Справа № К/9991/92123/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/92123/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Пенсійного фонду
України про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу
Печерського районного суду міста Києва
від 14 листопада 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 грудня 2011
року, -

встановив:

ОСОБА_4 20 червня 2011 року звернувся в суд
з позовом, у якому просив: визнати
протиправними дії Пенсійного фонду
України та винести судове рішення про
відшкодування йому шкоди, завданої
незаконними діями чи бездіяльністю
органом державної влади, тобто
відповідачем, на підставі Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
зобов'язати Пенсійний фонд України
зробити йому з 1 березня 2001 року по 18
лютого 2010 року перерахунок пенсії
відповідно до статей 49, 50, 54, 67 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
з урахуванням розміру мінімальної
пенсії за віком та мінімального
розміру пенсії, який для інваліда ІІ
групи не може бути нижчим 8 мінімальних
пенсій за віком, визначених за
правилами, передбаченими частиною 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», перераховуючи йому
державну пенсію згідно статті 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до статті 50
вказаного Закону, з 2005 року з
урахуванням реальної мінімальної
пенсії згідно Законів України № 3235-4, №
489-5, № 749-5, № 107-VI, № 835-VI, № 1646-VI, № 39-95,
Цивільного кодексу України № 435-VI в
повному обсязі з нарахуванням
компенсації втрати частини доходів, та
здійснити виплату недонарахованої
пенсії за різницею раніше виплачених
сум.

Ухвалою Печерського районного суду
міста Києва від 22 червня 2011 року
відмовлено у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України про
перерахунок пенсії.

Постановляючи зазначену ухвалу суддя
суду першої інстанції виходив з того,
що ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом
своїх прав і просить перерахувати йому
державну пенсію для інвалідів, щодо
яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, за період з 1 березня 2001 року
по 18 лютого 2010 року. Однак він вже
звертався до Печерського районного
суду міста Києва за захистом своїх
порушених прав, а саме з
адміністративним позовом до
Пенсійного фонду України, у якому
просив: вжити невідкладних заходів
щодо усунення загрози життю і його
здоров'ю, завданої каліцтвом, інваліду
Чорнобильської АЕС та війни II групи,
для чого зобов'язати Пенсійний фонд
України сплачувати йому належні пенсії
як інваліду Чорнобильської АЕС та
війни, в розмірі неменшому ніж
передбачено Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», починаючи
з моменту звернення до суду, що для ІІ
групи інвалідності Чорнобильської АЕС
становить: основна пенсія - не менше 8
мінімальних пенсій за віком,
встановлених частиною 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
додаткова пенсія, за шкоду здоров'ю, - 75%
мінімальної пенсії за віком,
встановленої частиною 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
доплата до пенсії як інваліду війни II
групи - 350% мінімальної пенсії за віком,
встановленої частиною 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»;
зобов'язати Пенсійний фонд України
здійснити йому донарахування з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів, та виплату
недорахованої за період з 1 березня 2001
року по 31 грудня 2003 року пенсії,
виходячи з розміру належної до сплати:
основної щомісячної пенсії у розмірі 8
мінімальних пенсій за віком,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком, доплати до пенсії як
інваліду війни II групи, розраховуючи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленої на рівні прожиткового
мінімуму відповідно до Закону України
«Про прожитковий мінімум»; зобов'язати
Пенсійний фонд України здійснити йому
донарахування з нарахуванням
компенсації втрати частини доходів, та
виплату недорахованої з 1 січня 2004 року
по день розгляду в суді пенсії,
виходячи з розміру належної до сплати:
основної щомісячної пенсії у розмірі 8
мінімальних пенсій за віком,
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком, доплати до пенсії як
інваліду війни II групи, розраховуючи
відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», на
момент нарахування пенсії; заборонити
Пенсійному фонду України сплачувати на
майбутнє належні йому пенсії в розмірі
меншому, ніж це встановлено Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 12 жовтня 2010 року
(адміністративна справа № 2-а-189-1/10)
позов ОСОБА_4 до Пенсійного фонду
України про вжиття невідкладних
заходів щодо усунення загрози життю,
здоров'ю, відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, заборону діяльності, яка
створює загрозу життю та здоров'ю -
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі міста Києва щодо нарахування та
виплати додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, як особі,
віднесеній до категорії 1, інваліду ІІ
групи в розмірі 75% мінімальної пенсії
за віком та державної пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою, в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, в
порушення вимог статті 50 та статті 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в редакції від 9 липня 2007
року. Зобов'язано Пенсійний фонд
України донарахувати та виплатити
ОСОБА_4 додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, як особі,
віднесеній до категорії 1, інваліду ІІ
групи в розмірі 75% мінімальної пенсії
за віком та державну пенсію для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою, в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком,
згідно статті 51 та статті 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в редакції Закону від 9 липня 2007 року, за
період з 20 лютого 2010 року по 1 жовтня 2010
року з урахуванням проведених виплат. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року постанову Печерського районного
суду міста Києва від 12 жовтня 2010 року
скасовано в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за період з
1 січня 2004 року по 19 лютого 2010 року та в
цій частині адміністративний позов
залишено без розгляду. В іншій частині
постанову Печерського районного суду
міста Києва від 12 жовтня 2010 року
залишено без змін.

Із зазначених підстав суддя суду
першої інстанції дійшов висновку, що у
відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України про
перерахунок пенсії слід відмовити,
оскільки судом вже розглянуто спір між
ОСОБА_4 та Пенсійним фондом України
щодо перерахунку додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, та державної
пенсії для інвалідів, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, за період з 1 березня 2001
року по 1 жовтня 2010 року.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 жовтня 2011
року ухвалу Печерського районного суду
міста Києва від 22 червня 2011 року в
частині вимог щодо перерахунку
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, та державної пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
за період з 1 січня 2004 року по 19 лютого
2010 року скасовано, а справу направлено
до суду першої інстанції для
продовження її розгляду. В іншій
частині ухвалу Печерського районного
суду міста Києва від 22 червня 2011 року
залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що оскільки адміністративний
позов ОСОБА_4 у частині позовних вимог
щодо перерахунку додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, та державної
пенсії для інвалідів, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, за період з 1 січня 2004 року
по 19 лютого 2010 року ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28 квітня 2011 року був залишений без
розгляду, то ОСОБА_4 має право
звернутися до суду про стягнення
вказаних коштів за даний період в
загальному порядку, а тому ухвала суду
першої інстанції про відмову у
відкритті провадження в частині
позовних вимог щодо перерахунку
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, та державної пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
за період з 1 січня 2004 року по 19 лютого
2010 року підлягає скасуванню, а справа
направленню до суду першої інстанції
для продовження її розгляду в цій
частині.

Ухвалою Печерського районного суду
міста Києва від 14 листопада 2011 року в
задоволенні клопотання ОСОБА_4 про
поновлення строку звернення до
адміністративного суду з позовом
відмовлено. Адміністративний позов
ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України про
перерахунок пенсії в частині позовних
вимог за період з 1 січня 2004 року по 19
лютого 2010 року включно залишено без
розгляду в зв'язку з пропущенням
позивачем строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин.

Постановляючи зазначену ухвалу суд
першої інстанції встановив, що ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом за період з 1
березня 2001 року по 18 лютого 2010 року, і що
в частині позовних вимог за період з 1
січня 2004 року по 19 лютого 2010 року ним
пропущено шестимісячний строк
звернення до суду, а клопотання
позивача про поновлення строку
звернення до адміністративного суду з
позовом в частині позовних вимог за
період з 1 січня 2004 року по 19 лютого 2010
року включно, не підлягає задоволенню,
оскільки ним необґрунтовано
поважність причин пропуску строку
звернення до суду з адміністративним
позовом.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 грудня 2011
року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено
без задоволення, а ухвалу Печерського
районного суду міста Києва від 14
листопада 2011 року - без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалу Печерського
районного суду міста Києва від 14
листопада 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 грудня 2011 року і направити справу
на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Статтею 49 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено права та
обов'язки осіб, які беруть участь у
справі.

Згідно частини 1 статті 51 Кодексу
адміністративного судочинства України
крім прав та обов'язків, визначених у
статті 49 цього Кодексу, позивач має
право в будь-який час до закінчення
судового розгляду збільшити або
зменшити розмір позовних вимог або
відмовитися від адміністративного
позову. Позивач має право відмовитися
від адміністративного позову у суді
апеляційної чи касаційної інстанції до
закінчення відповідно апеляційного чи
касаційного розгляду. Позивач має
право до початку судового розгляду
справи по суті змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Позивач може протягом всього часу
судового розгляду збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
подавши письмову заяву, яка
приєднується до справи. До початку
судового розгляду справи по суті
позивач може змінити підставу або
предмет адміністративного позову,
подавши письмову заяву, яка
приєднується до справи. Заява про зміну
позовних вимог повинна відповідати
вимогам, які встановлені цим Кодексом
для позовних заяв. У разі
невідповідності такої заяви вимогам
статті 106 цього Кодексу суд своєю
ухвалою повертає її позивачу. Ухвала
суду, прийнята за результатами
розгляду питання про прийняття заяви
про зміну позовних вимог, окремо не
оскаржується (частина 1 статті 137
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Відповідно до частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Перевіривши матеріали цієї справи та
проаналізувавши наведені норми права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що постановляючи оскаржувану
ухвалу від 14 листопада 2011 року про
залишення позовних вимог ОСОБА_4 до
Пенсійного фонду України про
перерахунок пенсії за період з 1 січня
2004 року по 19 лютого 2010 року без
розгляду, суд першої інстанції вірно
встановив, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, і що адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку. Однак суд першої
інстанції не врахував того, що до 14
листопада 2011 року, тобто до дати
постановлення оскаржуваної ухвали,
позивач неодноразово подавав у суд
письмові доповнення до позовної заяви
від 20 червня 2011 року. Згідно останнього
доповнення до позовної заяви ОСОБА_4
уточнив період його позовних вимог, а
саме: з 6 червня 1996 року по 28 лютого 2001
року, з 1 січня 2004 року по 19 лютого 2010
року, а також починаючи з 1 жовтня 2010
року, пославшись на постанову
Печерського районного суду міста Києва
від 12 жовтня 2010 року в адміністративній
справі № 2-а-189-1/10, якою його позовні
вимоги задоволено з 20 лютого 2010 року і
тільки по 1 жовтня 2010 року.

Тобто, суд першої інстанції не врахував
усіх заявлених ОСОБА_4 позовних вимог,
фактично частина позовних вимог
залишена без вирішення до цього часу.

Суд апеляційної інстанції ухвалою від
20 грудня 2011 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4 залишив без задоволення, а
ухвалу суду першої інстанції від 14
листопада 2011 року - без змін, дійшовши
висновку, що вказаним судом правильно
застосовано норми процесуального
права, а щодо посилання позивача на те,
що ним подавалися до суду першої
інстанції доповнення до позовної заяви
де він збільшував позовні вимоги та
просив суд зобов'язати відповідача
здійснити перерахунок розміру пенсії
за період з 1 жовтня 2010 року по 28 квітня
2011 року, апеляційний суд відмітив, що
провадження в цій частині позовних
вимог не відкрито та відповідне
рішення не приймалось, що унеможливлює
перегляд рішення в цій частині.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може
залишити поза увагою невирішення судом
першої інстанції питання щодо усіх
заявлених позовних вимог ОСОБА_4,
вважає, що допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
процесуального права порушують право
позивача на судовий захист.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду
міста Києва від 14 листопада 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 грудня 2011
року - скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України про
визнання протиправною бездіяльність
та зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії - направити до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.