Справа № 2а-418/10/0770
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/19724/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Лосєва А.М.

Рибченка А.О.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції у Закарпатській
області

на ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2012 року

та постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 13.10.2010 року

по справі № 2а-418/10/0770

за позовом Ужгородської об'єднаної
державної податкової інспекції у
Закарпатській області

до Приватного підприємства «Весна»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рубітекс»

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Ужгородська міжрайонна державна
податкова інспекція у Закарпатській
області в лютому 2010 року звернулась до
суду з позовом до Приватного
підприємства «Весна» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рубітекс»
про стягнення з в дохід держави коштів
у розмірі 269000000,00 грн.

Постановою Закарпатського
окружного адміністративного суду від
13.10.2010 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2012 року
у даній справі відмовлено у
задоволенні позовних вимог з огляду на
їх безпідставність.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, в процесі проведення
невиїзної документальної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рубітекс» з питань
правових відносин з Приватним
підприємством «Весна» за квітень 2008
року встановлено, що відповідно до
договору № В-08/03-1 від 01 березня 2008 року
Приватне підприємство «Весна»
(постачальник) на підставі видаткових,
податкових накладних та специфікацій
відвантажило Товариству з обмеженою
відповідальністю «Рубітекс» (покупець)
нафтопродукти. Поставка товару згідно
договору здійснювалася на умовах ЕХW -
склад ВАТ «Дніпронафтопродукт». На
виконання зазначеного договору
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рубітекс» в березні
2008 року перерахувало грошові кошти на
рахунок Приватного підприємства
«Весна».

Крім того, перевіркою встановлено, що у
Приватного підприємства «Весна»
відсутні необхідні умови для
здійснення господарських операцій так
як відсутній факт купівлі ПММ, набуття
права власності на відпущені ПММ, що є
необхідною умовою для здійснення
відповідної реалізації, сертифікати та
паспорти якості, технічний персонал,
виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, оренда
транспортних засобів для перевезення
ПММ, трудові ресурси, які приймали б
участь у прийманні продукції від
постачальника паливно-мастильних
матеріалів та відвантаження її
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Рубітекс».

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з наступних мотивів, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Судами враховано, що згідно ст. 207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 ст.208 ГК України якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Оскільки податковим органом не
доведено в межах належності і
допустимості доказів здійснення
відповідачами господарських операцій
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, тому
правильними є висновки судів про
відсутність підстав для застосування
правових наслідків, передбачених ст.208
ГК України.

Крім того, оскільки зазначені санкції є
конфіскаційними, стягуються за
рішенням суду в дохід держави за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, то вони
належать не до цивільно-правових, а до
адміністративно-господарських, як
такі, що відповідають визначенню,
наведеному в частині 1 статті 238 ГК
України і тому такі санкції можуть
застосовуватись лише протягом строків,
встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 250 ГК України (в
редакції на час спірних правовідносин)
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше, як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Оскільки правочин, правомірність якого
оспорює податковий орган, укладений
між відповідачами у березні 2008 року, а
позов про застосування правових
наслідків його нікчемності до суду
поданий у лютому 2010 року, строк для
застосування
адміністративно-господарських санкцій
з дня порушення здійснення
господарської діяльності сплив, а
можливості його поновлення
законодавством не передбачено.

За таких обставин, суди дійшли вірного
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ужгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції у Закарпатській області
залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.02.2012 року
та постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 13.10.2010 року
по справі № 2а-418/10/0770 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписЛосєв А.М. підписРибченко А.О.

Ухвала складена у повному обсязі 23.05.2014
р.