Справа № 812/3373/14
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/3373/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Борзаниці С.В.

при секретарі судового засідання:
Величко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
адміністративним позовом прокуратури
Луганської області до Луганської
обласної ради про визнання
протиправним та скасування пункту 1
рішення президії Луганської обласної
ради від 12 травня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного
адміністративного суду надійшов позов
прокуратури Луганської області до
Луганської обласної ради (далі за
текстом - Відповідач) про визнання
протиправним та скасування пункту 1
рішення президії Луганської обласної
ради від 12 травня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог
позивач послався на наступне.
Прокуратурою Луганської області під
час проведення перевірки в порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів щодо рішень, прийнятих
президією Луганської обласної ради,
було встановлено, що 12.05.2014 президією
Луганської обласної ради було прийнято
рішення, пунктом 1 якого схвалено та
прийнято заяву президії Луганської
обласної ради стосовно
суспільно-політичної ситуації в
Луганській області. Зазначену
інформацію розміщено на офіційному
сайті Відповідача. У зазначеній заяві
президії схвалено та підтримано
результати так званого «референдуму»
щодо підтримки державної
самостійності Луганської народної
республіки, який начебто проведено в
Луганській області 11.05.2014. Окрім того,
президія закликала органи центральної
влади України в надзвичайному порядку
внести зміни до Конституції України
стосовно встановлення федеративного
устрою в державі та надання державного
статусу російській мові. При прийнятті
вказаної заяви Відповідач перевищив
надані законодавством повноваження,
оскільки відповідно до положень ст. 57
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» до його
відома відноситься розгляд та внесення
пропозицій голові ради про скликання
сесії обласної ради, з питань порядку
денного сесії, координація діяльності
депутатів, постійних комісій та
виконання інших функцій, які носять
дорадчий характер. Позивач зазначає, що
у п. 1 рішення президією схвалено та
підтримано результати так званого
«референдуму» що підтримки державної
самостійності Луганської народної
республіки. Згідно статті 73
Констатуції України питання про зміну
території України вирішується
виключно всеукраїнським референдумом,
який призначається Верховною радою
України. Проведення референдуму з того
чи іншого питання в межах окремої
адміністративно-територіальної
одиниці чинним законодавством не
передбачено. На підставі викладеного
прокуратура Луганської області
просила визнати протиправним та
скасувати п. 1 рішення президії
Луганської обласної ради від 12.05.2014.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані сторонами докази, суд вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(далі за текстом - Закон 280/97) органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Конституція України також закріплює
ряд принципів, важливих з точки зору
функціонування місцевого
самоврядування як однієї з передумов
правової держави.

Зокрема, у статті 5 Конституції України
зазначається, що носієм суверенітету і
єдиним джерелом влади в Україні є
народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

В Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування (стаття 7).
Громадяни мають право брати участь в
управлінні державними
справами…(стаття 38). Народне
волевиявлення здійснюється через
вибори, референдум та інші форми
безпосередньої демократії (стаття 69).

Людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави (стаття 3).
Обов'язок держави - захищати життя
людини (частина 2 статті 27).

Кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань
(частина 5 статті 55).

Місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради ( стаття 140).

Відповідно до статті 72 Конституції
України всеукраїнський референдум
призначається Верховною Радою України
або Президентом України відповідно до
їхніх повноважень, встановлених цією
Конституцією.

Всеукраїнський референдум
проголошується за народною
ініціативою на вимогу не менш як трьох
мільйонів громадян України, які мають
право голосу, за умови, що підписи щодо
призначення референдуму зібрано не
менш як у двох третинах областей і не
менш як по сто тисяч підписів у кожній
області.

Статтею 73 Конституції України
визначено, що виключно всеукраїнським
референдумом вирішуються питання про
зміну території України.

Відповідно до ст. 2 Закону 280/97 місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Статтею 43 Закону 280/97 визначений
перелік питань, які вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
обласної ради. Обласні ради можуть
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, віднесені до
їх відання цим та іншими законами.

Згідно статті 59 Закону 280/97 рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Відповідно до статті 71 Закону 280/97
територіальні громади, органи та
посадові особи місцевого
самоврядування самостійно реалізують
надані їм повноваження.

Статтею 57 Закону 280/97 визначено, що
районна, обласна рада може утворити
президію (колегію) ради. Президія
(колегія) ради є дорадчим органом ради,
який попередньо готує узгоджені
пропозиції і рекомендації з питань, що
передбачається внести на розгляд ради.
Президія (колегія) ради може приймати
рішення, які мають дорадчий характер.

Відповідно до ч. 1 статті 73 Закону 280/97
акти ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Стаття 3 Європейської хартії Місцевого
самоврядування, ратифікованої Законом
України №452/97-ВР від 15.07.1997 року,
визначає сутність місцевого
самоврядування як права і спроможності
органів місцевого самоврядування в
межах закону здійснювати регулювання і
управління суттєвою часткою
суспільних справ, які належать до їх
компетенції, в інтересах місцевого
населення.

Стаття 4 Хартії передбачає, що головні
повноваження і функції місцевої влади
визначаються конституцією або законом.
Однак це положення не перешкоджає
наділенню місцевої влади
повноваженнями і функціями для
спеціальних цілей відповідно до
закону. Місцева влада в межах закону
має повне право вільно вирішувати
будь-яке питання, яке не вилучене із
сфери її компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України
від 06.11.2012 № 5475-VІ «Про всеукраїнський
референдум» (далі за текстом - Закон №
5475-VІ) всеукраїнський референдум є
однією з форм безпосередньої
демократії в Україні, способом
здійснення влади безпосередньо
Українським народом, що полягає у
прийнятті (затвердженні) громадянами
України (далі - громадяни) рішень з
питань загальнодержавного значення
шляхом таємного голосування в порядку,
встановленому цим Законом.

Порядок підготовки і проведення
всеукраїнського референдуму
регулюється Конституцією України, цим
Законом, а також іншими законодавчими
актами України.

Статтею 15 Закону № 5475-VІ визначено, що
всеукраїнський референдум за народною
ініціативою - це форма прийняття
громадянами України рішень з питань
загальнодержавного значення з
урахуванням обмежень, встановлених
Конституцією України та цим Законом.
Шляхом всеукраїнського референдуму за
народною ініціативою Український
народ як носій суверенітету і єдине
джерело влади в Україні може
реалізувати своє виключне право
визначати і змінювати конституційний
лад в Україні шляхом прийняття
Конституції України (установчу владу) у
порядку, який визначений цим Законом.

Згідно статті 28 Закону № 5475-VІ
Президент України після отримання
рішення Центральної виборчої комісії
про загальні підсумки збирання
підписів громадян України під вимогою
про проведення всеукраїнського
референдуму та виконанні вимог частини
восьмої статті 22 цього Закону видає
указ про проголошення референдуму із
зазначенням дати його проведення та
сформульованими питаннями або
проектом закону, що виносяться на
всеукраїнський референдум.

Указом Президента України про
призначення всеукраїнського
референдуму за народною ініціативою
визначається дата його проведення,
якою є остання неділя
п'ятдесятиденного строку від дня
видання указу.

Відповідно до статті 94 Закону № 5475-VІ
Центральна виборча комісія на своєму
засіданні оголошує результати
всеукраїнського референдуму, про що
зазначається у протоколі засідання
комісії. Офіційним оголошенням
результатів всеукраїнського
референдуму є оголошення головуючим на
засіданні Центральної виборчої
комісії результатів всеукраїнського
референдуму. Оприлюднення результатів
всеукраїнського референдуму
здійснюється Центральною виборчою
комісією не пізніше ніж на третій день
з дня офіційного оголошення
Центральною виборчою комісією
результатів всеукраїнського
референдуму шляхом опублікування в
газетах "Голос України" та "Урядовий
кур'єр" та оприлюднюються в інших
засобах масової інформації.

Судом встановлено, що оскаржуваним
пунктом рішення президії Луганської
обласної ради від 12 травня 2014 року
остання за наслідком обговорення
громадсько-політичної ситуації в
Луганській області вирішила прийняти
заяву президії Луганської обласної
ради, що додається.

Заява складається з шести абзаців
наступного змісту:

«11 травня в Луганській області
відбувся народний референдум, в ході
якого мешканці регіону переконливо
виразили свою волю та
продемонстрували: вони не бажають жити
в такій Україні, якою вона стала
сьогодні.

Абсолютна більшість людей голосувала
за право самим визначати, як жити. Це
право їм може надати перехід України до
федеративного державного устрою. І
тому ми вимагаємо від діючої
центральної влади почути
волевиявлення народу і негайно, у
надзвичайному порядку, внести зміни до
Конституції, які забезпечать процес
федералізації. У ситуації, яка
склалась, це - єдиний варіант та
останній шанс зберегти Україну. В
іншому випадку відповідальність за
розвал держави повністю ляже саме на
центральну владу.

Ще одне принципове рішення, яке має
бути прийнято без зволікань, -
законодавче закріплення державного
статусу російської мови.

Вкрай важливо в нинішній ситуації
забезпечити безпеку людей, яка
опинилась під загрозою через те, що
влада розв'язала братовбивчу війну,
направив проти тих, хто не згодний,
армійські частини та надав зброю до рук
радикалів.

Ми наполягаємо: антитерористична
операція, яка по суті є силовим
пригніченням протестів, повинна бути
негайно припинена. При цьому мешканцям
східних регіонів - учасникам акцій
протесту проти діючої центральної
влади мають бути на законодавчому
рівні гарантовані не переслідування та
амністія.

Прийнято на засіданні президії 12
травня 2014 року.» (а.с.13-14).

З метою встановлення відповідності
оспорюваного пункту рішення президії
Луганської обласної ради від 12 травня
2014 року вимогам законодавства суд
звернеться до аналізу окремих положень
прийнятої заяви.

В абзаці першому заяви зазначено про
те, що 11 травня в Луганській області
відбувся народний референдум, в ході
якого мешканці регіону переконливо
виразили свою волю та
продемонстрували: вони не бажають жити
в такій Україні, якою вона стала
сьогодні.

Як вбачається з преамбули рішення
президії Луганської облради від 12.05.2014,
воно прийняте з урахуванням
суспільно-політичної ситуації в
Луганській області, керуючись ст. 5
Конституції України, Законом України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

Нормами Основного закону та Закону
України «Про всеукраїнський
референдум» чітко визначено органи та
посадових осіб, на які покладається
реалізація повноважень щодо
ініціювання, призначення, проведення
та оголошення підсумків референдуму за
народною ініціативою.

Суд вважає безпідставним та
необґрунтованим посилання у преамбулі
прийнятого рішення на Закон 280/97,
оскільки в ньому зовсім відсутні
положення, які б наділяли
повноваженнями як обласну раду, так і
її президію як дорадчий орган, приймати
будь-які рішення відносно процедури
референдуму. Діючим законодавством
призначення та проведення референдуму
з певних питань в межах окремої
адміністративно-територіальної
одиниці не передбачено. Крім того, в
преамбулі зовсім не зазначені
конкретні статті Закону 280/97, що
підтверджує висновок суду відносно
цього.

Вищенаведене дозволяє суду прийти до
висновку, що ані нормами Конституції
України, ані нормами жодного іншого
законодавчого акту не передбачено
право органу місцевого самоврядування
- обласної ради та її дорадчого органу:
президії приймати рішення відносно
процедури призначення, проведення та
оголошення підсумків референдуму, а
прийняття такої заяви дорадчим органом
обласної ради, уповноваженої
представляти інтереси певної
територіальної громади, не входить до
компетенції президії Луганської
обласної ради та суперечить положенням
ст. ст. 19, 72, 73 Конституції України, ст.
ст. 43, 57, 59 Закону 280/97 та нормам Закону
України «Про всеукраїнський
референдум».

З вище викладених мотивів, пункт 1
рішення президії Луганської обласної
ради від 12.05.2014 в частині прийняття
абзацу першого заяви від 12.05.2014 є
протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо інших абзаців прийнятої заяви від
12 травня 2014 року суд зазначає наступне.

У позові, що розглядається, заступник
прокурора посилається на те, що
президія закликала органи центральної
влади України в надзвичайному порядку
внести зміни до Конституції України
стосовно встановлення федеративного
устрою у державі та надання державного
статусу російській мові. Зазначене, на
думку позивача, призводить до висновку
про незаконний характер таких заяв з
боку президії Луганської обласної
ради.

Суд не може погодитись з таким
твердженням, зважаючи на наступне.

Як встановлено під час розгляду справи,
питання, порушені в абзацах 2-5
прийнятої заяви 12.05.2014, стосуються
оцінки членами президії стану
суспільно-політичної ситуації,
дотримання прав та свобод громадян в
Луганській області та можливі шляхи
вирішення загострень.

Президія Луганської обласної ради
висловлює стурбованість з приводу
подій, які відбуваються в регіоні, та
звертається до вищих органів та
посадових осіб з проханням
прислухатись до думки людей та
врахувати її при прийнятті
законодавчих рішень для врегулювання
ситуації в країні.

Системний аналіз норм Конституції
України, які регулюють питання
місцевого самоврядування (з
урахуванням ратифікованих актів
міжнародного права), свідчить про те, що
повноваження органів місцевого
самоврядування за своєю суттю є
похідними від прав та свобод громадян -
представників територіальної громади
(громад), які уповноважують їх на
представництво від свого імені та в
своїх інтересах під час вирішення
питань місцевого значення.

Природа повноважень, які місцеві
органи отримують "безпосередньо від
народу", розкривається у рішенні
Конституційного суду України від 5
жовтня 2005 року у справі за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням громадян
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про офіційне
тлумачення положень частин другої,
третьої, четвертої статті 5 Конституції
України (справа про здійснення влади
народом).

У резолютивній частині рішення
Конституційний суд зазначив, що
положення частини другої статті 5
Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України.

При цьому мета Конституції України як
інструменту регулювання та захисту
потребує такого тлумачення і
застосування її положень, завдяки яким
гарантовані нею права є не
теоретичними, а реальними.

Отже, наділяючи Луганську обласну раду
правом висловлювати думку
представників територіальних громад
області від їх імені та в їх інтересах,
громадяни України, які проживають на
території цієї області, реалізують
надане та гарантоване Конституцією
України право брати участь у місцевому
самоврядуванні та управлінні
державними справами. В свою чергу,
президія як дорадчий орган Луганської
обласної ради уповноважена розробляти
рекомендації щодо вирішення питань
регіонального характеру, в даному
випадку - відносно складної
суспільно-політичної ситуації в
Луганській області. Звернення до
центральних органів з вимогами
розглянути можливий процес
федералізації та законодавче
закріплення державного статусу
російської мови є на думку членів
президії варіантом вирішення проблем,
які наявні станом на 12.05.2014 року в
регіоні.

Суд звертає увагу на те, що
законодавство України не містить
визначення поняття "питання місцевого
значення". Крім того, Конституцією та
жодним із Законів України не
встановлений вичерпний перелік питань
місцевого значення, а також
повноважень обласної ради, тому
тлумачення повинне здійснюватись
виходячи зі специфіки конкретних
суспільних відносин, у яких беруть
участь представники відповідної
територіальної громади (громад) та
органи місцевого самоврядування.

Питанням місцевого значення є таке
питання, що виникає у тій чи іншій сфері
суспільного життя та зачіпає законні
права та інтереси членів відповідної
територіальної громади (громад) в
цілому.

Статтею 43 Закону 280/97 визначені
повноваження районної, обласної рад,
які вирішуються такими радами виключно
на їх пленарних засіданнях.

Аналіз змісту вказаної статті дозволяє
дійти висновку, що вона не встановлює
виключний перелік питань, які обласна
рада має право вирішувати взагалі. Ця
норма містить перелік тих питань,
вирішення яких дозволяється лише на
пленарних засіданнях.

На думку суду, ані Конституція України,
ані норми Закону 280/97 не обмежують право
президії обласної ради як дорадчого
органу вносити рекомендації на розгляд
обласної ради тих питань, які
стосуються природних прав та
встановлених Конституцією України
свобод громадян (наприклад, право на
життя, право на безпеку, право на повагу
до особистості, свобода волевиявлення
тощо).

З цього випливає, що законодавство
України не виключає можливість
підготовки президією обласної ради
питань загально - суспільного
характеру та формування відповідних
пропозицій саме в інтересах
представників громади в цілому. Крім
того, зазначене право не належить
будь-кому іншому.

Тому суд вважає, що президія Луганської
обласної ради як дорадчий орган ради в
силу норм прямої дії Конституції
України та визначення, наданого
статтею 4 Європейської Хартії
місцевого самоврядування, має право
висловлювати позицію стосовно питань
суспільно-політичного характеру в
регіоні та можливих шляхів вирішення
конфліктів, у формі, передбаченій
законом.

Саме по собі звернення в тій частині,
яка підлягає оцінюванню, не створює для
будь-кого такі правові наслідки, які
характерні саме для актів владно -
управлінського характеру. Позиція
президії обласної ради не зобов'язує та
не уповноважує будь-кого вчиняти дії
обов'язкового характеру. Вказане не
суперечить вимогам статей Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні".

Таким чином, президія обласної ради в
цій частині не вирішила по суті
будь-які питання, які не належать до
сфери її повноважень, а лише висловила
свою позицію.

Формулювання заяви у спосіб, обраний
президією Луганскої обласної ради, не
свідчить про вихід за межі кола "питань
місцевого значення", оскільки
вирішення проблем, пов'язаних з
дотриманням прав людини та демократії
у суспільстві є однаково важливим як в
межах будь-якої окремої територіальної
громади, так і в межах держави в цілому.

В цій частині заяви відсутні будь-які
положення антиконституційного або
незаконного характеру, спрямовані на
порушення визначених Конституцією
прав та свобод людини і громадянина,
принципу верховенства права,
забезпечення державного ладу та
безпеки тощо. Не містяться також
заклики або пропаганда до вчинення
екстремістських, насильницьких або
будь-яких інших незаконних актів,
повалення конституційного ладу або
будь - що інше, що можна розглядати, як
протиправні дії.

З огляду на норми прямої дії
Конституції України, громадяни мають
забезпечене Конституцією право
"розраховувати на безпеку у власній
державі" та на реалізацію усіх
передбачених Основним законом прав,
свобод та гарантій.

Коли ж з тих чи інших причин
відбувається порушення або обмеження
прав та свобод, несумісне з поняттям
правової держави, громадяни мають
законне та гарантоване Конституцією
право у законний спосіб пропонувати
або вимагати припинення застосування
сили та порушення прав людини, від кого
б воно не походило.

Суд зазначає, що оскільки члени
територіальної громади області, а
також їх представники в особі
депутатів, які входять в склад президії
обласної ради, є частиною народу
України, що проживає в межах окремої
адміністративно - територіальної
одиниці, і народ України визнається
єдиним джерелом влади згідно з нормами
Конституції України, положення,
викладені в оцінюваній частині заяви
від 12.05.2014, не суперечать законодавству
України та скасуванню не підлягають.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що президія
Луганської обласної ради як дорадчий
орган ради, в абзаці першому прийнятої
заяви від 12.05.2014 зазначила висновки
щодо питання, яке не належить до її
компетенції, оскаржуване рішення в цій
частині прийняте не на підставі та не у
межах повноважень, що передбачені
Конституцією та законами України, а
тому є протиправним, що обумовлює
часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2, 9, 10, 11, 17, 18, 71, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов прокуратури
Луганської області до Луганської
обласної ради про визнання
протиправним та скасування пункту 1
рішення президії Луганської обласної
ради від 12 травня 2014 року задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 1 рішення президії Луганської
обласної ради від 12 травня 2014 року в
частині прийняття абзацу першого заяви
від 12 травня 2014 року.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до суду апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та
підписано 30 травня 2014 року.

Суддя
С.В. Борзаниця