Справа № 16/137/08
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ К-23150/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Приватного
підприємства "К.С.В." на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 08.07.2009 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.06.2010 у
справі № 16/137

за позовом Приватного
підприємства "К.С.В."

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва

про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2004 року Підприємством до суду
заявлений позов про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
18.05.2004 № 26238/0, на підставі якого
позивачеві у картці особового рахунку
платника податків, яка ведеться у
податковому органі, зменшена сума
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 1
082 230,00 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Зокрема, після перегляду судових
рішень першої та апеляційної інстанцій
Вищим господарським судом України було
ухвалено постанову від 15.06.2005, якою
рішення Господарського суду м. Києва
від 22.11.2004 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
01.03.2005 були скасовані із направленням
справи на новий розгляд, постановою
Господарського суду м. Києва від 16.02.2006,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
06.06.2006, позов задоволено частково:
оспорюване податкове
повідомлення-рішення визнано
недійсним в частині зменшення в картці
особового рахунку Підприємства суми
бюджетного відшкодування,
задекларованого за листопад 2003 року, на
1 078 335,92 грн. В позові про визнання
недійсним зазначеного податкового
повідомлення-рішення на суму 3 887,19 грн.
відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що податковий кредит в
сумі 1 196 200,00 грн., задекларований
Підприємством у листопаді 2003 року,
підтверджений податковою накладною
від 28.11.2003 № 190/2, яка була видана ДП
"Спецрембуд" на поставку робіт згідно
договору від 07.10.2003 № 1/02-04 вартістю 7 177
200,00 грн., в тому числі ПДВ 1196200,00 грн., а
також актом виконаних робіт від 28.11.2003
№ 1, актом прийому-передачі векселів
від 17.12.2003 загальною номінальною
вартістю 7 177 200,00 грн. в розрахунок за
виконані роботи та оплатою позивачем
02.08.2004 виданих векселів на суму 5 000 000,00
грн., атакож включенням контрагентом
(ДП "Спецрембуд") ПДВ в зазначеній сумі
до податкових зобов'язань. Відмова в
задоволенні позову в частині позовних
вимог обґрунтована тим, що позивач
сформував податковий кредит на суму 3
887,19 грн. з порушенням пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість".

За наслідками перегляду судових рішень
першої та апеляційної інстанцій в
касаційному порядку ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
15.05.2008 № К-24649/06 постанову
Господарського суду м. Києва від 16.02.2006
та ухвалу Київського апеляційного
господарського суду від 06.06.2006
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції з
метою ретельної перевірки доводів
сторін щодо фактичного здійснення
господарської операції з продажу
послуг вартістю 7 177 200,00 грн., з
придбанням яких позивач обґрунтовував
правомірність включення ним до
податкового кредиту в податковій
декларації за листопад 2003 року ПДВ в
сумі 1 196 200,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.07.2009 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09.06.2010, у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у
позові, суд першої інстанції у цій
справі, з думкою якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
вчинені позивачем господарські
операції викликають сумнів в їх
реальності, що виключає правомірність
формування платником податків сум
податкового кредиту та відповідних сум
бюджетного відшкодування.

Не погодившись із судовими рішеннями,
позивач до Вищого адміністративного
суду України подав касаційну скаргу. У
касаційній скарзі Підприємство вважає,
що судові рішення у справі ухвалені з
порушенням матеріального права.
Просить Вищий адміністративний суд
України здійснити перегляд матеріалів
справи у касаційному порядку,
скасувати зазначені судові рішення і
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити. При цьому позивач
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
судами не враховано приписи Закону
України "Про податок на додану
вартість", Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Закону України
"Про обіг векселів в Україні". Вважає, що
судами помилково не враховано умови
договорів, на підставі яких було
здійснено відповідні господарські
операції.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить її відхилити з
мотивів необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що оспорюване
податкове повідомлення - рішення
ухвалено на підставі акту позапланової
документальної перевірки Підприємства
з питань достовірності заявленого до
відшкодування ПДВ за листопад 2003 року
від 18.05.2004, у ході якої господарські
операції позивача з ДП "Спецрембуд", за
наслідками яких позивачем було
сформовано податковий кредит, визнані
податковим органом як фіктивні,
оскільки у контрагента відсутні
трудові ресурси для виконання робіт,
передбачених умовами договору,
укладеного між позивачем та ДП
"Спецрембуд. Останнім також не надано
документів про те, що вищевказані
роботи виконані саме цим
підприємством, або якимось іншим
згідно відповідних договорів, а
пояснення директора Підприємства
ОСОБА_4 свідчать про те, що фактично
частина послуг, передбачена договором,
надана не була. Також за результатами
перевірки зі складу податкового
кредиту позивача виключено ПДВ у
розмірі 3 887,00 грн., сплачений у складі
вартості придбаних у ПП "Руільта" та ТОВ
"ТЕККОКиїв" жалюзей, які розміщені в
квартирі (жилому фонді). В цій частині
позиція відповідача обґрунтована тим,
що у відповідності до пп. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" витрати платника
податку на утримання та експлуатацію
приміщень житлового фонду не є
валовими витратами, а тому ПДВ,
сплачений у складі таких витрат, до
податкового кредиту не включається.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на
додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011) (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів
чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації.

