Закону, а також інших
законів, якими встановлено розміри
мінімальної пенсії за віком.

Зі статей 51, 52 Закону № 796-XII випливає, що
під час визначення розміру додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю за
основу їх нарахування береться
мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до переконання, що положення
ч.3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не слід брати до уваги при
вирішенні даного спору, оскільки
наявність такої норми за відсутності
іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в
реалізації конституційної гарантії та
права на щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтями 51, 53 Закону №
796-XII.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону № 796-XII,
яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у
разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,
підвищується розмір пенсії, визначений
відповідно до статті 54 цього Закону, а
також розмір додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, особам,
віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та
розмір щомісячної компенсації сім'ям
за втрату годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи.
Перерахунок пенсії здійснюється з дня
встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка носить
імперативний характер, на переконання
колегії суддів свідчить, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму,
і цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивачу
повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Відповідно до ст.. 201 КАС України
підставою для зміни постанови суду
першої інстанції є правильне по суті
вирішення справи, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції по суті правильно вирішив
справу, однак при цьому помилково
допустив негайне виконання ухваленої
постанови в цілому, хоча системний
аналіз положень ч.1 та 2 ст. 256 КАС
України вказує на можливість негайного
виконання судових рішень у справах
цієї категорії виключно у межах суми
стягнення за один місяць. Тому у цій
частині оскаржувану постанову
необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.2 ст. 198, ст. 201,
п.1 ч.1 ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А
Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Маневицькому районі Волинської
області - задоволити частково, а
постанову Маневицького районного суду
Волинської області від 02 грудня 2011р. у
справі №2а-4407/11 в частині її допущення
до негайного виконання змінити.

На підставі п.1 ч.1 ст. 256 КАС України
допустити вищезазначену постанову до
негайного виконання у межах суми
стягнення за один місяць.

У іншій частині постанову Маневицького
районного суду Волинської області від
02 грудня 2011 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п»ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
В.Я. Макарик

Судді
О.О.
Большакова

І.В. Глушко