Справа № 2а/0470/8428/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/800/21572/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 05 вересня
2012 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 березня 2013 року

у справі № 2а-0470/8428/12

за позовом Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до Комунального
підприємства «Міський тролейбус»

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Комунального підприємства «Міський
тролейбус» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за недотримання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у загальному розмірі 305 067,64
грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
05.09.2012, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14.03.2013, у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій,
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення названими судами
норм матеріального права і прийняти
нове рішення у справі - про задоволення
позову.

Касаційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що суди попередніх
інстанцій не врахували обов'язок
відповідача відповідно до статей 19, 20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» від 21.03.1991 N 875-XII
(далі - Закон N875-XII) сплатити
адміністративно-господарські санкції
за робочі місця, призначені для
працевлаштування інвалідів і не
зайняті інвалідами. При цьому
законодавством не передбачено підстав
для звільнення від сплати зазначених
адміністративно-господарських
санкцій.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що відповідач подав до
позивача звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2011 рік, у
якому зазначив, що кількість штатних
працівників на підприємстві становить
929 осіб, кількість інвалідів штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місяцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», повинна була
складати 37 осіб, проте
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність становила 25 осіб.

У вищевказаній довідці відповідач
самостійно визначив суму
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання ним нормативну робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
сумі 305 004,00 грн.

Відповідно до листів Криворізького
міського центру зайнятості від 22.08.2012 №
05-14/3049 та від 03.09.2012 № 05-14/3471, наданих на
запит суду, встановлено, що звіти про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) за формою 3-ПН в 2011
році відповідачем центру зайнятості
надавались, потреба в працівниках
інвалідах в них заявлялась.

У 2011 році центром зайнятості було
направлено до відповідача на вакансії 2
працівників-інвалідів, один з яких був
працевлаштований відповідачем, а інший
відмовився від працевлаштування
самостійно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідач вжив усіх
необхідних та залежних від нього
заходів для недопущення
господарського правопорушення, тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
є незаконним.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується зі вказаним
обґрунтованим висновком судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

За змістом статті 19 Закону N 875-XII для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону N 875-XII
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
які використовують найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25.06.1991 N 1251-XII «Про
систему оподаткування», а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону N 875-XII
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23.02.2006 N 3483-IV «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо реалізації інвалідами
права на трудову зайнятість» зазначену
статтю було викладено в іншій редакції,
а Закон N 875-XII доповнено статтею 18-1, за
змістом якої пошук підходящої роботи
для інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив всіх
залежних від нього заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, на нього
не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись.

Аналогічну правову позицію під час
вирішення питання про усунення
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах висловив
Верховний Суд України у постанові від
16.04.2013 №21-81а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Оскільки суди попередніх інстанцій на
підставі належних і допустимих доказів
установили вжиття відповідачем всіх
передбачених Законом N875-XII заходів, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права, у зв'язку з чим відсутні
підстави для її задоволення та
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 05
вересня 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
КАС України.