Валові витрати виробництва та обігу, за
визначенням норми п. 5.1 ст. 5 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємства", -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №
334/94-ВР до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Вказаними нормами однією з
обов`язкових підстав для віднесення
тих чи інших витрат у процесі
здійснення господарської діяльності є
використання таких товарів (послуг) у
власній господарській діяльності.

Абзацом 4 п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 вказаного
Закону визначено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

При цьому законодавцем, безумовно,
презумується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку, достовірність
документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право
платника податку на віднесення
вартості товарів (послуг) до складу
валових витрат та включення сум
податку до податкового кредиту
обумовлено юридичним складом, до якого
входять такі юридичні факти, як
придбання платником податку у інших
платників цього податку товарів
(послуг) або основних фондів,
призначених для використання в
оподатковуваних операціях, що
відповідають цілям господарської
діяльності платника податку;
підтвердження податковою накладною,
виписаною постачальником - платником
податку, (іншими подібними документами,
перелік яких встановлений пп. 7.2.6 п. 7.2
ст. 7 Закону № 168/97-ВР) суми нарахованого
(сплаченого) податку в ціні придбання
товару (послуг).

Ці обставини відповідно до ч. 1 ст. 138
Кодексу адміністративного судочинства
України входять до предмета
доказування при розгляді судом
адміністративного позову стосовно
правомірності рішення контролюючого
органу про донарахування сум
податкових зобов'язань з ПДВ та/або
зменшення сум бюджетного
відшкодування з цього податку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивач включив
ПДВ в сумі 1 196 200,00 грн. до податкового
кредиту у зв'язку з придбанням послуг
щодо підшукування земельної ділянки
для спорудження будівлі, проведення
аналізу проектних рішень по
запропонованому проекту житлового
будинку у ДП "Спецрембуд" на підставі
договору про надання послуг від 07.10.2003
№ 01/02-04 вартістю 7 177 200,00 грн., в тому
числі ПДВ 1 196 200,00 грн. Контрагентом на
користь Підприємства було виписано
податкову накладну від 28.11.2003 № 190/2 та
цією ж датою між сторонами підписано
акт виконаних робіт № 1. Розрахунки між
позивачем та ДП "Спецрембуд" здійснено
шляхом передачі позивачем контрагенту
15-ти векселів власної емісії
номінальною вартістю 7 177 200,00 грн., що
підтверджено актом передачі від 17.12.2003
№ 1, та які, згідно акту пред'явлення
векселів до оплати від 02.08.2004 № 13 та
платіжного доручення від 02.08.2004 № 309,
погашені на суму 5 000 000,00 грн.

З огляду на те, що предметом
доказування у цій справі становлять
обставини, що надають право на
податковий кредит, керуючись ст. 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, судом першої інстанції було
вжито передбачені законом заходи для
витребування належних доказів із
власної ініціативи щодо придбання
позивачем послуг у ДП "Спецрембуд"
вартістю 7 177 200,00 грн. згідно укладеного
договору та акту виконаних робіт, за
наслідками дослідження яких (довідки з
Головного управління ресурсів від
12.05.2009 № 07-387/13140 щодо наявності у ДП
"Спецрембуд" або позивача земельної
ділянки на праві власності чи
користуванні за адресами, за якими
знаходяться предмет договору про
надання послуг від 07.10.2003 № 01/02-04;
інформації Головного управління
містобудування, архітектури та дизайну
міського середовища, до компетенції
якого входить узгодження проектної
документації стадій проектування;
довідки Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна) не встановлено факту
поставки послуг, передбачених
договором від 07.10.2003 № 01/02-04, позивачу
від ДП "Спецрембуд". Підписання акту
виконаних робіт (наданих послуг) та
виписана податкова накладна не може
свідчити про реальний характер таких
послуг. Враховуючи відсутність
реальних витрат позивача на придбання
зазначених послуг висновок
контролюючого органу в акті перевірки
про порушення пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №
168/97-ВР, як і порушення пп. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5
Закону № 334/94-ВР через віднесення до
податкового кредиту ПДВ в ціні
придбаного товару (жалюзей для
житлової квартири), використання якого
у господарській діяльності позивача не
передбачалось, внаслідок чого було
зменшено суму ПДВ заявлену до
відшкодування, є обґрунтованим та
відповідає фактичним обставинам
справи.

Враховуючи межі перегляду справи судом
касаційної інстанції, визначені у ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, які не дозволяють суду
касаційної інстанції здійснювати
переоцінку досліджених та оцінених
судами попередніх інстанцій доказів, з
огляду на правильне застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального права до встановлених
обставин, суд касаційної інстанції
вважає за правильне касаційну скаргу
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства "К.С.В." відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08.07.2009 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.06.2010 у
справі № 16/137 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва