Справа № 872/13209/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 рокусправа № 2а-9505/10/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року у справі №2а-9505/10/0470 за
адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю «Степове» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 28 липня 2010 року звернулося до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Степове»
(далі - ТОВ «Степове»), в якому просить
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 17 426,19 грн., та пеню за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 502,08 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
січня 2011 року у задоволенні позову
відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду,
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати оскаржувану
постанову, та прийняти нову, якою
задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
відповідачем було порушено вимоги
статей 19,20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», а саме не сплачено в
добровільному порядку
адміністративно-господарські санкції
та нараховану пеню за невиконання
нормативів з працевлаштування на
підприємстві визначеної законом
кількості інвалідів за 2009 рік. Вказує
на те, що працівника ОСОБА_1 не може бути
зараховано до середньооблікової
кількості штатних працівників, яким
відповідно до законодавства
встановлена інвалідність, оскільки цей
працівник відпрацював в ТОВ «Степове» 3
місяці у звітному періоді.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
суд апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
відповідно до звіту форми №10-ПІ про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів на 2009 рік середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу ТОВ «Степове»
складає 42 особи; кількість штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» - 2 особи, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність склала 2 особи (а.с. 5).

Позивачем проведено документальну
перевірку стану виконання ст. 19 та ст. 20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від
21.03.1992 року № 875-ХII ТОВ «Степове», про що
складено відповідний акт від 15.06.2010
року № 296 (а.с.6).

Перевіркою встановлено, що працівника
ОСОБА_1 не може бути зараховано до
середньооблікової кількості штатних
працівників, яким відповідно до
законодавства встановлена
інвалідність, оскільки ця особа
працювала протягом 3 місяців у ТОВ
«Степове» (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що у
ТОВ «Степове» працювала особа, якій
відповідно до вимог чинного
законодавства було встановлено групу
інвалідності ОСОБА_2 з 05.05.2009 року по
18.04.2010 року та особа, якій відповідно до
вимог чинного законодавства було
встановлено групу інвалідності ОСОБА_1
з 01.08.2009 року по 02.11.2009 року, що
підтверджується наказами про
прийняття на роботу та припинення
трудового договору (а.с.36-39).

Інформаційним листом Фонду
соціального захисту інвалідів від 27
січня 2009 року № 1/6-30/06 «Щодо
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів»
повідомлено, що норми щодо
працевлаштування інвалідів будуть
вважатися виконаними, якщо інвалід
пропрацював на підприємстві 6 місяців
звітного року.

Таким чином, ОСОБА_1 працювала менш ніж 6
місяців 2009 року і тому неможливо
вважати, що відповідач працевлаштував
двох осіб, яким відповідно до вимог
чинного законодавства було
встановлено групу інвалідності,
оскільки працевлаштованих вважати
можливо лише ОСОБА_2, і тому повинен
вжити заходів щодо працевлаштування
одного інваліда.

Вирішуючи спір між сторонами та
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем були вжиті всі
необхідні заходи для забезпечення
реалізації прав інвалідів на
працевлаштування, що свідчить про
проведення відповідачем належної
роботи з питань забезпечення інвалідів
працею та виконання передбаченого
діючим законодавством нормативу.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" передбачає, що для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з ст.20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Відповідно до статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, з огляду і
на приписи Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року №
70, роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
інвалід, який не досяг пенсійного віку,
не працює, але бажає працювати, має
право бути зареєстрованим у державній
службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» вбачається, що
обов'язок щодо працевлаштування
інвалідів покладено як на суб'єктів
господарювання так і на державу, від
імені якої діють відповідні державні
служби зайнятості.

Отже, згідно вимог Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатися пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до ст.20 Закону України
«Про зайнятість населення», який був
чинним у звітному 2009 році,
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих міць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день.

Таким чином, суд апеляційної
інстанції зазначає, що обов'язок
суб'єкта господарювання полягає не
лише у виділенні та створенні робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
створенні умов праці, а і у наданні
щомісячно інформації державній службі
зайнятості, необхідної для
працевлаштування інвалідів, що прямо
передбачено ст.18 Закону.

Встановлені обставини справи
свідчать про те, що відповідачем подано
звіт форми 3-ПН з інформацією щодо
можливості працевлаштування інвалідів
станом на 01.11.2009 року, 01.10.2009 року, 01.09.2009
року, 01.08.2009 року, 01.07.2009 року (а.с.27-31). У
вказаних звітах до Софіївського
районного центру зайнятості було
зазначено про наявність 1 вакансії для
працевлаштування осіб вказаної
категорії станом на 01.11.2009 року, 01.10.2009
року, 01.09.2009 року, 01.08.2009 року, 01.07.2009 року.

З огляду на подані звіти,
Софіївським районним центром
зайнятості протягом 2009 року на
підприємство було видано п'ять
направлень для працевлаштування осіб з
обмеженими фізичними можливостями, із
них 3 відмова особи з різних причин та 2
до роботодавця не з'явились, про що
свідчать корінці направлень від 08.12.2009
року, 01.12.2009 року, 29.04.2009 року, 24.11.2009 року
та від 03.09.2009 року (а.с.21-26).

Таким чином, судом встановлено, що
відповідач нерегулярно інформував
центр зайнятості про наявність у нього
вакансій для працевлаштування
інвалідів.

Отже, встановлені обставини
справи свідчать про бездіяльність
відповідача щодо щомісячного
інформування державних органів про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів, а відтак
свідчить про невжиття заходів
спрямованих на виконання нормативу,
встановленого ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Таким чином, з урахуванням вимог
ст.20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» та приймаючи до уваги поданий
відповідачем звіт форми №10-ПІ, в якому
відповідачем самостійно визначено
наступні показники: середньооблікова
кількість штатних працівників - 42;
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 2; кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» - 2; фонд оплати
праці штатних працівників - 731,9 тис.грн.,
середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 17 426,19 грн.; сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів - 17426,19
грн., Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів обґрунтовано пред'явило
вимоги до відповідача щодо стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 17426,19 грн. та пені, у зв'язку з
порушенням термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій, що передбачено ч.2 ст.20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Аналогічна правова позиція
висловлена Верховним Судом України
(постанови від 17.09.2013 року у справі
№21-227а13, від 11.02.2014 року у справі 21-485а13).

Відповідно до ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів дійшла висновку про
ухвалення судом першої інстанції
рішення з порушенням норм
матеріального права та без
встановлення усіх обставин справи.
Вказане призвело до неправильного
вирішення справи і є підставою для
скасування постанови суду та прийняття
нової постанови про задоволення
позову.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 198,
статтями 202, 207 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
січня 2011 року у справі №2а-9505/10/0470 -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Степове» на користь
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 17 426 (сімнадцять тисяч
чотириста двадцять шість) гривень 19
копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Степове» на користь
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів пеню за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 502 (п'ятсот дві) гривні
08 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови
виготовлений 19 травня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко