Справа № 824/1939/14-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2014-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2014 р. м.
Чернівці Справа №
824/1939/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання
Жураковської Ю.М.,

сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Продана П.Д.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Чернівецькій області

про визнання бездіяльності
протиправною, стягнення коштів та
зобов'язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до
суду вказаним позовом, в якому з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог просила:

визнати протиправною бездіяльність
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Чернівецькій області
(далі - відповідач, Інспекція), так як
Інспекція за період з 21.09.2013 р. по 12.03.2014
р. не здійснила розрахунок належних їй
до виплати сум при звільненні;

визнати протиправним не нарахування їй
при звільненні грошової компенсації за
невикористану відпустку;

визнати протиправною не виплату їй
заробітної плати за період вимушеного
прогулу, а саме з 21.09.2013 р. по 12.03.2014 р. та
грошової компенсації за невикористану
відпустку;

визнати протиправним не надання їй
довідки про доходи за 2013 рік;

стягнути з відповідача на її користь
заробітну плату за період вимушеного
прогулу, а саме з 21.09.2013 р. по 12.03.2014 р. та
грошову компенсацію за невикористану
відпустку із застосуванням всіх
санкцій;

зобов'язати відповідача видати їй
довідку про доходи за 2013 рік для подачі
до податкового органу декларації про
доходи за 2013 р.;

за затримку розрахунку при звільненні
застосувати до відповідача положення
ст. 117 Кодексу законів про працю України
та зобов'язати виплатити їй середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову позивачка
вказувала, що Інспекція в порушення ст.
116, 117 Кодексу законів про працю України
при звільненні не виплатила їй
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, а також грошову компенсацію за
невикористану щорічну відпустку. Крім
того, відповідачем не було надано
довідки про роботу і розмір заробітної
плати за 2013 р., у зв'язку з чим
позбавлено її можливості подати до
податкового органу декларацію про
доходи на 2013 р.

Відповідач подав письмові заперечення
проти позову, відповідно до яких,
вважає позовні вимоги безпідставними
та необґрунтованими. Просив суд в
задоволенні позову відмовити. В
обґрунтування заперечення зазначав, що
нарахування та виплата грошової
компенсації за вимушений прогул по
закону є бюджетним зобов'язанням.
Оскільки кошторисом видатків
Інспекції на 2014 р. за КЕКВ 2111 «Оплата
праці» передбачені видатки лише для
забезпечення обов'язкових виплат
тільки діючим працівникам, відтак
вказана обставина унеможливлювала
нарахування компенсації ОСОБА_1 за
вимушений прогул без додаткових
бюджетних призначень від основного
розпорядника коштів
Держспоживінспекції України. З метою
внесення змін до кошторисних
призначень у вигляді нарахування та
виплати ОСОБА_1 належних їй сум
відповідачем надіслано відповідні
пропозиції до Держспоживінспекції
України, про що було повідомлено
позивачку. Також вказував, що позивачка
про надання довідки про доходи за 2013 р.
до Інспекції не зверталася.

В судовому засіданні позивачка позов
підтримала повністю та посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві,
просила суд задовольнити позовні
вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити та надав
пояснення аналогічні викладеним у
запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі
судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 03.04.2006 р. по 14.03.2014 р. проходила
державну службу в Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області, де працювала на різних
посадах.

З матеріалів справи видно, що наказом
Інспекції від 20.09.2013 р. №9-к «Про
звільнення ОСОБА_1» позивачку
звільнено із займаної посади
завідувача сектору ринкового нагляду
Інспекції на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП
України за систематичне невиконання
службових обов'язків.

Не погоджуючись із вказаним наказом
позивачка оскаржила його до
Чернівецького окружного
адміністративного суду.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 25.02.2013 р.,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20.02.2014 р., в справі №824/2300/13-а за
позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області про визнання протиправними та
скасування наказів, поновлення її на
посаді та щодо визнання протиправним
та скасування запису у трудовій книжці,
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано наказ виконуючої обов'язки
начальника Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
Кутиніної Н.Г. від 20.09.2013 р. № 9-к «Про
звільнення ОСОБА_1». Поновлено ОСОБА_1
на посаді завідувача сектору ринкового
нагляду Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
(а.с. 57-61, 62-63).

На виконання судового рішення, 12.03.2014 р.
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у Чернівецькій області
видано наказ № 7 «Про поновлення на
роботі ОСОБА_1», яким поновлено
ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору
ринкового нагляду Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області з 13.03.2014 р. (а.с. 9).

Відповідно до наказу Інспекції № 8-к
від 13.03.2014 р. ОСОБА_1 звільнено з посади
завідувача сектору ринкового нагляду
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Чернівецькій області з
14.03.2014 р. за угодою сторін відповідно до
п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказано
виплатити позивачці середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
21.09.2013 р. по 12.03.2014 р., а також компенсацію
за невикористану щорічну основну
відпустку за період роботи з 21.09.2013 р. по
14.03 2014 р. в кількості 14 календарних днів
(а.с. 10).

13.03.2014 р. позивачка подала до
відповідача заяву, в якій просила
виплатити їй заробітну плату за час
вимушеного прогулу (а.с. 11).

14.03.2014 р. позивачка звернувся до
відповідача із заявою про видачу їй
розрахунку належних до виплати сум (а.с.
12).

У зв'язку з відсутністю передбачених
кошторисом на 2014 р. видатків для
розрахунків із ОСОБА_1, 14.03.2014 р.
Інспекція звернулася до
Держспоживінспекції України з
письмовим клопотанням про виділення
додаткових коштів за КЕВКВ 2111 «Оплата
праці» в сумі 9857,08 грн. та за КЕКВ 2120
«Нарахування на оплату праці» в сумі
3578,12 грн. (а.с. 29).

08.04.2014 р. ОСОБА_1 звернулася із заявами
до відповідача про нарахування та
виплату їй заробітної плати за час
вимушеного прогулу, видачу розрахунку
та виплату належних суми при
звільненні, а також видачу розрахунку
належних їй до виплати при звільненні
сум (а.с. 14, 15, 16).

За результатами розгляду заяв, листом
від 09.04.2014 р. №01-14/498 Інспекція
повідомила позивачку про направлення
клопотання про виділення додаткових
коштів для виплати належних їй при
звільненні коштів, оскільки кошторисом
Інспекції на 2014 р. не передбачено таких
виплат (а.с. 31).

09.04.2014 р. Інспекцією на адресу позивачки
надіслано відповідь (вх. № 01-14/497), в якій
повідомлено, що грошові кошти в сумі
119,14 грн., належні до виплати відповідно
до ст. 116 Кодексу законів про працю
України, при звільнення виплачено їй
27.03.2014 р. шляхом перерахування на
картковий рахунок НОМЕР_1 відкритий у
ПАТ «Укрсиббанк» (а.с. 30).

Вважаючи бездіяльність відповідача
щодо невиплати належних коштів при
звільненні протиправною, а також
ненадання довідки про доходи за 2013 р.,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом.

Також судом встановлено, що у зв'язку з
прийняттям Закону України «Про
внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік» та
на підставі довідки Міністерства
фінансів України від 02.04.2014 р. № 303,
головним розпорядником коштів -
Держспоживінспекцією України внесено
зміни до кошторису Інспекції на 2014 рік,
шляхом зменшення видатків на оплату
праці на загальну суму 45400,00 грн., в т.ч.
за КЕВКВ 2111 «Заробітна плата» на 33400,00
грн. та за КЕКВ 2120 «Нарахування на
оплату праці» на 12000,00 грн. (а.с. 28).

16.05.2014 р. на адресу відповідача надійшла
відповідь з Держспоживінспекції
України від 30.04.2014 р. щодо виділення
додаткових коштів, в якій зазначено, що
утримання територіальних інспекцій з
питань захисту прав споживачів
здійснюється виключно за рахунок
коштів загального фонду державного
бюджету згідно затверджених
кошторисів на поточний рік. Питання
щодо збільшення обсягу видатків за
КЕВКВ 2111 «Оплата праці» та за КЕКВ 2120
«Нарахування на оплату праці» може
бути розглянуте вразі внесенні змін до
державного бюджету на 2014 р. в частині
збільшення видатків за КПКВК 1202010
«Керівництво та управління у сфері
захисту прав споживачів» (а.с. 81).

Про результати розгляду клопотання
щодо виділення додаткових коштів,
відповідачем повідомлено позивачку
листом від 19.05.2014 р. (вх. № 01-14/695) та
роз'яснено, що проведення запитуваних
нею виплат можливе тільки у разі
надходження цільових додаткових
коштів з Держспоживінспекції України
(а.с. 99).

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти позову, дослідивши
та оцінивши надані докази в сукупності,
проаналізувавши законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
дійшов висновку, що адміністративний
позов необхідно задовольнити частково
з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на спори з приводу
прийняття громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби.

До публічної служби у встановлених
випадках відноситься державна служба.
Так, за змістом ст. 1 Закону України «Про
державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-XII
(далі - Закон № 3723-XII) державна служба -
це професійна діяльність осіб, що
займають посади в державних органах та
їх апараті з метою практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують зарплату за рахунок
державних коштів.

Віднесення служби до державної, тобто
публічної, можливе, якщо це: професійна
діяльність осіб, які її обіймають,
здійснюється на основі Конституції,
законів та інших нормативно-правових
актів, за змістом полягає у виконанні
завдань та функцій держави,
оплачується з державних коштів.

Таким чином, суд зазначає, що служба
позивачки на посаді завідувача сектору
ринкового нагляду Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Чернівецькій
області відноситься до публічної
служби, відтак спірні правовідносини
сторін підлягають розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Статтею 43 Конституції України
встановлено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють у державних органах та їх
апараті, визначено в Законі № 3723-XII.

Згідно ст. 17 Закону № 3723-XII громадяни
України, які вперше зараховуються на
державну службу, приймають Присягу.
Державний службовець підписує текст
Присяги, який зберігається за місцем
роботи. Про прийняття Присяги робиться
запис у трудовій книжці.

Як видно з матеріалів справи, позивачка
03.04.2006 р. прийняла Присягу державного
службовця, про що зроблено запис в
трудовій книжці.

Приписи Закону № 3723-XII передбачають
можливість поширення на службові
відносини трудового законодавства. У
зв'язку з цим, суд виходить з того, що
при вирішенні публічного спору
пріоритетними є норми спеціальних
законів, а норми трудового
законодавства підлягають застосуванню
лише у випадках, якщо нормами
спеціальних законів не врегульовано
спірних відносин, та коли про
можливість такого застосування прямо
зазначено у спеціальному законі.

Оскільки норми спеціального закону
(Закон № 3723-XII) не регулюють питання
проведення виплати в день звільнення,
строки розрахунку та відповідальність
за затримку розрахунку при звільненні,
суд застосовує у спірних
правовідносинах норми трудового
законодавства.

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України)
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 25.02.2013 р.,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20.02.2014 р. в справі №824/2300/13-а
поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача
сектору ринкового нагляду Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Чернівецькій області.

На виконання вказаного судового
рішення, відповідачем з 13.03.2014 р.
поновлено позивачку на посаді, а з
14.03.2014 р. - звільнено із займаної посади
за угодою сторін, із виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 21.09.2013 р. по 12.03.2014 р. та
компенсації за не використану щорічну
основну відпустку за період роботи з
21.09.2013 р. по 14.03 2014 р. в кількості 14
календарних днів.

Судовим розглядом встановлено, що
відповідач при звільненні позивачки не
виплатив всі суми, що належать їй,
зокрема середній заробіток за час
вимушеного прогулу та компенсацію за
невикористану відпустку.

В судовому засіданні представник
відповідачем не заперечував право
позивачки на отримання належних їй сум
при звільненні, однак вказував на
відсутність передбачених кошторисом
Інспекції на 2014 р. відповідних
видатків.

Згідно розрахунків поданих Інспекцією
до суду, грошова компенсація ОСОБА_1 за
вимушений прогул за період з 21.09.2013 р. по
12.03.2014 р. становить 9168,00 грн., а
компенсації за невикористану щорічну
основну відпустку за період роботи з
21.09.2013 р. по 14.03 2014 р. в кількості 14
календарних днів становить 689,08 грн.
(а.с. 55, 83).

Під час судового розгляду справи
позивачка погодилася із вказаними
розрахунками та подала до суду
відповідну заяву (а.с. 98).

