Справа № 2а-0370/876/12
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
Справа №
1166/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Матковської З.М., Ліщинського А.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 24.04.2012 року
у справі за адміністративним позовом
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення коштів,
одержаних за таким договором, -

В С Т А Н О В И В:

Ківерцівська міжрайонна державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Волинській
області (далі - позивач, Ківерцівська
МДПІ) звернулась з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, в якому
просить визнати недійсним договір
купівлі-продажу №04-01/10-1, укладений між
відповідачами 04.01.2010 року, та стягнути в
дохід держави з СПД ОСОБА_1 150185,65 грн.,
одержаних за нікчемним правочином.

Волинський окружний адміністративний
суд постановою від 24.04.2012 року у
задоволенні позову відмовив.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила Ківерцівська МДПІ, подавши
на неї апеляційну скаргу.

Позивач зазначає, що не погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає, що постанова підлягає
скасуванню.

Звертає увагу на невірне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Зокрема, зазначає, що в ході проведення
позапланової виїзної перевірки СПД
ОСОБА_1 з питань достовірності
формування податкових зобов'язань та
податкового кредиту за період з 01.07.2011
року по 31.07.2011 року податковим органом
було встановлено завищення
податкового кредиту за вказаний період
на суму 25031 грн. внаслідок віднесення до
податкового кредиту сум ПДВ за
нікчемним правочином, укладеним із СПД
ОСОБА_2 Так, в ході перевірки відповідно
до наданих первинних документів не
було встановлено факту
транспортування ТМЦ від постачальника
до покупця у зв'язку з відсутністю
товарно-транспортних накладних,
подорожніх листів тощо, як і не було
встановлено факту одержання товару
покупцем. Крім того, перевіркою не було
встановлено факту оплати покупцем за
придбаний товар. Ківерцівська МДПІ
зазначає, що правочин, укладений між
СПД ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2, не спричинив
реального настання правових наслідків,
отже є нікчемним. Дані доводи не були
взяті до уваги судом першої інстанції
при ухваленні оскаржуваного рішення.

Сторони правом на участь у судовому
засіданні не скористалися, у зв'язку з
чим справа розглядалася в порядку
письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Ківерцівською РДА
17.08.2001 року. Згідно свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість № 53416959 ОСОБА_1 є платником ПДВ
з 31.01.2006 року.

ОСОБА_2 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Ківерцівською РДА
25.03.2005 року та 18.04.2005 року останньому
було видано свідоцтво платника НОМЕР_1.

04.01.2010 року між СПД ОСОБА_2 (продавець) та
СПД ОСОБА_1 (покупець) був укладений
договір купівлі-продажу № 04-01/10-1,
предметом якого є поставка товарів.

На виконання зазначеного договору
протягом липня 2011 року СПД ОСОБА_2
здійснив дві поставки ТМЦ (одноразовий
посуд, пакети-майка, пакети фасувальні
тощо) на адресу СПД ОСОБА_1, що
підтверджується видатковими та
податковими накладними від 22 та 29 липня
2011 року. Загальний обсяг поставки
становив 150185,65 грн., в тому числі ПДВ -
25030,94 грн.

Суму ПДВ в розмірі 25030,94 грн. СПД ОСОБА_1
включив до податкового кредиту липня
2011 року, що відображено у декларації з
ПДВ за липень 2011 року та реєстрі
отриманих податкових накладних у липні
2011 року.

На підтвердження факту проведення
розрахунків за придбаний товар
відповідачами надано суду виписки по
особовому рахунку СПД ОСОБА_1, з яких
вбачається перерахування коштів в
серпні 2011 року на рахунок СПД ОСОБА_2 з
призначенням платежу: оплата за товар
згідно накладної від 22.07.2011 року.

Приводом для звернення Ківерцівської
МДПІ до суду із даним позовом став акт
від 22.12.2011 року № 984/17-НОМЕР_2 про
результати позапланової виїзної
перевірки СПД ОСОБА_1 з питань
достовірності формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту за
період з 01.07.2011 року по 31.07.2011 року, в
ході якої встановлено порушення СПД
ОСОБА_1 вимог п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст.
201 Податкового кодексу України (далі -
ПК України), в результаті чого завищено
податковий кредит за вказаний період
на 25031 грн.

Висновок податкового органу про
завищення СПД ОСОБА_1 податкового
кредиту за період з 01.07.2011 року по 31.07.2011
року базується на тому, що угоди по
придбанню від СПД ОСОБА_2
товарно-матеріальних цінностей мають
протиправний характер, суперечать
інтересам держави, здійснені без мети
настання реальних наслідків, отже є
нікчемними в силу закону. На
підтвердження зазначеної позиції
Ківерцівська МДПІ вказує про
відсутність фактичних поставок
товарів та проведення оплати.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу
України передбачає, що зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 2 статті 215,
частини 1 статті 216 Цивільного кодексу
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 Цивільного кодексу України, зокрема
це: правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до статті 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути, на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади, визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання
зобов'язання недійсним відповідно до
частини 1 статті 207 Господарського
кодексу України є, зокрема, його
вчинення з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність вчинення зобов'язання і
суперечність його мети інтересам
держави та суспільства і прагнули або
свідомо допускали настання
протиправних наслідків.

