Справа № 2а-1670/7768/12
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/57101/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Відділу Державної
виконавчої служби Лубенського
міжрайонного управління юстиції, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,
провадження в якій відкрито за
касаційними скаргами Відділу
Державної виконавчої служби
Лубенського міжрайонного управління
юстиції та ОСОБА_5 на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду першої інстанції з
позовом в якому просив: визнати
протиправними дії державного
виконавця ВДВС Лубенського МРУЮ щодо
ініціювання та внесення до суду
подання про примусове проникнення в
житло по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_4;
щодо проникнення 18.09.2012 року в дане
домоволодіння, проведення там опису та
арешту домоволодіння та земельної
ділянки, відмови у видачі копій ухвали
суду про проникнення в житло та акту
опису майна; визнати протиправними дії
начальника ВДВС Лубенського МРУЮ щодо
відмови у видачі копії акту опису
майна, скасування арешту та акту опису
майна від 18.09.2012 року, несвоєчасної
відповіді на звернення громадянина;
зобов'язати начальника ВДВС
Лубенського МРУЮ видати копію акту
арешту та опису майна від 18.09.2012 року і
скасувати акт державного виконавця про
арешт та опис майна по АДРЕСА_1.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суд від 8 липня 2013
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що ОСОБА_4 не надано
належних та допустимих доказів, що
підтверджують право власності на
вказане домоволодіння та земельну
ділянку, а тому в задоволенні позовних
вимог про скасування акту опису та
арешту майна від 18.09.2012 року слід
відмовити за безпідставністю.
Сторонами виконавчого провадження
№29089790 являються стягувач ОСОБА_5 та
боржник ОСОБА_6 Тобто, ОСОБА_4 не
являється учасником даного
виконавчого провадження та не має
права ознайомлюватися з матеріалами
виконавчого провадження, робити з них
виписки, знімати копії, а відтак,
відповідач не повинен направляти та
надавати йому будь-які документи, що
знаходяться у матеріалах виконавчого
провадження № 29089790.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року апеляційну скаргу позивача
задоволено частково, а саме: постанову
Полтавського окружного
адміністративного суд від 8 липня 2013
року в частині відмови в задоволенні
позовних вимог щодо скасування акту
державного виконавця про опис та арешт
майна по АДРЕСА_1 від 18.09.2012 року;
ухвалено в цій частині нову постанову,
якою позов задоволено; скасовано акт
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Лубенського міжрайонного управління
юстиції про опис та арешт майна по
АДРЕСА_1 від 18.09.2012 року; в іншій частині
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 липня 2013
року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, частково
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, мотивував своє рішення тим,
що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває
в володінні ОСОБА_4 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі - продажу від 14.08.2009 року, згідно
якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив
житловий будинок по АДРЕСА_1 та
земельну ділянку, що знаходиться по
зазначеній адресі. Зазначені договори
внесені та зареєстровані нотаріусом в
Державному реєстрі правочинів. Хоча
вказаний будинок ОСОБА_4 після його
придбання не був зареєстрований в
органах БТІ в передбаченому Законом
порядку, однак такий не може
розглядатися в якості житла боржника
чи іншого майна, яким він володіє.

У поданих касаційних скаргах, ВДВС
Лубенського міжрайонного управління
юстиції та ОСОБА_5 посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просять скасувати зазначене
судове рішення в частині задоволених
позовних вимог, рішення суду першої
інстанції в цій частині залишити в
силі, як скасованого помилково.

Касаційні скарги обґрунтовані тим, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими будівлями, що
знаходиться по АДРЕСА_1, укладений
14.08.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та
посвідчений приватним нотаріусом
Лубенського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, не пройшов державної
реєстрації, а отже відповідно до вимог
частини 3 статті 640 Цивільного кодексу
України не є укладеним, а тому
державний виконавець діяв на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження».

