Справа № К/9991/1401/11-С
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/1401/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Куйбишевської районної у м. Донецьку
ради, третя особа -ОСОБА_5 про визнання
нечинним рішення, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 18 жовтня 2010 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
протиправним та нечинним рішення
виконавчого комітету Куйбишевської
районної у м. Донецьку ради №110/1 від 15
березня 2006 року «Про клопотання перед
Донецьким міськвиконкомом про відвід
земельної ділянки у власність під
індивідуальне житлове будівництво за
адресою: АДРЕСА_1».

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року рішення суду першої інстанції
скасовано, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням апеляційного суду, позивач
звернувся з касаційною скаргою, у якій
просить постанову апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, а постанову суду першої
інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується наявними у справі
матеріалами, рішенням виконкому
Куйбишевської районної в м. Донецьку
Ради від 22.02.1990 року № 106 «Про виділення
земельних ділянок під індивідуальне
будівництво» позивачу виділено
земельну ділянку площею 600 м.кв., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 для
індивідуального житлового
будівництва.

15.03.2006 року виконком Куйбишевської
районної в м. Донецьку Ради рішенням
№1101 скасував рішення від 22.02.1990 року №
106 та клопотав перед Донецьким
виконкомом про відвід земельної
ділянки площею 600 м.кв. за вищевказаною
адресою у власність ОСОБА_5 під
індивідуальне житлове будівництво.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що в квітні 1990
року позивач отримав передбачені
законом документи, що надавали йому
право приступити до користування
земельною ділянкою, а тому доводи
представників відповідача та третьої
особи про те, що позивач не набув права
користування земельною ділянкою,
оскільки не оформив державний акт, суд
вважав такими, що не грунтуються на
законі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в позові,
апеляційний суд вказав, що позивач на
виконання вимог законодавства не
отримав державний акт на право
користування землею, а відповідно не
мав права і приступати до використання
цієї земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на їх правомірність та
обґрунтованість та вважає за доцільне
зазначити про таке.

Згідно ст. 13 Земельного Кодексу УРСР 1970
року (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин),
землекористувачами є особи, яким земля
надається в користування, в тому числі
й громадяни.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року
право землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Згідно ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право
землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 ЗК УРСР 1970 року
приступати до користування наданою
земельною ділянкою до встановлення
відповідними землевпорядними органами
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі документа, який
засвідчує право користування землею,
забороняється.

Тобто, як вірно враховано апеляційним
судом, право користування, крім
короткострокового тимчасового,
будь-якого землекористувача повинно
бути засвідчено саме державним актом.
Єдиним документом, що засвідчує право
користування землею, і міг бути виданий
є саме державний акт на право
користування землею, оскільки
реєстрові книги видані бути не можуть.

Тому, позивач на час прийняття
відповідачем рішення 15.03.2006 року не мав
права користування вказаною земельною
ділянкою, оскільки не отримав
державний акт на право користування
землею, а відповідно не мав права і
приступати до використання цієї
земельної ділянки.

Разом з тим, відповідно до п. 2 рішення
від 22.02.1990 року № 106, термін оформлення
документів для забудови
встановлювався позивачу на протязі
шести місяців з дня його прийняття,
після чого, у випадку їх не оформлення,
рішення вважається таким, що втратило
силу.

Як встановлено апеляційним судом при
розгляді справи, позивач особисто
повідомив суду, що з документів у нього
є лише акт відведення меж земельної
ділянки та її генеральний план, тобто
документи для забудови, як це було
передбачено пунктом 2 рішення, позивач
у шестимісячний строк не оформив, у
зв'язку з чим відповідно до вказаного
пункту рішення від 22.02.1990 року втратило
силу ще 21.08.1990 року. Відсутні такі
документи у нього були як на час
прийняття рішення відповідачем 15.03.2006
року, так і на час розгляду справи в
суді.

Крім того, згідно ч. 1 та 2 ст. 16 ЗК УРСР 1970
року надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення. Відведення земельних
ділянок провадиться на підставі
постанови Ради Міністрів УРСР або
рішення виконавчих комітетів обласної,
районної, міської, селищної і сільської
Рад народних депутатів в порядку,
встановлюваному законодавством Союзу
РСР і Української РСР. У постановах або
рішеннях про надання земельних ділянок
вказується мета, для якої вони
надаються, і основні умови
користування землею.

Таким чином, на час прийняття рішення
22.02.1990 року виконком Куйбишевської
районної у м. Донецьку Ради не мав
повноважень щодо надання земельних
ділянок у користування і таке рішення
приймав поза межами своєї компетенції,
тобто незаконно.

Враховуючи, що п. 2 рішення від 15.03.2006
року не порушує права, свободи або
інтереси позивача, оскільки не носить
нормативного та імперативного
характеру, а є лише пропозицією щодо
розгляду вказаного в ньому питання,
рішення з якого по суті повинно
прийматися Донецькою міською Радою, а
тому в задоволенні позову слід
відмовити.

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів дійшла висновку, що судом
апеляційної інстанцій оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається. Доводи касаційної скарги
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 09 грудня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: