Справа № 826/734/14
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/734/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Лічевецький І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Лічевецького І.О.,
суддів - Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,
при секретарі - Війтович Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
громадянина Туркменістану ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14 березня 2014 року
адміністративну справу за позовом
громадянина Туркменістану ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання протиправним та
скасування рішення, визнання
протиправними дії та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Громадянин Туркменістану ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом про
визнання протиправним та скасування
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; визнання
протиправними дій в частині порушення
передбаченого законом порядку дій при
зверненні із наміром подати заяву про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
порядку попереднього розгляду заяви
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
Позивач просив також визнати
протиправним порушення порядку
повідомлення про оскаржуване рішення
та зобов'язати прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
березня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить скасувати вказане судове
рішення і прийняти нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
Київський апеляційний
адміністративний суд дійшов
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 є громадянином Туркменістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - курт,
за віросповіданням - мусульманин.

01 серпня 1996 року позивач залишив країну
приналежності та до 2006 року нелегально
перебував у Російській Федерації,
звідки прибув до України у 2006 році.

Жодних визначених законом дій щодо
отримання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового чи
тимчасового захисту позивач не
здійснював.

У зв'язку з отриманням Генеральною
прокуратурою України запиту від
Генеральної прокуратури Туркменістану
про видачу ОСОБА_3, останнього було
затримано та 15.04.2013 р. на підставі ст. 583
КПК України відносно нього застосовано
запобіжний захід у вигляді тримання
під вартою для забезпечення видачі
особи (екстрадиційний арешт).

06 серпня 2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
із заявою про надання йому статусу
біженця, посилаючись на те, що після
розпаду Радянського Союзу його сім'я в
Туркменістані зазнала переслідувань
на національному підґрунті, у зв'язку з
чим та через беззаконня з боку
працівників правоохоронних органів
Туркменістану він у 1996 р. змушений був
нелегально виїхати до Російської
Федерації де перебував протягом 10
років і намагався отримати статус
біженця. Не отримавши відповідного
статусу позивач у 2006 р. пішки перетнув
кордон з Україною і з того часу
проживав в м. Стаханові Луганської
області.

Зазначену заяву Управління Державної
міграційної служби України в
Луганській області у листопаді
надіслало до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві і 19 листопада 2013 р. вона була
зареєстрована за № Х-1399.

Також, 06 листопада 2013 р. ОСОБА_3
звернувся із заявою-анкетою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

27 грудня 2013 р. Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
м. Києві було оформлено реєстраційний
листок; протокол ознайомлення з
прийняттям рішенням за заявою, з
правами і обов'язками особи, стосовно
якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; протокол
додаткової співбесіди.

08 січня 2014 р. Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
м. Києві складено висновок щодо відмови
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

За даними цього висновку визнано за
доцільне прийняти рішення про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з огляду на очевидну
необґрунтованість заяви, оскільки
позивач до прибуття в Україну
перебував у третій безпечній країні.

Названий висновок став підставою для
прийняття Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
м. Києві наказу № 1 від 08.01.2014 р. «Про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту гр. Туркменістану
ОСОБА_3».

Повідомлення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту позивач
отримав 14 січня 2014 р.

Спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні є Закон
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI
(надалі за текстом - «Закон № 3671-VI»).

У статті 1 цього Закону міститься
визначення термінів, що вживаються у
ньому, розкрито і зміст терміна
«біженець» - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 названої статті
Закону № 3671-VI визначає особу, яка
потребує додаткового захисту, як особу,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами частини 2 статті 5 Закону №
3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VI встановлено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зокрема, особа яка до прибуття
в Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

За змістом частини 1 статті 8 Закону №
3671-VI центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 6 ст. 8 Закону №
3671-VI рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону
№ 3671-VI у разі прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом трьох
робочих днів з дня його прийняття
надсилає заявнику або його законному
представнику письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

З огляду на наведені правові норми та
фактичні обставини справи, враховуючи
дату звернення ОСОБА_3 із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, її
реєстрації центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, дату проведення
співбесіди, надання висновку та
прийняття спірного рішення, слід
погодитись з висновком суду
попередньої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що місцевим
адміністративним судом при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права, а
твердження скаржника про те, що
Російська Федерація не може бути
визнана третьою безпечною країною є
помилковим.

Відповідно до пункту 22 частини 1 статті
1 Закону № 3671-VI третя безпечна країна -
це країна, в якій особа перебувала до
прибуття в Україну, крім випадків
транзитного проїзду через територію
такої країни, і могла звернутися з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки така країна:
дотримується міжнародних стандартів з
прав людини у сфері притулку,
встановлених міжнародно-правовими
актами універсального та
регіонального характеру, включаючи
норми про заборону тортур, нелюдського
чи такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання; дотримується
міжнародних принципів стосовно
захисту біженців, передбачених
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом щодо статусу біженців 1967
року, та стосовно осіб, які потребують
додаткового захисту; має національне
законодавство у сфері притулку та
біженців і її відповідні державні
органи визначають статус біженця та
надають притулок; забезпечить особі
ефективний захист проти вислання і
можливість звертатися за притулком та
користуватися ним; погоджується
прийняти особу і забезпечити їй доступ
до процедури визначення статусу
біженця чи надання додаткового
захисту.

Російська Федерація ратифікувала
Європейську Конвенцію про запобігання
тортурам та нелюдському або такому, що
принижує гідність, поводженню чи
покаранню, Конвенцію про статус
біженців, Протокол щодо статусу
біженців та має відповідне національне
законодавство у сфері притулку та
біженців, тобто є третьою безпечною
країною в розумінні Закону № 3671-VI.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 198, 200, 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу громадянина
Туркменістану ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
березня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
прийняття, проте може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі в
20-ти денний строк з дня складення
ухвали в повному обсязі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України, з
подачею документу про сплату судового
збору, а також копій касаційної скарги
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі, та копій
оскаржуваних рішень судів першої та
апеляційної інстанцій.

Головуючий суддя
І.О.Лічевецький

суддя
Т.М.Грищенко

суддя
В.Е.Мацедонська

Ухвала складена в повному обсязі 22
травня 2014 р.

.

Головуючий суддя
Лічевецький І.О.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.