Касаційний розгляд справи проведено в
порядку письмового провадження,
відповідно до пункту 1 частини 1 статті
222 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

При здійсненні виконавчих дій в межах
виконавчого провадження № 29089790 з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-1563, виданого 28.09.2011 року
Лубенським міськрайонним судом
Полтавської області, про стягнення
солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_5 заборгованості в сумі 76248,00 грн.,
на підставі інформаційної довідки КП
«Лубенське МБТІ» про наявність
зареєстрованого за ОСОБА_6 будинку
АДРЕСА_1, листа відділу Держкомзему у м.
Лубни Полтавської області про
наявність приватизованої та
зареєстрованої за ОСОБА_6 земельної
ділянки по АДРЕСА_1 та згідно
ухвали Лубенського міськрайонного
суду від 22.08.2012 року у справі № 2-1563/2009
про надання дозволу на примусове
проникнення до житла ОСОБА_6 по АДРЕСА_1,
державним виконавцем ВДВС Лубенського
МРУЮ Матвієнком А.В. проведено опис та
накладено арешт на майно, а саме:
земельну ділянку по АДРЕСА_1 та
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

В результаті вчинення виконавчих дій,
державним виконавцем складені два
акти: 1) акт від 18.09.2012 року про
знаходження на подвір'ї за адресою:
АДРЕСА_1 рухомого майна - автомобіля, що
належить ОСОБА_4, рухомого майна, що
знаходиться в будинку та належить
ОСОБА_4, при цьому, майно належне ОСОБА_6
не значиться, ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 не
проживає; 2) акт від 18.09.2012 року опису та
арешту майна - земельної ділянки та
домоволодіння.

Акти складені у присутності ОСОБА_4 і
останнім здійснено запис-зауваження
про проникнення на територію житлового
будинку та про те, що вказаний будинок
належить йому згідно договору та
свідоцтва про право власності.

Позивач вважає такі дії відповідача
протиправними, обґрунтовуючи свою
позицію тим, що земельна ділянка та
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1
придбані ним у ОСОБА_6 14.08.2009 року на
підставі договорів купівлі-продажу,
які посвідчені нотаріусом та
зареєстровані в Державному реєстрі
правочинів.

ОСОБА_4 стверджує, що внаслідок
укладення зазначених договорів він
набув, а ОСОБА_6 втратив право власності
на зазначену земельну ділянку та
домоволодіння, а тому на вказане майно
не може бути накладено арешт в межах
виконавчого провадження по стягненню
заборгованості з ОСОБА_6

Відтак, дії ВДВС Лубенського МРУЮ щодо
арешту (опису) майна, яке знаходиться по
АДРЕСА_1, позивач вважає
неправомірними, акт опису та арешту
майна від 18.09.2012 таким, що підлягає
скасуванню, у зв'язку з чим останній
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначені
касаційні скарги підлягають
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Суди попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що звертаючись
до суду з поданням примусове
проникнення в житло державний
виконавець керувався положеннями
абзацу 10 частини 3 статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження», а
при здійсненні виконавчих дій щодо
проникнення у домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, керувався ухвалою
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 22.08.2012 року, яка
на момент здійснення такого
проникнення була чинною та не
скасованою.

З огляду на положення ст. 8 Закону
України «Про виконавче провадження»,
правильним є висновок судів попередніх
інстанцій, що сторонами виконавчого
провадження № 29089790 є стягувач ОСОБА_5
та боржник ОСОБА_6 Тобто, ОСОБА_4 не
являється учасником цього виконавчого
провадження та не має права
ознайомлюватися з матеріалами
виконавчого провадження, робити з них
виписки, знімати копії, а відтак,
відповідач не повинен направляти та
надавати йому будь-які документи, що
знаходяться у матеріалах виконавчого
провадження № 29089790, що
узгоджується з вимогами ст. 12 вказаного
Закону.

Враховуючи вищевикладене суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку щодо відмови в
задоволенні позовних вимог в частині
визнання протиправним дій посадових
осіб ВДВС Лубенського МРУЮ стосовно
ініціювання та внесення до суду
подання про примусове проникнення в
житло по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_4,
проникнення 18.09.2012 року в дане
домоволодіння, проведення там опису
домоволодіння та земельної ділянки,
відмови у видачі копій ухвали суду про
проникнення в житло та акту опису
майна, зобов'язання видати копію акту
арешту та опису майна від 18.09.2012 року.

В свою чергу, дійшовши висновку про
задоволення вимог касаційних скарг,
суд касаційної інстанції виходив з
наступного.

Матеріали справи містять копії
договорів купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими будівлями, що
знаходяться по АДРЕСА_1, та земельної
ділянки площею 0,0712 га по АДРЕСА_1, що
укладені 14.08.2009 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а
також посвідчені приватним нотаріусом
Лубенського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 (том І а.с. 19-22).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Питання щодо дійсності вищевказаних
договорів вже було предметом розгляду
у цивільній справі № 22ц-1690/2334/2012.

Зокрема, Лубенський міськрайонний суд
Полтавської області та Апеляційний суд
Полтавської області при розгляді
справи № 22ц-1690/2334/2012 за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи -
приватний нотаріус ОСОБА_8, ОСОБА_7,
ОСОБА_11, КП «Лубенське МБТІ», про
визнання договорів купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1 недійсними, та
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, приватного нотаріуса ОСОБА_8,
треті особи: Друга Лубенська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7, КП
«Лубенське МБТІ», про визнання дійсним
договору купівлі-продажу
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, від 14.08.2009, відмовили у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та
відмовили у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 про визнання дійсним
договору купівлі-продажу від 14.08.2009
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного між ним та ОСОБА_6 (том І а.с.
24-25). При розгляді вказаної справи
зазначеними судами встановлено, що
договори купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими будівлями, що
знаходяться по АДРЕСА_1, та земельної
ділянки площею 0,0712 га по АДРЕСА_1, що
укладені 14.08.2009 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, а також посвідчені приватним
нотаріусом Лубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, не
пройшли державної реєстрації, тому з
огляду на вимоги частини 3 статті 640
Цивільного кодексу України вони не є
укладеними. Відтак, вказані правочини
не є вчиненими.

Крім того, аналогічних висновків
дійшов Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 26.09.2012
року, в якій зазанчив що Апеляційний
суд Полтавської області при розгляді
справи № 22ц-1690/2334/2012 ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права (том І а.с. 129-130).

Згідно інформаційної довідки № 1759 від
09.11.2012 року, наданої КП «Лубенський
МБТІ», за боржником (ОСОБА_6)
зареєстровано будинок за адресою:
АДРЕСА_1, а також довідки № 639, наданої
відділом Держкомзему у м. Лубни, за
боржником (ОСОБА_6) зареєстровано
земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1.

Частиною першою ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Положенням абз. 4 ч. 2 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що арешт на майно боржника
може накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець має право звернути
стягнення на майно боржника, що
перебуває в інших осіб, а також на майно
та кошти, що належать боржнику від
інших осіб.

Враховуючи вищевикладені вимоги
матеріального права та встановлені
судами попередніх інстанцій обставини,
суд касаційної інстанції вважає
правильним висновок суду першої
інстанції, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що майно, на яке
накладено арешт в межах виконавчого
провадження, а саме, домоволодіння та
земельна ділянка, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, є його власністю, а
тому його права, свободи чи інтереси
жодним чином не порушені, що є
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Крім того, суд касаційної інстанції
звертає увагу на те, що особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту в порядку
встановленому ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» та ЦПК України.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
скасувати судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
рішення суду першої інстанції
вбачається, що при його ухвалені, суд не
допустив порушень норм матеріального
та процесуального права, які могли б
бути підставою для скасування чи зміни
судового рішення, та воно ухвалено
відповідно до закону і скасоване
помилково.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 226, 230, 231
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційні скарги Відділу Державної
виконавчої служби Лубенського
міжрайонного управління юстиції та
ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року у справі № 2а-1670/7768/12 скасувати,
а постанову Полтавського окружного
адміністративного суд від 8 липня 2013
року в даній справі залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска