Справа № 820/10033/14
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 р.
№ 820/10033/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Заічко О.В.,

при секретарі судового засідання
Демченко В.В.,

представники сторін - не прибули,

розглянувши у порядку письмового
провадження в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1 до Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного
адміністративного суду звернувся
позивач, ОСОБА_1 з адміністративним
позовом до Управління Держземагенства
у Харківському районі Харківської
області, в якому просить суд: визнати
протиправною відмову Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області стосовно
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, площею
0,0851 га ріллі для подальшого надання у
власність громадянці ОСОБА_1 для
ведення садівництва за межами
населеного пункту в садівничому
товаристві "Анна" на території Русько -
Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області; зобов'язати відділ Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області вчинити дії щодо
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, площею
0,0851 га ріллі для подальшого надання у
власність громадянці ОСОБА_1 для
ведення садівництва за межами
населеного пункту в садівничому
товаристві "Анна" на території Русько -
Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області.

В обґрунтування позову зазначила, що
12.09.2013 року звернулась до відповідача з
заявою щодо надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки НОМЕР_1,
орієнтованою площею 0,12 га, яка
розташована на території Русько -
Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області для ведення індивідуального
садівництва в садівницькому
товаристві "Анна". До вказаної заяви
було надано необхідний пакет
документів.

Позивачки зазначила, що 15.10.2013 року вона
отримала наказ відповідача
№ХА/:02:008/00000217, яким було надано
дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення у
власність вищезазначеної земельної
ділянки та було зобов'язано начальника
Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області при наданні проекту
землеустрою забезпечити його розгляд
на предмет погодження, реєстрації
земельної ділянки у Державному
земельному кадастрі та державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку відповідно до вимог
законодавства.

Відповідно до винесеного наказу
позивачкою було замовлено розробку
проекту землеустрою, котрий було
виготовлено та передано на розгляд
відповідача, який 14.04.2014 року виніс
Висновок № 338 про відмову у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

У судове засідання, призначене на
05.06.2014, позивач, повідомлена належним
чином про час, дату та місце розгляду
справи, не прибула. Через канцелярію
суду надала заяву про розгляд справи за
її відсутності.

Відповідач у судове засідання не
прибув, свого представника не направив.
Про дату, час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, що
підтверджується матеріалами справи,
про причини своєї неявки до суду не
повідомив, заяви про відкладення
розгляду справи чи розгляд справи за
його відсутності до суду не надавав. У
відповідності до ст. 35 КАС України
відповідач є належно повідомлений про
дату, час та місце судового засідання.

Таким чином, враховуючи положення ч.4
ст.122 КАС України, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі сторін, за
наявними в ній доказами, в порядку
письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється. Таким чином,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Оскільки матеріали справи містять
докази, які в своїй сукупності повно та
всебічно висвітлюють обставини
спірних правовідносин, а завданням
адміністративного судочинства України
згідно з ч.1 ст.2 КАС України є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, і неухильне дотримання
судом вимог даної норми процесуального
закону є обов'язковим в кожній
адміністративній справі, то спір
підлягає вирішенню на підставі наявних
у справі документів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, дійшов висновку про
задоволення позовних вимог з огляду на
наступне.

За матеріалами справи судом
встановлено, що позивач звернулась із
письмовою заявою від 12.09.2013 року до
Головного управління Держземагенства
у Харківській області щодо надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки НОМЕР_1, орієнтовною площею 0,12
га, яка розташована на території
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області для ведення індивідуального
садівництва в садівницькому
товаристві «Анна» (а.с. 35). До вказаної
заяви позивач долучила викопіювання з
кадастрової карти (плану) та інші
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, інформацію про віднесення
земельної ділянки до земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (довідка по формі
6-зем станом на 01.01.2013 року),
викопіювання з генерального плану
садового товариства, ксерокопію
паспорту, ксерокопію
ідентифікаційного коду, довідку з
садового товариства «Анна» та
ксерокопію свідоцтва про державну
реєстрацію садового товариства.

Судовим розглядом також з'ясовано, що
ОСОБА_1 отримала наказ Головного
Управління Держземагенства у
Харківській області від 15.10.2013 року за
№ХА/:02:008/00000217 «Про надання
дозволу на розроблення документації із
землеустрою», відповідно до якого
позивачці було дано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення у власність вищезазначеної
земельної ділянки та було зобов'язано
начальника Управління Держземагенства
у Харківському районі забезпечити
розгляд проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки на
предмет погодження, реєстрацію
земельної ділянки у Державному
земельному кадастрі та державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку (а.с. 34).

Суд зазначає, що Головне управління
Держземагентства у Харківській
області є територіальним органом
Держземагентства України у
Харківській області та згідно зі
статтею 122 Земельного кодексу України
та з Положенням про Головне управління
передає відповідно до закону земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб в межах області.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
встановлений статтею 118 Земельного
кодексу України.

З наявних матеріалів справи
вбачається, що на підставі зазначеного
наказу ОСОБА_1 було замовлено розробку
проекту землеустрою, який було
виготовлено та передано на розгляд до
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області (а.с. 9-30).

Проте, 14.04.2014 року позивачем було
отримано Висновок про відмову в
погодженні проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки № 338, з
якого вбачається, що згідно
представлених картографічних
матеріалів, земельна ділянка яка
відводиться, знаходиться
безпосередньо у прибережно-захисній
смузі водного об'єкта.

Відповідач, посилаючись на ст. 58, 59
Земельного кодексу України, якими,
зокрема, встановлено, що землі, зайняті
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм відносяться до земель водного
фонду; громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватись
виключно на умовах оренди земельні
ділянки прибережних захисних смуг для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо - відмовив у задоволенні заяви
ОСОБА_1 (а.с. 8).

Як з'ясовано судом, фактичною підставою
для прийняття спірного рішення про
відмову слугували судження суб'єкта
владних повноважень про перебування
спірної земельної ділянки, яку
планується відвести для ведення
садівництва за межами населеного
пункту в садівничому товаристві «Анна»
на території Русько-Тишківської
сільської ради Харківського району
Харківської області, земельна ділянка
яка відводиться, знаходиться
безпосередньо у прибережно-захисній
смузі водного об'єкта.

Жодних юридичних мотивів прийняття
спірної відмови суб'єкт власних
повноважень у тексті висновку не навів.

Перевіряючи відповідність закону
спірної відмови, суд зазначає, що
критерії правомірності рішень та діянь
суб'єкта владних повноважень викладені
законодавцем в ч.3 ст.2 КАС України.

Так, ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до Конституції України та
ст.1 Земельного Кодексу України земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави.

Статтею 2 Земельного Кодексу
передбачено, що земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Як передбачено статтею 33 Земельного
кодексу України, громадяни України
можуть мати на праві власності та
орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, використання земель
особистого селянського господарства
здійснюється відповідно до закону.

Пунктом "б" частини 1 статті 81
Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності.

Норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам визначені статтею
121 Земельного кодексу України. Так,
згідно з пунктом "б" частини 1 статті 121
Земельного кодексу України громадяни
України мають право на безоплатну
передачу їм земельних ділянок із
земель державної або комунальної
власності для ведення особистого
селянського господарства у розмірі не
більше 2,0 гектара.

Суд відмічає, що правовідносини з
приводу набуття громадянами права
приватної власності на земельні
ділянки унормовані, зокрема,
положеннями Земельного кодексу
України, згідно з ч.6 ст.118 якого
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу.

Судом встановлено, що у заяві від 12.09.2013
року, позивачкою зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри, а саме: для ведення
індивідуального садівництва в
садівницькому товаристві «Анна»,
земельна ділянка НОМЕР_1, орієнтовною
площею 0,12 га.

До заяви ОСОБА_1 додані викопіювання з
кадастрової карти (плану) або інші
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, інформація про віднесення
земельної ділянки до земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (довідка по формі
6-зем станом на 01.01.2013 року);
викопіювання з генерального плану
садового товариства; копія паспорту;
копія ідентифікаційного коду; довідка
із садового товариства; Свідоцтва про
державну реєстрацію садового
товариства.

Згідно з пунктом г частини першої
статті 121 Земельного кодексу України
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах - не більше
0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу
України визначено, що відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Статтею 12 Земельного кодексу України
визначено повноваження сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст, до яких належить:
розпорядження землями територіальних
громад; передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
викуп земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; організація
землеустрою; координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів;
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; обмеження,
тимчасова заборона (зупинення)
використання земель громадянами і
юридичними особами у разі порушення
ними вимог земельного законодавства;
підготовка висновків щодо вилучення
(викупу) та надання земельних ділянок
відповідно до цього Кодексу;
встановлення та зміна меж районів у
містах з районним поділом;
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок;
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; вирішення земельних
спорів; вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону.

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання з регулювання
земельних відносин.

Таким чином, суд зазначає, що у разі
звернення особи з заявою в порядку ст.118
Земельного кодексу України про надання
дозволу на розробку проекту земельної
документації, заява має бути
розглянута міською радою виключно на
пленарному засідання та, за
результатами розгляду заяви, має бути
прийнято відповідне рішення.

Суд звертає особливу увагу на ту
обставину, що відповідне рішення про
відмову у задоволенні клопотання
(заяви) згідно з наданими громадянами
документами повинно бути мотивоване,
із зазначенням підстав для такої
відмови.

Розв'язуючи спір, суд зауважує, що
відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами ст.11 КАС України, а
також наведених норм процесуального
закону, суд встановив, що в матеріалах
справи відсутні фактичні дані на
підтвердження факту існування
визначених ст. 118 Земельного кодексу
України перешкод у одержанні позивачем
дозволу на розроблення проекту
землеустрою.

Так, згідно з ч.5 ст.116 Земельного
кодексу України земельні ділянки, які
перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Проте, відповідачем не надано
відомостей про отримання спірної
земельної ділянки у власність або
користування згідно зі ст.ст.125 і 126
Земельного кодексу України.

З приводу доводу суб'єкта владних
повноважень щодо знаходження
земельної ділянки у
прибережно-захисній смузі суд
зазначає, що відповідно до ст. 60
Земельного кодексу України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності встановлюються прибережні
захисні смуги (ч.1 ст.60); прибережні
захисні смуги встановлюються по
берегах річок та навколо водойм уздовж
урізу води (у меженний період) шириною:
а) для малих річок, струмків і потічків,
а також ставків площею менш як 3 гектари
- 25 метрів; б) для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; в) для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. При крутизні
схилів більше трьох градусів
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється (ч.2 ст.60);
уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води. Прибережні
захисні смуги встановлюються за
окремими проектами землеустрою. Межі
встановлених прибережних захисних
смуг і пляжних зон зазначаються в
документації з землеустрою,
кадастрових планах земельних ділянок,
а також у містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

З положень наведеної норми кодексу
слідує, що ширина прибережної захисної
смуги залежить від категорії водного
об'єкту та визначається документацією
з землеустрою.

Між тим, у ході розгляду справи суб'єкт
владних повноважень не подав до суду
взагалі жодних належних та допустимих
у розумінні ст. 70 КАС України доказів
знаходження спірної земельної ділянки
чи її частини в межах прибережної
захисної смуги.

Стосовно посилання відповідача на
запроваджені приписами ст. 58, ст. 59
Земельного кодексу України обмеження,
суд відмічає, що матеріали справи не
містять жодних фактичних даних, які б
засвідчували, що позивач має намір
допустити порушення приписів
перелічених норм закону.

Так, відповідно рішення виконавчого
комітету Харківської районної ради
народних депутатів Харківської
області від 21.03.1989 року за №218
садівничому товариству «Анна» було
надано в безстрокове користування
земельну ділянку загальною площею 7, 9
га для організації колективного саду.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Харківської районної ради
народних депутатів Харківської
області від 16.10.1990 року за №950 «Про
відвід земель під колективні сади»
садівничому тористу «Анна» було
додатково відведено в постійне
користування земельну ділянку площею 0,
33 га.

Згідно рішення виконкому
Русько-Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області за №5/54 від 14.03.1995 року
садівничому товариству «Анна» було
додатково виділено земельну ділянку
площею 8 га для розширення меж
землекористування.

Відповідно до довідки виданої
садівничим товариством «Анна» за №263
від 16.08.2013 року ОСОБА_1 є членом
садівничого товариства «Анна» і має
неприватизовану земельну ділянку
НОМЕР_1 (а.с. 51).

Відповідно до викопіровки з
Генерального плану селища Руські Тишки
Харківського району Харківської
області земельна ділянка НОМЕР_1
входить до меж садівничого товариства
«Анна» (а.с. 24-28).

Згідно ст. 35 Земельного кодексу України
громадяни України із земель державної
і комунальної власності мають право
набувати безоплатно у власність
земельні ділянки для ведення
індивідуального або колективного
садівництва, приватизація земельної
ділянки громадянином - членом
садівницького товариства здійснюється
без згоди на те інших членів цього
товариства.

Отже, відносно доводу відповідача про
входження спірної земельної ділянки
безпосередньо у прибрежно-захисній
смузі зазначена обставина не
підтверджується матеріалами справи.
Крім того, станом на момент прийняття
спірної відмови проект землеустрою
згаданої земельної ділянки входить до
території садівничого товариства
«Анна», якому Рішенням № 5/54 від 14
березня 1995 року Рускотишковською
селищною радою виділена земельна
ділянка, розміром 8 га для розширення
меж садівничого товариства.

Відтак, дана обставина не може
слугувати підставою для прийняття
правомірного висновку про відмову у
погодженні проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, позаяк
не передбачена законом.

Додатково при вирішенні спору по суті
суд зважає, що за правилом ч.8 ст.118
Земельного кодексу України проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки погоджується в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу.

За правилами ст. 186 -1 Земельного кодексу
України проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин ч.1 ст. 186-1); проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у межах населеного пункту або
земельної ділянки за межами населеного
пункту, на якій розташовано об'єкт
будівництва або планується
розташування такого об'єкта, подається
також на погодження до органу
містобудування та архітектури (ч.2 ст.
186-1 цього Кодексу); проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки:
природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення,
земельної ділянки, розташованої на
території чи в межах об'єкта
природно-заповідного фонду або в межах
прибережної захисної смуги, підлягає
також погодженню з природоохоронним
органом; історико-культурного
призначення, земельної ділянки,
розташованої на території історичних
ареалів населених місць, земельної
ділянки, на якій розміщені об'єкти
культурної спадщини, підлягає також
погодженню з органом охорони
культурної спадщини;
лісогосподарського призначення
підлягає також погодженню з органом
лісового господарства; водного фонду
підлягає також погодженню з органом
водного господарства (ч.3 ст. 186-1);
розробник подає на погодження до
відповідного територіального органу
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин,
оригінал проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, а до
органів виконавчої влади, зазначених у
частинах другій і третій цієї статті, -
завірені ним копії проекту (ч.4 ст. 186-1);
органи виконавчої влади, зазначені в
частинах першій - третій цієї статті,
зобов'язані протягом десяти робочих
днів з дня одержання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (копії такого проекту)
безоплатно надати свої висновки про
його погодження або відмову в такому
погодженні (ч.5 ст. 186-1); підставою для
відмови у погодженні проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки може бути лише невідповідність
його положень вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації. У разі
якщо проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект подається
замовником або розробником до
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин,
або його територіального органу для
здійснення такої експертизи (ч.6 ст. 186-1).

Утім, відповідно до пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок (затверджено
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 05.11.2004р. №434, зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 22.11.2004
№1470/10069) у разі відсутності належної
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг водних
об'єктів, природоохоронний орган
забезпечує їх збереження, шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 08.05.1996р. №486 "Про
затвердження Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них", з урахуванням
конкретної ситуації.

Отже, вирішення питання стосовно
перетинання фактичних меж прибережної
захисної смуги та спірної земельної
ділянки відповідно до ст.ст.118, ст. 186-1
Земельного кодексу України,
відноситься до дискреційних
повноважень органу з охорони
навколишнього природного середовища, а
не РДА, і порядок реалізації означених
дискреційних повноважень встановлено
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 05.11.2004 №434.

Виконуючи вимоги ст. 11 КАС України, суд
зазначає, що Відділ Держземагентства у
Харківській області всі відомості,
котрі характеризують спірну земельну
ділянку, зокрема, за ознаками
знаходження у власності чи
користуванні інших осіб згідно з
ст.ст.125 і 126 Земельного кодексу України,
належності до земель, зайнятих морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм відносяться до
земель водного фонду, згідно до вимог
ст. 58 Земельного кодексу України - не
навів, доказів в обґрунтування
правомірності висновку стосовно
відмови у погодженні проекту
землеустрою щодо відведення ОСОБА_1
земельної ділянки - не надав.

З одержаних судом і приєднаних до
справи документів випливає, що згадані
відомості відповідач при прийнятті
рішення за письмовим зверненням
позивача не збирались, не вивчались, в
основу мотивів спірної відмови та
оскаржуваного висновку - не
покладались.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Оцінивши обґрунтованість доводів
позивача, з'ясувавши обставини спірних
правовідносин та перевіривши їх
добутими доказами, суд доходить
висновку, що в ході розгляду справи
суб'єкт владних повноважень за
правилами ч.2 ст.71 КАС України не довів
правомірності та обґрунтованості
мотивів, покладених в основу спірного
висновку про відмову у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, у зв'язку з чим
позовні вимоги підлягають задоволенню
в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.8-14, 71, 86, 128, 159, 160-163, 167, 186,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити у повному
обсязі.

Визнати неправомірними дії Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області щодо відмови
ОСОБА_1 стосовно погодження проекту
землеустрою по відведенню земельної
ділянки, площею 0,0851 га ріллі для
подальшого надання у власність
громадянці ОСОБА_1 для ведення
садівництва за межами населеного
пункту в садівничому товаристві "Анна"
на території Русько - Тишківської
сільської ради Харківського району
Харківської області.

Зобов'язати Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області вчинити дії щодо
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, площею
0,0851 га ріллі для подальшого надання у
власність громадянці ОСОБА_1 для
ведення садівництва за межами
населеного пункту в садівничому
товаристві "Анна" на території Русько -
Тишківської сільської ради
Харківського району Харківської
області.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків для подачі
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Заічко О.В.