Справа № 2а-5367/12/1070
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2014 р.
К/800/3773/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й.,

за участю секретаря судового засідання
Юрченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19
грудня 2013 року по справі № 2а-5367/12/1070

за позовом ОСОБА_4

до голови Обухівського
районного суду Київської області
Степанової О.С.

третя особа Державна судова
адміністрація України (далі - ДСА
України)

про визнання неправомірним
наказу та визнання бездіяльності

неправомірною,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
голови Обухівського районного суду
Київської області Степанової О.С.,
третя особа ДСА України, в якому просив
визнати неправомірним наказ від 6
квітня 2012 року № 15-в «Про скасування
наказу Обухівського районного суду
від 2 квітня 2012 № 13-в «Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_4»;

визнати неправомірною бездіяльність
відповідача щодо нерозгляду його заяв
про надання відпусток від 15, 17, 19, 20, 27
червня 2012 року, від 19 та 24 жовтня 2012
року;

визнати неправомірними рішення
відповідача від 28 листопада 2012 року про
відмову у розгляді заяви позивача
щодо надання відпустки та від 29
листопада 2012 року про відмову у
задоволенні заяви позивача щодо
надання відпустки.

Позивач позовні вимоги обґрунтовував
тим, що відповідач, не зважаючи на
чисельні звернення, протиправно, в
порушення норм трудового
законодавства, не розглядав його заяви
про надання відпусток. На думку
позивача, такі дії відповідача
призвели до порушення його законних
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Ухвалою Київського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2012 року позовні вимоги про визнання
неправомірним наказу від 6 квітня 2012
року № 15-в «Про скасування наказу
Обухівського районного суду від 2
квітня 2012 року № 13-в «Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_4» та
визнання неправомірною бездіяльності
відповідача щодо нерозгляду заяв
позивача про надання відпусток
від 15, 17, 19, 20, 27 червня 2012 року
залишено без розгляду.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19
грудня 2013 року, у задоволенні позову
про визнання неправомірними рішень
відповідача від 28 листопада 2012 року про
відмову у розгляді заяви позивача
щодо надання відпустки та від 29
листопада 2012 року про відмову у
задоволенні заяви позивача щодо
надання відпустки відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_4 подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої і
апеляційної інстанцій та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 2
листопада 2005 року працює суддею
Обухівського районного суду Київської
області.

28 грудня 2011 року виконуючим обов'язки
голови Обухівського районного суду
Київської області, за погодженням із
зборами суддів Обухівського районного
суду Київської області, затверджено
графік надання відпусток на 2012 рік
суддям та працівникам суду.

Згідно зазначеного графіку судді
Кравченку М.В. передбачено надання
додаткової відпустки тривалістю 15 днів
у період з 16 квітня 2012 року по 30 квітня
2012 року та основної відпустки
тривалістю 35 днів у період з 9 липня 2012
року по 12 серпня 2012 року.

2 квітня 2012 року головою Обухівського
районного суду Київської області на
підставі заяви позивача видано наказ №
13-в про надання ОСОБА_4 додаткової
відпустки тривалістю 15 календарних
днів з 17 квітня 2012 року по 1 травня 2012
року за період роботи з 2 листопада 2011
року по 1 листопада 2012 року.

У зв'язку з виробничою необхідністю
головою Обухівського районного суду
Київської області 6 квітня 2012 року
видано наказ № 15-в «Про скасування
наказу Обухівського районного суду №
13-в «Про надання додаткової відпустки
ОСОБА_4».

Позивач посилався на те, що протягом 2012
року неодноразово подавав голові
Обухівського районного суду Київської
області Степановій О.С. заяви про
надання йому додаткової відпустки,
проте відповідачем заяви не приймались
та не розглядались, що на думку
позивача, є порушенням норм трудового
законодавства.

Зокрема, позивачем до матеріалів
справи надано заяву від 19 жовтня 2012
року щодо надання додаткової відпустки
тривалістю 15 календарних днів за
період роботи з 2 листопада 2011 року по 1
листопада 2012 року та частини
невикористаної відпустки за попередні
періоди тривалістю 9 календарних днів,
починаючи з 5 листопада 2012 року.

Оскільки відповідачем не було видано
відповідного наказу, позивачем
повторно подано аналогічну заяву від 24
жовтня 2012 року про надання відпусток,
починаючи з 12 листопада 2012 року.

15 листопада 2012 року позивачем подано
відповідачу заяву про надання
відпусток, починаючи з 6 грудня 2012 року.

За результатами розгляду зазначеної
заяви, відповідачем 28 листопада 2012 року
накладено резолюцію, якою виконуючого
обов'язки керівника апарату суду
Березового Е.П. зобов'язано повідомити
ОСОБА_4 про те, що заява буде розглянута
після оформлення її відповідно до
методичних рекомендацій щодо ведення
обліку кадрів і кадрового діловодства
в місцевих та апеляційних судах
загальної юрисдикції.

Із даною резолюцією позивача
ознайомлено 29 листопада 2012 року, що
підтверджується його особистим
підписом на копії заяви.

28 листопада 2012 року позивачем було
подано відповідачу заяву про надання
відпусток, починаючи з 17 грудня 2012 року.

За результатами розгляду зазначеної
заяви, відповідачем 29 листопада 2012 року
накладено резолюцію, якою Березового
Е.П. зобов'язано повідомити позивача
про відсутність можливостей надати
відпустку у запитуваний період,
враховуючи графік відпусток та статтю
79 Кодексу законів про працю України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 про визнання
неправомірними рішень відповідача від
28 листопада 2012 року про відмову у
розгляді заяви позивача щодо надання
відпустки та від 29 листопада 2012 року
про відмову у задоволенні заяви
позивача щодо надання відпустки, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що у спірних
правовідносинах відповідачем було
дотримано баланс між інтересами
виробництва та особистими інтересами
позивача, а отже оскаржувані рішення
відповідача є протиправними.

Однак, судами при ухваленні
оскаржуваних рішень не прийнято до
уваги наступного.

Спеціальним нормативним актом, який
регулює трудові відносини, є Кодекс
законів про працю України (далі - КЗпП
України).

Державні гарантії права на відпустки,
умови, тривалість і порядок надання їх
працівникам визначаються Законом
України від 15 листопада 1996 року №
504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №
504/96-ВР).

Так, відповідно до статті 2 Закону №
504/96-ВР право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Порядок надання відпусток
регламентовано статтею 10 Закону №
504/96-ВР та статтею 79 КЗпП України.

Так, черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням із виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом, і
доводиться до відома всіх працівників.
При складанні графіків ураховуються
інтереси виробництва, особисті
інтереси працівників та можливості для
їх відпочинку. Конкретний період
надання щорічних відпусток у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником або
уповноваженим ним органом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 11
Закону № 504/96-ВР щорічна відпустка за
ініціативою власника або
уповноваженого ним органу, як виняток,
може бути перенесена на інший період
тільки за письмовою згодою працівника
та за погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) або
іншим уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом у разі,
коли надання щорічної відпустки в
раніше обумовлений період може
несприятливо відбитися на нормальному
ході роботи підприємства, та за умови,
що частина відпустки тривалістю не
менше 24 календарних днів буде
використана в поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 цього
Закону.

Частиною 2 статті 12 зазначеного Закону
передбачено, що невикористану частину
щорічної відпустки має бути надано
працівнику, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року, за який
надається відпустка.

Згідно частин 3, 4 статті 80 КЗпП України
щорічна відпустка за ініціативою
власника або уповноваженого ним
органу, як виняток, може бути
перенесена на інший період тільки за
письмовою згодою працівника та за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) у разі,
коли надання щорічної відпустки в
раніше обумовлений період може
несприятливо відбитися на нормальному
ході роботи підприємства, установи,
організації, та за умови, що частина
відпустки тривалістю не менше 24
календарних днів буде використана в
поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 Закону
України «Про відпустки».

Судами встановлено, що у зв'язку з
виробничою необхідністю головою
Обухівського районного суду Київської
області 6 квітня 2012 року видано наказ №
15-в «Про скасування наказу
Обухівського районного суду № 13-в «Про
надання додаткової відпустки ОСОБА_4».

При цьому, судами під час розгляду
справи не встановлено чи було між
позивачем та відповідачем проведено
процедуру узгодження щодо перенесення
додаткової відпустки ОСОБА_4 на інший
період.

Судами також, не перевірено чи було
відповідачем до графіку надання
відпусток на 2012 рік суддям та
працівникам суду внесено зміни щодо
перенесення відпустки судді Кравченка
М.В.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судами,
відповідачем на заяві позивача про
надання відпустки від 28 листопада 2012
року було накладено резолюцію про
неможливість надання відпустки у
запитуваний період, посилаючись на
графік відпусток на 2012 рік та статтю 79
Кодексу законів про працю України.

При цьому, судами не перевірено чи є
зазначені відповідачем у резолюції
підстави належними для відмови у
наданні відпустки ОСОБА_4, оскільки
заява позивачем про відпустку була
подана завчасно, тобто за два тижні до
її початку, а отже позивач мав час до
початку відпустки передати справи до
канцелярії у відповідності до
Інструкції з діловодства в місцевому
загальному суді.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають права встановлювати
та визнавати доведеними обставини, що
не були встановлені попередніми
судовими інстанціями, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати все вище
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи та прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 229, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 грудня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ємельянова В.І.

Судді
Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.