Оскільки Інспекція при звільненні
ОСОБА_1 не виплатила всі суми, що
належать їй, а саме: середній заробіток
за час вимушеного прогулу в сумі 9168,00
грн. та компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 689,08 грн., позовні
вимоги про стягнення цих сум є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України
негайно виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

Враховуючи приписи ст. 256 КАС України,
суд допускає рішення в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, в межах стягнення
суми за один місяць, до негайного
виконання.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про
визнання протиправною бездіяльність
Інспекції у зв'язку з не проведенням (не
здійсненням) розрахунку належних їй до
виплати сум при звільненні, визнання
протиправним не нарахування їй при
звільненні грошової компенсації за
невикористану відпустку, визнання
протиправною не виплату їй заробітної
плати за період вимушеного прогулу та
грошової компенсації за невикористану
відпустку, застосування до відповідача
положення ст. 117 Кодексу законів про
працю України за затримку розрахунку
при звільненні та зобов'язання
виплатити їй середній заробіток за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу
України та п. 5 Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.02.2002 р. № 228, розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання та здійснюють платежі
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами.

Частиною 1 ст. 55 Бюджетного кодексу
України визначено, що захищеними
видатками бюджету визнаються видатки
загального фонду бюджету, обсяг яких не
може змінюватися при здійсненні
скорочення затверджених бюджетних
призначень.

Згідно ч. 2 ст. 55 Бюджетного кодексу
України захищеними видатками
Державного бюджету України
визначаються видатки загального фонду,
в т.ч. на оплату праці працівників
бюджетних установ та нарахування на
заробітну плату.

Частиною 2 п. 9 Розділу VI «Прикінцеві та
перехідні положення» Бюджетного
кодексу України установлено, що до
законодавчого врегулювання
безспірного списання коштів бюджету та
відшкодування збитків, завданих
бюджету відшкодування відповідно до
закону шкоди, завданої фізичній чи
юридичній особі внаслідок незаконно
прийнятих рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади (органів влади
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування), а також їх
посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень,
здійснюється державою (Автономною
Республікою Крим, органами місцевого
самоврядування) за рахунок коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
в межах бюджетних призначень за
рішенням суду у розмірі, що не
перевищує суми реальних збитків, у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до п. 9 розділу VI «Прикінцеві
та перехідні положення» Бюджетного
кодексу України, Кабінетом Міністрів
України затверджено Порядок виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників від
03.08.2011 р. №845.

Пунктом 3 наведеного Порядку визначено,
що рішення про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників виконуються на підставі
виконавчих документів виключно
органами Казначейства у порядку
черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну, про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

В судовому засіданні представник
відповідача вказував, що кошторисом
видатків Інспекції на 2014 р. за КЕВКВ 2111
«Заробітна плата» передбачені видатки
лише для забезпечення обов'язкових
виплат тільки діючим працівникам
Інспекції, що не уможливлює
нарахування компенсації ОСОБА_1 за час
вимушеного прогулу та компенсації за
невикористану відпустку. Сума, яка
підлягає виплаті позивачці перевищує
обсяги бюджетних призначень
призначених на 2014 р.

Згідно Положення про Державну
інспекцію України з питань захисту
прав споживачів, затвердженого Указом
Президента України № 465/2011 від 13.04.2011 р.
та Положення про інспекції з питань
захисту прав споживачів в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, затвердженого наказом
Міністерства економічного розвитку і
торгівлі України від 09.11.2011 р. № 206,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 23.11.2011 р. за №
1337/20075, відповідач є територіальним
органом Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів.
Штатний розпис та кошторис інспекцій
затверджуються Головою
Держспоживінспекції України.

Судом встановлено, що кошторисом
Інспекції на 2014 р., затвердженим 19.02.2014
р. заступником Голови
Держспоживінспекції України,
передбачено видатки за КЕВКВ 2111
«Заробітна плата» в сумі 398600,00 грн. та
за КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату
праці» в сумі 144700,0 грн. (а.с. 79).

Як видно із матеріалів справи, з метою
внесення змін до кошторисних
призначень у вигляді нарахування та
виплати ОСОБА_1 належних їй сум,
Інспекцією на адресу головного
розпорядника коштів
(Держспоживінспекція України)
надіслано відповідні пропозиції, про
що повідомлено позивачку. В подальшому,
про результати розгляду пропозицій
відповідач повідомив позивачку, що
підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд погоджується
з доводами відповідача про вжиття ним
можливих заходів щодо виконання
зобов'язань перед ОСОБА_1, відтак
позовні вимоги про визнання
бездіяльності відповідача
протиправною є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Однак,
наявність обставин, що перешкоджають
власникові належно виконати свої
обов'язки перед працівником,
виключають його вину.

