Справа № 826/4365/13-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/4365/13-а Головуючий у
1-й інстанції: Клименчук Н.М.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду апеляційну
скаргу Головного управління МВС
України в Київській області на
постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 12 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Головного управління МВС
України в Київській області про
визнання протиправними дій,
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду
м.Києва з позовом до Головного
управління МВС України в Київській
області про визнання протиправними
дій, зобов'язання вчинити дії. Свої
позовні вимоги мотивував тим, що
відповідачем протиправно відмовлено у
присвоєнні статусу «учасника бойових
дій», оскільки з 16.04.1989 року по 10.06.1989
року позивач перебував в складі
зведеного оперативного загону МВС
УССР, виконував спеціальне урядове
завдання по охороні громадського
порядку у м.Ленінокані Вірменської ССР
на посаді заступника командира взводу
спеціального призначення роти ППСМ.

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від 12
квітня 2014 року позов задоволено
повністю.

Визнано протиправною відмову ГУМВС
України у Київській області від 23.10.2012
року №3 у присвоєнні мені статусу
«учасника бойових дій» протиправною.

Зобов'язано ГУМВС України в Київській
області присвоїти ОСОБА_2 статус
«учасника бойових дій» з видачею
посвідчення встановленого зразка.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач, з 16.04.1989 року по 10.06.1989 року
перебував в складі зведеного
оперативного загону МВС УССР виконував
спеціальне урядове завдання по охороні
громадського порядку у м.Ленінокані
Вірменської ССР на посаді заступника
командира взводу спеціального
призначення роти ППСМ

Позивачем на адресу Головного
управління МВС України в Київській
області подано рапорт від 21.09.2012 року
щодо визнання його учасником бойових
дій і проханням видати посвідчення
встановленого зразка, який отримано
відповідачем 15.10.2012 року.

Протоколом №3 засідання комісії
Головного управління МВС України в
Київській області з розгляду питань,
пов'язаних із встановленням статусів
учасника бойових дій та учасника війни
від 23.10.2012 відмовлено ОСОБА_2 у наданні
статусу «часник бойових дій».

ГУ МВС України в Київській області
листом від 24.10.2012 року повідомлено
позивача про неможливість визнання
ОСОБА_2 учасником бойових дій з
посиланням на п.2 ст.6 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» та постанову
Кабінету Міністрів України від 08.02.1994
№63.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.6 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», учасниками
бойових дій визнаються учасники
бойових дій на території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу PCP
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу PCP проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії. При цьому, перелік держав,
зазначених у цьому пункті, періоди
бойових дій в них та категорії
працівників визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Пунктом 2 ст.9 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», Постановою
Кабінету Міністрів України №458 від
26.04.1996 «Про комісії для розгляду питань,
пов'язаних із встановленням статусу
учасника війни відповідно до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» Уряду
Автономної Республіки Крим, місцевим
державним адміністраціям і виконавчим
комітетам Рад, Міністерству оборони,
Міністерству внутрішніх справ, Службі
безпеки, Службі зовнішньої розвідки,
Державному комітетові у справах
охорони державного кордону,
Національній гвардії, Штабу Цивільної
оборони було доручено створити
відповідно республіканську, обласні,
міські, районні, районні в містах та
відомчі комісії для розгляду питань,
пов'язаних із встановленням статусу
учасника війни.

Постановою Кабінету Міністрів України
№63 від 08.02.1994 «Про організаційні заходи
щодо застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» затверджено
перелік держав, яким надавалася
допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу PCP,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, і періодів
бойових дій на їх території. Водночас, в
примітці 6 до вищевказаної постанови
зафіксовано, що бойові дії велися і в
інших країнах після грудня 1979 року,
однак Генеральний штаб Збройних Сил
України інформацією не володіє.

Під визначенням «інші країни після 1979
року», яке міститься в Постанові
Кабінету Міністрів України №63 від
08.02.1994, слід розуміти в т.ч. і колишній
Союз PCP, оскільки з 24.08.1991 внаслідок
проголошення України незалежною
демократичною державою, Україна стала
незалежною державою по відношенню до
будь-якої країни в т.ч. і по відношенню
до колишнього Союзу PCP.

Таким чином, враховуючи те, що
визначення «інші країни після 1979 року»
міститься в Постанові Кабінету
Міністрів України, яка прийнята у
відповідності до законодавства
незалежної держави України, то термін
«інші країни» слід розуміти по
відношенню саме до незалежної держави
Україна, а не по відношенню до
колишнього Союзу PCP.

Слід також зазначити, що в примітці №6
встановлено, що Генеральним штабом
Збройних Сил колишнього Союзу PCP і
після 1979 року направлялися військові
фахівці в країни, на території яких
велися бойові дії, але Генеральний штаб
Збройних Сил України не володіє такою
інформацією. Військовим фахівцям у
таких випадках пільги надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

На відміну від інших приміток №1, 2, 3, 4, 5,
7 до цього пункту, в яких безпосередньо
зазначено, що вони поширюються на
обмежене коло осіб, примітка №6 до
позиції «інші країни після 1979 року»
лише встановлює, що надання пільг саме
військовим фахівцям, які направлялись
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу PCP, Залежить від
наявності довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях. При цьому
зазначена примітка №6 ніяким чином не
обмежує коло осіб на яких
розповсюджується позиція «інші країни
після 1979 року». Таким чином, суд
приходить до висновку, що п. «інші
країни після 1979 року» стосується
виключно військових фахівців, що
направлялися Генеральним штабом
Збройних Сил СРСР немає ніяких підстав.

Крім того, чинне законодавство України
не містить визначення терміну «бойові
дії», а також вичерпних характеристик,
які б давали можливість визначити
певні дії як бойові. Таким чином, при
визначенні, чи мають дії, в яких позивач
брав участь на території Вірменської PCP
характер бойових, слід враховувати в
повному обсязі обставини, які
супроводжували його перебування на
зазначених територіях.

При цьому, в період, який передував
відокремленню колишніх союзних
республік Союзу СРСР та створення на їх
території незалежних держав, а саме з
1988 року по 1992 року в СРСР, зокрема, в
середньоазійских республіках виникали
непоодинокі етнічні конфлікти, що
супроводжувались збройними сутичками,
які призвели до людських жертв. Збройні
сили СРСР і органи внутрішніх справ в
даних регіонах виконували бойові
завдання, метою яких були захист
мирного населення та приборкання
конфліктуючих сторін. На час існування
Союзу РСР, не визнавалось що в союзних
республіках могли вестись бойові дії і
реальна інформація про їх трагічні
наслідки замовчувалась, що не дає
можливості встановити виключно з
офіційних документів, чи мало
зазначене спеціальне завдання МВС
СРСР, на виконання якого був
направлений зазначений підрозділ,
характер бойового і чи приймав
особовий склад цього підрозділу, і
позивач в тому числі, участь у бойових
діях на території Вірменської PCP.

Статтею 18 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» визначено, що
ветеранам війни вручаються
посвідчення та нагрудні знаки. Порядок
виготовлення та видачі посвідчень і
знаків встановлюється Кабінетом
Міністрів України та міжнародними
договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до п.7 «Положення про
порядок видачі посвідчень і нагрудних
знаків ветеранів війни» затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.05.1994 №302 «Посвідчення учасника
бойових дій» і нагрудний знак
видаються органами Міноборони, МВС,
Мінтрансзв'язку, МНС, СБУ, Служби
зовнішньої розвідки, Державного
департаменту з питань виконання
покарань, Управління державної
охорони, ДПА, Адміністрації Державної
прикордонної служби, Держспецзв'язку
за місцем реєстрації ветерана.

Як вбачається, у позивача на час
розгляду адміністративної справи
наявні всі необхідні документи, які
достатні для підтвердження підстав
щодо набуття статусу «учасника бойових
дій» та які надані до заяви про
присвоєння статусу «учасника бойових
дій».

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не довів
правомірність своїх дій.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Головного
управління МВС України в Київській
області - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 12 квітня 2014 року - без
змін.

Виключити в другому пункті
резолютивної частини постанови
Окружного адміністративного суду
м.Києва від 12 квітня 2014 року - слово
«мені».

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 10
червня 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 05
червня 2014 року.

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.