Отже при кваліфікації правочину за
статтею 228 Цивільного кодексу України
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін.

Відповідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 181 ПК України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V ПК
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(пункт 201.10 статті 201 ПК України).

Отже, ПК України визначає, що
обов'язковою умовою для правомірного
формування платником податків
податкового кредиту є податкова
накладна, яка засвідчує факт придбання
товарів (послуг) з метою їх подальшого
використання в межах господарської
діяльності.

Факт придбання СПД ОСОБА_1 товарів у СПД
ОСОБА_2 підтверджується дослідженими в
судовому засіданні судом першої
інстанції доказами та повністю
узгоджується із його господарською
діяльністю, оскільки така діяльність
спрямована на подальшу реалізацію
придбаних товарів іншим контрагентам.

Зокрема, зі справи вбачається, що між
СПД ОСОБА_1 як постачальником укладено
договори поставки №13-07/09-1 від 13.07.2009
року із покупцем ТОВ «Ресторан
Театральний» та № 1512/10-1Е/2009 від 15.12.2010
року із покупцем ТОВ ТВК «Львівхолод»,
відповідно до яких СПД ОСОБА_1 протягом
липня 2011 року здійснював поставки
раніше придбаного у СПД ОСОБА_2 товару,
що підтверджується видатковими та
податковими накладними від 06, 12, 19, 22 та
29 липня 2011 року. Банківські виписки по
особовому рахунку СПД ОСОБА_1 свідчать
про проведення розрахунків за
поставлений ним товар.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
досліджені ним первинні документи
свідчать про виконання сторонами
договору купівлі-продажу від 04.10.2010
року своїх господарських зобов'язань,
отже реальність здійснених
господарських операцій. Крім того,
матеріалами справи підтверджується
неодноразове здійснення таких
операцій між СПД ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2
На підтвердження вказаної обставини
відповідачем ОСОБА_2 надано суду копії
декларацій з ПДВ за січень, травень,
червень, серпень 2011 року з реєстром
виданих та отриманих податкових
накладних, з яких вбачається, що одним з
контрагентів останнього є СПД ОСОБА_1

Суд першої інстанції правомірно
відкинув доводи Ківерцівської МДПІ про
те, що при перевірці СПД ОСОБА_1 не було
надано товарно-транспортних накладних,
подорожніх листів, що в свою чергу
свідчить про відсутність факту
транспортування товару та його
одержання.

Як встановлено судом першої інстанції,
СПД ОСОБА_1 у власній господарській
діяльності використовує орендований
автомобіль марки Мерседес-Бенц, д.н.з.
НОМЕР_3, згідно договору оренди №11-001-О,
укладеного 04.01.2011 року із СПД ОСОБА_2
Також матеріалами справи
підтверджується та обставина, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснюють свою
господарську діяльність на території
одного населеного пункту, а саме: в м.
Ківерці Волинської обл.

Тому є законним висновок суду першої
інстанції щодо можливості здійснення
СПД ОСОБА_1 самостійного
транспортування придбаного товару та
подальшу його доставку покупцям. При
цьому суд враховує і те, що предметом
поставок був товар, який не є об'ємний,
габаритний чи важкий (одноразовий
посуд, пакети тощо), і для його
транспортування відсутня необхідність
у залученні додаткової техніки, окрім
власного транспортного засобу.

Посилання Ківерцівської МДПІ на
відсутність у СПД ОСОБА_1 складських
приміщень також правомірно відкинуті
судом першої інстанції, оскільки
зазначений підприємець не позбавлений
можливості зберігати товар за місцем
свого проживання, у автомобілі тощо.

У відповідності до ч. 3 ст. 228 Цивільного
кодексу України у разі недодержання
вимоги щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тому суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду
попередньої інстанції про те, що
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами наявність у
відповідачів чи одного з них умислу на
вчинення правочину з метою, що завідомо
суперечить інтересам держави, не
обґрунтовано, чому саме стягненню в
дохід держави підлягає лише одержане
за угодою СПД ОСОБА_1

В той же час факт реального здійснення
господарських операцій з поставки
товарів, дана обставина
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам статті 9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні» та підпункту 2.4
пункту 2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704 в частині їх оформлення.

Таким чином, підстави для задоволення
позовних вимог Ківерцівської МДПІ про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення коштів,
одержаних за таким договором відсутні.

Отже доводи апеляційної скарги
законності висновків суду першої
інстанції не спростовують, у зв'язку з
чим підстави для скасування чи зміни
оскаржуваної постанови суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ківерцівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області
залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 24.04.2012 року
у справі № 2а/0370/876/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді А.М. Ліщинський

З.М. Матковська