Аналогічна позиція викладена й в
Постанові Пленуму Верховного суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24.12.1999 р. №13, згідно з п. 20 якої,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Судом встановлено та не заперечувалося
сторонами в судовому засіданні, що
ОСОБА_1 не виплачено належні при
звільненні суми у строки встановленні
ст. 116 КЗпП України.

Як вбачається із матеріалів справи, у
зв'язку з відсутністю передбачених
кошторисом на 2014 р. видатків для
розрахунків із ОСОБА_1, Інспекція
зверталася до головного розпорядника
бюджетних коштів - Державної інспекції
України з питань захисту прав
споживачів України з проханням
розглянути можливість виділення
додаткових коштів за КЕВКВ 2111 «Оплата
праці» в сумі 9857,08 грн. та за КЕКВ 2120
«Нарахування на оплату праці» в сумі
3578,12 грн., що підтверджується листом
№01-14/372 від 14.03.2014 р. Однак, головний
розпорядник коштів не виділив
Інспекції додаткових коштів на виплату
належних позивачці сум при звільненні.
Відтак керівник Інспекції не може
взяти на себе зобов'язання щодо
здійснення всіх виплат позивачці,
оскільки це призведе до умисного
створення заборгованості по
заробітній платі працівникам, що
кваліфікується як злочин,
відповідальність за скоєння якого
передбачена ст. 175 Кримінального
кодексу України.

Враховуючи встановлені по справі
обставини та наведені норми
матеріального права, суд приходить до
висновку, що невиплата належних
позивачці сум при звільненні проведена
не з вини відповідача. Відтак, на думку
суду, в діях відповідача відсутній
склад правопорушення передбачений ст.
117 КЗпП України, відповідно, відсутні
підстави для задоволення позовної
вимоги про застосування до відповідача
санкцій передбачених ст. 117 КЗпП
України.

З цих же підстав не підлягає
задоволенню вимога позивачки про
зобов'язання відповідача виплатити їй
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Крім того, на думку суду,
вказана позовна вимога не є неналежний
спосіб захисту порушеного права,
оскільки в даному випадку, належним
способом захисту порушеного права є
стягнення відповідної суми з
відповідача.

Не підлягають задоволенню також вимоги
позивачки про визнання протиправним
дій відповідача щодо не надання їй
довідки про доходи за 2013 р., а також
зобов'язання видати вказану довідку
для подання до податкового органу
декларації про доходи за 2013 р. з таких
міркувань.

Відповідно до ст. 49 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівникові на
його вимогу довідку про його роботу на
даному підприємстві, в установі,
організації із зазначенням
спеціальності, кваліфікації, посади,
часу роботи і розміру заробітної плати.

З аналізу вищевказаної норми випливає,
що довідка про доходи видається
роботодавцем не інакше, як за
зверненням працівника.

В судовому засіданні ОСОБА_1
стверджувала, що вона не зверталася до
відповідача із відповідною заявою про
видачу довідки про доходи за 2013 р., а
тому вказані вимоги є необґрунтованими
та не підлягають задоволенню.

Частина 1 ст. 94 КАС України визначає, що
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Оскільки, згідно ст. 5 Закону України
«Про судовий збір» позивач був
звільнений від сплати судового збору
за подання даного позову, судові
витрати (судовий збір), відповідно до
ст. 94 КАС України, стягненню з
відповідача не підлягають.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 19, 43 та 129 Конституції України,
ст. ст. 69, 71, 94, 158, 160 - 163 та 167
КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Стягнути з Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 21.09.2013 р. по
12.03.2014 р. включно в сумі 9168,00 грн.

3. Стягнути з Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Чернівецькій області
на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію
за невикористану щорічну відпустку за
період роботи з 21.09.2013 р. по 14.03.2014 р. в
кількості 14 календарних днів в сумі 689,08
грн.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

5. Постанова в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, в межах стягнення суми за один
місяць, підлягає до негайного
виконання.

Порядок та строки набрання постановою
законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України
постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано судом 04 червня 2014 р.

Суддя
Левицький В.К.