Справа № 2а-0370/2606/12
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
Справа №
148047/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача -
Войцешук Л.І.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 22.08.2012р. у
адміністративній справі за позовом
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Дочірнього підприємства
«Автоскладальний завод № 1» Публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
компанія «Богдан Моторс» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
пені,-

В С Т А Н О В И Л А:

10.08.2012р. позивач Волинське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернувся до суду із
позовною заявою, в якій просив стягнути
з відповідача Дочірнього підприємства
«Автоскладальний завод № 1» Публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
компанія «Богдан Моторс» в дохід
державного бюджету
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2011
році в розмірі 195916 грн. 44 коп. та пеню за
порушення строків самостійної сплати
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 4505 грн. 70 коп., а всього 200422
грн. 14 коп. (а.с.2-3).

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 22.08.2012р. у
задоволенні заявленого позову
відмовлено (а.с.82-84).

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, постанову суду оскаржив
позивач Волинське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
який покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду та прийняти
нове рішення, яким заявлений позов
задоволити (а.с.88-89).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що відповідно до приписів Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
відповідач зобов'язаний самостійно
здійснювати працевлаштування
інвалідів, виходячи із встановленого
законом нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів; таким
виконанням вважається лише
працевлаштування інвалідів, для яких
вказане місце праці є основним місцем
праці.

Оскільки результатом працевлаштування
є укладення трудового договору між
працівником (інвалідом) та власником
або уповноваженим ним органом, то
безпосереднє працевлаштування
здійснює власник або уповноважений ним
орган підприємства, установи,
організації незалежно від форми
власності.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно Звіту відповідача про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2011 рік по формі № 10-ПІ,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу в 2011
році становила 859 осіб; чисельність
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати у відповідача на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у цей період
складає 34 осіб, тоді як протягом 2011 року
відповідачем були працевлаштовані
лише 28 осіб (а.с.7-9).

Відповідно до розрахунку
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, сума
адміністративно-господарських санкцій
визначена в розмірі 195916 грн. 44 коп., а
також нарахована пеня за прострочення
сплати вказаних санкцій у розмірі 4505
грн. 70 коп. (а.с.6).

Під час розгляду справи встановлено, що
відповідач інформував Луцький міський
центр зайнятості про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів шляхом подачі звітів форми №
3-ПН; відмови у працевлаштуванні
інвалідів по даному підприємству не
було (а.с.23-41).

Також відповідач звертався до центру
зайнятості із листами № 685/01-23 від
05.08.2011р. та № б/н від 17.08.2012р., в яких
просив направити для працевлаштування
інвалідів із визначенням вакантних
посад (а.с.42-43, 44).

Луцький міський центр зайнятості
листом № 3135/04-04 від 12.08.2011р. надав
відповідь про відсутність серед осіб з
інвалідністю, що перебувають на обліку
в міському центрі зайнятості,
відповідних професій.

15.12.2011р. відповідач звертався до
Волинського обласного центру
зайнятості з проханням посприяти у
пошуку кадрів для потреб підприємства
(а.с.49).

Підприємство зверталось з листом №
1138/01-23 від 15.12.2011 до Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів з
проханням посприяти в направленні на
Дочірнє підприємство «Автоскладальний
завод № 1» Публічного акціонерного
товариства «Автомобільна компанія
«Богдан Моторс» осіб, яким встановлена
інвалідність та які знаходяться в
пошуках роботи, на який відповіді не
отримано (а.с.48).

Також з 2007 року на підприємстві
здійснює роботу навчальний центр
підготовки, перепідготовки та
підвищення кваліфікації кадрів, який
проводить первинну професійну
підготовку. Тобто, у випадках
невідповідності інвалідів окремим
вимогам, які ставились до певних
категорій спеціалістів та робітників,
відповідач має можливість направляти
останніх на навчання та оволодівання
додатковими навичками та професіями.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи доведено, що
відповідачем у 2011 році вживалися
заходи для виконання вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», які
полягали, у тому числі, у систематичній
подачі відповідних звітів до центру
зайнятості (форми № 3-ПН), в яких
містилася інформація про наявність
вільних робочих місць та про потребу
працівників за 2011 рік, в тому числі осіб
з обмеженими фізичними можливостями.

Таким чином, відповідач довів, що ним як
роботодавцем виконаний законодавчо
встановлений обов'язок зі створення
робочих місць для інвалідів згідно
нормативу, інформування органів
працевлаштування інвалідів про
кількість створених робочих місць, а
також й ту обставину, що створені
робочі місця не були зайняті
інвалідами з незалежних від нього
обставин.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції вірними та
обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського
кодексу /ГК/ України підприємство з
правом найму робочої сили забезпечує
визначену відповідно до закону
кількість робочих місць для
працевлаштування, зокрема інвалідів.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами, є Закон України № 875-XII від
21.03.1991р. «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Згідно вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»:

ст.19 - для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

ст.20 - підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Як слідує із змісту рекомендацій
президії ВАС України № 07.2-10/2 від
14.04.2008р. «Про деякі питання практики
застосування адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування», при
розгляді наведеної справи підлягають
встановленню такі обставини як
створення відповідачем робочих місць
відповідно до встановленого нормативу;
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад); спрямування центрами
зайнятості інвалідів до роботодавців
та випадки безпосереднього звернення
інвалідів до роботодавців з питань
працевлаштування, а також причини
непрацевлаштування роботодавцями
інвалідів.

Відхиляючи подану апеляційну скаргу,
колегія суддів виходить з того, що у
звітному 2011 році відповідачем
систематично подавалися до центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів, а також скеровувалися
звернення щодо сприяння у пошуку
кадрів для потреб підприємства та
працевлаштуванні інвалідів.

Звідси, відповідачем в 2011 році були
вжиті всі можливі заходи для
працевлаштування інвалідів, при цьому
дійсною причиною непрацевлаштування
інвалідів була відсутність звернень
інвалідів для працевлаштування на
підприємстві.

Таким чином, із матеріалів справи та
представлених доказів вбачається
правомірність дій відповідача,
відсутність його вини у
непрацевлаштуванні інвалідів, що є
складовими господарського
правопорушення; ним здійснені всі
залежні від нього заходи по
недопущенню господарського
правопорушення, а тому відсутні
правові підстави для застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
колегія суддів виходить із загальних
норм права відносно відповідальності
за порушення зобов'язань та
встановлення в діях або бездіяльності
роботодавця складу правопорушення з
метою застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Оскільки роботодавець вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць в розмірі 195916 грн. 44 коп. є
незаконним, через що заявлений позов у
цій частині не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, колегія суддів
також не вбачає підстав для
нарахування і стягнення пені на суму 4505
грн. 70 коп.

Отже, представленими доказами
позивачем в порядку ч.2 ст.71 КАС України
не доведено правомірності заявлених
вимог, через що заявлений позов є
безпідставним, а тому задоволенню не
підлягає.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 22.08.2012р. у
адміністративній справі № 2а/0370/2606/12
залишити без задоволення, а вказану
постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька