Справа № 2а-463/17/13
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
Справа № 876/6498/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г., Обрізка
І.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційні
скарги ОСОБА_1, Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВС України у Львівській області на
постанову Личаківського районного
суду м. Львова від 19.03.2013 року у справі
за позовом ОСОБА_1, Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВС України у Львівській області до
Винниківської міської ради, третьої
особи ОСОБА_2 про визнання незаконним
та скасування рішення,-

ВС Т А
Н О В И В

Личаківський РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області, ОСОБА_1 звернулися
в суд з адміністративним позовом до
Винниківської міської ради про
визнання незаконним та скасування
рішення за № 335 від 29.11.2011 року «Про
надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_2 у власність
для ведення садівництва на АДРЕСА_1,
площею 0,0942 га..

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
оскаржуваним рішенням Винниківської
міської ради, виділена земельна
ділянка, знаходиться в межах ділянки,
яку виділено рішенням виконкому
міськради № 75 від 13.05.1976 року
Червоноармійському ( тепер
Личаківський ЛМУ ГУМВС) райвідділу.
Третя особа - ОСОБА_2 жодного
відношення до Лиаківського В емає, а
тому і на має права на спірну ділянку,
яка надана Личаківським райвідділом
Львівського міського управління ГУ МВС
України у Л/об. працівнику райвідділу -
Стаднику І.Ф., після смерті, якого
продовжує користуватись донька
останнього - ОСОБА_1

Постановою Личаківського
районного суду м. Львова від 19.03.2013 року
відмовлено в задоволення позовних
вимог.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржили позивачі, які просять
скасувати дану постанову та прийняти
нову про задоволення позовних вимог.

При цьому апелянти обґрунтовуют та
мотивують свої вимоги аналогічно
обґрунтуванням наведеним в позовних
заявах.

Відповідно до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС
України, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки таке можливе на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційних скарг, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
необхідно задовольнити, з наступних
мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За змістом п.11, пп.«д» п.18 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» від 16.04.2004 №7 судам
роз'яснено, що розглядаючи позови про
захист прав власників земельних
ділянок і землекористувачів (про
усунення перешкод у користуванні ними
тощо), суд має перевіряти законність
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про
передачу земельної ділянки іншій особі
без вилучення (викупу) її в позивача в
установленому порядку і за наявності
для цього підстав ухвалювати рішення
про його недійсність.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин. Визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
можливе лише за позовом особи, право
або законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

Таким чином, підставами для визнання
актів недійсними, є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеної законом компетенції
органу, який видав(затвердив) цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
законних інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї
категорії, повинні ураховувати
інтереси сторін і вирішувати такі
спори залежно від установленого та на
підставі закону.

Відповідно ст.152 Земельного кодексу
України від 25.10.2001 № 2768-III, захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання прав, визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування, а
також застосування інших, передбачених
законом, способів, у тому числі шляхом
поновлення прав юридичних і фізичних
осіб, порушених внаслідок прийняття
неправомірних рішень, дій чи
бездіяльності державних органів або
посадових осіб органів місцевого
самоврядування.

Громадяни та юридичні особи,
відповідно до ст. 116 ЗК України від
25.10.2001 № 2768-III, набувають права
власності на земельні ділянки із
земель державної та комунальної
власності за рішенням органів
державної влади та місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Пунктами а-г ч.1 ст.12 ЗК України від
25.10.2001 № 2768-III визначено, що
розпорядження землями територіальних
громад: передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб; надання їх
у користування із земель комунальної
власності; їх вилучення, віднесено до
повноважень сільських, селищних,
міських рад.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» вiд
21.05.1997 № 280/97-ВР, рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Також, згідно з п. 34 ст. 26 Закону України
вiд 21.05.1997 № 280/97-ВР до виключних
повноважень міських рад належить
вирішення питань регулювання
земельних відносин.

Судом апеляційної інстанції, з
врахуванням встановленого судом
першої інстанції, встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Винниківської міської ради за № 75 від
13.05.1976 року передано у користування
профкому Червоноармійського (на даний
час Личаківський РВ ЛМУ ГУМВС)
райвідділу садову земельна ділянку по
АДРЕСА_2 з площі фруктового саду площею
0,30 га.

Дане рішення є чинним, оскільки даних
про його зміну чи то скасування в
судовому засіданні не здобуто.

Оскаржуваним рішенням УІІ сесії
Винниківської міської ради №335 від
29.11.2011 року «Про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки гр.
ОСОБА_2 у власність для ведення
садівництва на АДРЕСА_1» з
користування Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВС України у Львівській області
вилучено земельну ділянку площею 0,0942
га. та одночасно надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення даної земельної ділянки
ОСОБА_2 у власність для ведення
садівництва.

Статтею 141 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III
передбачено, що підставами припинення
права користування земельною ділянкою
є, зокрема, вилучення земельної ділянки
у випадках, передбачених цим Кодексом.

Одночасно ст.149 ЗК України від 25.10.2001 №
2768-III визначено, що земельні ділянки,
надані у постійне користування із
земель державної та комунальної
власності, можуть вилучатися для
суспільних та інших потреб за рішенням
органів державної влади, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування на
підставі та в порядку, передбачених цим
Кодексом.

Вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради
вилучають земельні ділянки
комунальної власності відповідних
територіальних громад, які перебувають
у постійному користуванні, для всіх
потреб, крім особливо цінних земель,
які вилучаються (викупляються) ними з
урахуванням вимог статті 150 цього
Кодексу.

Сторона відповідача зазначає, що
приймаючи оскаржуване рішення міська
рада взяла до уваги лист Личаківського
РВ ЛМУ ГУМВС, за яким начальник
райвідділу дав згоду на вилучення
спірної земельної ділянки з
користування даної установи і це суд
прийняв до уваги, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог.

Між тим, такий висновок суду першої
інстанції є помилковим, оскільки не
ґрунтується на фактичних обставинах
справи, є суперечливим та не відповідає
вимогам чинного законодавства, з
огляду на таке.

Згідно наведеного листа Личаківського
РВ ЛМУ ГУМВС від 21.09.2011 року,
підписаного начальником райвідділу,
останній не заперечує щодо надання
Винниківською міською радою ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,0942 га. для
ведення садівництва згідно графічного
додатку по АДРЕСА_1.

Тому, необхідно погодитись з думкою
апелянта, що суд першої інстанції не
звернув уваги на порушення
відповідачем порядку вилучення
спірної земельної ділянки, оскільки
такий проведений всупереч вимог ч.2 ст.
149 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, а саме
зазначений лист Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВС від 21.09.2011 року за наведеним
змістом не можна трактувати, як дача
згоди на вилучення земельної ділянки з
користування райвідділу.

Окрім цього, суд звертає увагу і на ту
обставину, що рішенням виконавчого
комітету Винниківської міської ради
за № 75 від 13.05.1976 року передано у
користування профкому райвідділу, а
тому згода на вилучення земельної
ділянки має бути погоджені з профкомом.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України від
25.10.2001 № 2768-III земельні ділянки, які
перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Конституційний Суд України в п.4
мотивувальної частини Рішення від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція) кожна фізична та юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу
до Конвенції є попередження
свавільного захоплення власності,
конфіскації, експропріації та інших
порушень безперешкодного користування
своїм майном. При цьому в своїх
рішенням Європейський суд з прав
людини постійно вказує на необхідність
дотримання справедливої рівноваги між
інтересами суспільства та
необхідністю дотримання
фундаментальних прав окремої людини
(наприклад, рішення у справі «Спорронг
і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня
1982 року, «Новоселецький проти України»
від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти
України» від 01 червня 2006 року).
Необхідність забезпечення такої
рівноваги відображено в структурі ст.1.
Зокрема, необхідно щоб була дотримана
обґрунтована пропорційність між
застосованими заходами та
переслідуваною метою, якої намагаються
досягти шляхом позбавлення особи її
власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у
своїй практиці зауважує, що при
визначенні суспільних інтересів
завдяки безпосередньому знанню
суспільства та його потреб національні
органи мають певну свободу розсуду,
оскільки вони першими виявляють
проблеми, які можуть виправдовувати
позбавлення власності в інтересах
суспільства та знаходять засоби для їх
вирішення (наприклад, рішення у справах
«Хендісайд проти Сполученого
Королівства» від 07 грудня 1976 року,
«Джеймс та інші проти Сполученого
Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система
захисту покладає саме на національні
органи влади обов'язок визначальної
оцінки щодо існування проблеми
суспільного значення, яка виправдовує
як заходи позбавлення права власності,
так і необхідність запровадження
заходів з усунення несправедливості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що не можна
визнати таким, що відповідає чинному
законодавству України рішення УІІ
сесії Винниківської міської ради №335
від 29.11.2011 року «Про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки гр.
ОСОБА_2 у власність для ведення
садівництва на АДРЕСА_1» , оскільки
таке суперечить принципам
обґрунтованості та справедливості,
дотримання рівності перед законом, а
тому підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

З огляду на наведене вище, відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, не
виконав покладений на нього обов'язок
щодо доказування правомірності
прийнятого рішення, а тому в порядку
ст.162 КАС України необхідно визнати
протиправним та скасувати оскаржуване
рішення.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповноту з'ясування ним обставин, які
мають значення для справи та
невідповідність його висновків
дійсним обставинам справи, що призвело
до неправильного вирішення спору по
суті. Відтак, оскаржувана постанова
підлягає скасуванню з прийняттям
нової, якою необхідно задовольнити
позовні вимоги.

Керуючись ст. 160, ст.197, п.3 ч.1 ст. 198, ст.202,
ч.2 ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1,
Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області - задовольнити.

Скасувати постанову Личаківського
районного суду м. Львова від 19.03.2013 року
у справі №2а/463/17/13 та прийняти нову про
задоволення позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати
рішенням УІІ сесії Винниківської
міської ради №335 від 29.11.2011 року «Про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки гр. ОСОБА_2 у власність для
ведення садівництва на АДРЕСА_1»

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п»ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П. Сапіга

Судді:
Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко