Справа № 826/3195/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 826/3195/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом державного підприємства
«Готель «Козацький» Міністерства
оборони України до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-
Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що позивач здійснював податковий облік
та формував податковий кредит
відповідно до вимог чинного
законодавства України, а отже правових
підстав для невизнання права позивача
на спірні суми податкового кредиту
немає, що в свою чергу свідчить про те,
що висновки відповідача в акті
перевірки та відповідно, оскаржуване
рішення, не враховують фактичних
обставин взаємовідносин позивача з
його контрагентом, що свідчить про його
протиправність.

В позовній заяві позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати
видане ДПІ у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві податкове повідомлення-рішення
від 05.12.2013 р. №1.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Судом 14.05.2014 р. прийнято рішення про
виклик в судове засідання в якості
свідка директора ТОВ «Магреб Україна»
ОСОБА_1

В судове засідання свідок не з'явилася,
про місце, дату та час розгляду справи
була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
провадження, про що сторони в судовому
засіданні не заперечували.

Розглянувши наявні матеріали справи,
суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, ДПІ у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
проведено документальну виїзну
позапланову перевірку ДП «Готель
«Козацький» Міністерства оборони
України () в частині
дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість за період квітень 2013 року по
взаємовідносинам з ТОВ «Магреб
Україна» (), за результатами
якої складено акт від 13.11.2013 р.
№1830/22-01/14303572.

В ході проведення перевірки
встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3,
п.198.6 ст.198, п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.187.1
ст.187 Податкового кодексу, в результаті
чого підприємством занижено суму
податку на додану вартість, яка
підлягає сплаті в бюджет, в сумі 479 579,00
грн.

На підставі акту від 13.11.2013р.
№1830/22-01/14303572 податковим органом
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 05.12.2013 р.
№, яким збільшено суму
податкового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на загальну
суму 599436,00 грн., з яких за основним
платежем - 479 549,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 119887,00 грн.

Судом встановлено, що за період квітень
2012 року, задекларовано позивачем
податкового кредиту по податку на
додану вартість на суму 932386,00 грн.
Перевіркою повноти визначення
податкового кредиту за квітень 2013 року
встановлено завищення його на суму
701201,00 грн.

При проведенні перевірки податковим
органом використано акт перевірки ДПІ
у Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
21.06.2013 р. №164/2240/36282249 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання товариства з обмеженою
відповідальністю «Магреб» () з питань взаємовідносин з
платниками податків за період з 01.03.2012
р. по 31.08.2012 р.

Перевіркою встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам - покупцям за
період з 01.03.2012 року по 31.08.2012 року в
розумінні ст.134 Податкового Кодексу
України та ст.185 Податкового Кодексу
України.

Службовою запискою від ГВПМ ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС
надано висновок щодо наявності ознак
«фіктивності» та відсутності факту
реального здійснення господарської
діяльності, а також надано пояснення
директора ТОВ «МАГРЕБ УКРАЇНА» ОСОБА_1,
згідно яких остання не має жодного
відношення до ведення
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «МАГРЕБ УКРАЇНА», чим займається
підприємство та де стоїть на
податковому обліку їй не відомо,
документи фінансово-господарського
характеру не підписувала.

З матеріалів справи вбачається, що до
перевірки не надано підтверджуючих
документів щодо виникнення податкових
зобов'язань: головні книги,
журнали-ордери та картки рахунків №311
«Поточні рахунки у національній
валюті», 361 «Розрахунки з вітчизняними
покупцями», 70 «Доходи від реалізації»,
641 Розрахунки по податкам», 643
«Податкові зобов'язання», 681
«Розрахунки по авансам отриманим»,
податкові накладні, реєстри виданих
податкових накладних, видаткові
накладні, тощо.

Перевіркою встановлено відсутність
будь-якої інформації про наявні
складські приміщення, наявність
автомобільного чи іншого транспорту, а
також устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства.

З вищезазначених фактів вбачається, що
фінансово-господарська діяльність ТОВ
«МАГРЕБ УКРАЇНА» здійснюється поза
межами правового поля, що у свою чергу
свідчить про не набуття належним чином
цивільної праводієздатності ТОВ
«МАГРЕБ УКРАЇНА»,
фінансово-господарські
взаємовідносини між ТОВ «МАГРЕБ
УКРАЇНА» та контрагентами мають озкаки
"фіктивності" та є правочинами, які
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювались цими
правочинами (ст. 234 Цивільного Кодексу
України).

В ході проведення перевірки не
встановлено факту передачі товарів від
продавця до покупця, в зв'язку з
відсутністю (не наданням для перевірки)
договорів про господарські відносини,
актів приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів.

У зв'язку з вищенаведеним, податковим
органом зроблено висновок про те, що
ТОВ «МАГРЕБ УКРАЇНА» займалося
проведенням фінансових потоків,
спрямованих на здійснення операцій
надання податкової вигоди переважно з
контрагентами, які не виконують свої
податкові зобов'язання, з метою
штучного формування валових витрат та
податкового кредиту, які не мають
реального товарного характеру.

В ході перевірки встановлено
відсутність поставок товарів (послуг)
від постачальника ТОВ «МАГРЕБ УКРАЇНА»
до підприємства - покупця ДП «Готель
«Козацький».

Вищенаведене свідчить, про те, що
правочини між ТОВ «МАГРЕБ УКРАЇНА» та
контрагентами-покупцями, зазначеними
ним у додатку 5 до податкових
декларацій з ПДВ «Розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» за
період квітень 2012 року, здійснені без
мети настання реальних наслідків.

Таким чином, діяльність ТОВ «МАГРЕБ
УКРАЇНА» була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з отриманням
податкової вигоди переважно з
контрагентами-посередниками, які не
виконували своїх податкових
зобов'язань.

Отже, при проведенні перевірки
податковим органом встановлено
відсутність у ДП «Готель «Козацький»
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по поставці
товарів (робіт, послуг) та відсутність
фактичних дій, спрямованих на
виконання взятих на себе зобов'язань.
Останнє, в свою чергу, свідчить про
відсутність наміру у ТОВ «МАГРЕБ
УКРАЇНА» створення правових наслідків.

Відповідно до ст.42 Господарського
кодексу України визначено, що
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Згідно пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Частиною 1 статті 3 Господарського
кодексу України, під господарською
діяльністю у цьому Кодексі
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
наслідків.

Згідно з ч.2 ст.30 Цивільного кодексу
України цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
нести відповідальність у разі їх
невиконання.

Юридична особа здатна мати такі ж
цивільні права та обов'язки (цивільну
правоздатність), як і фізична особа,
крім тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині (ст.91 Цивільного
кодексу).

Статтею 92 ЦК України (Цивільна
дієздатність юридичної особи)
встановлено, що юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Вказана підстава, відповідно до ст.234 ЦК
України є безумовною підставою для
визнання вказаного правочину
недійсним, адже відповідно до ст. 42
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК
України).

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При цьому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому (ст.656
ЦК України).

За ст.662 ЦК України продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності
та документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Моментом виконання обов'язку продавця
щодо передачі товару згідно ст.664 ЦК
України є: вручення товару покупцеві,
якщо договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1. ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно п.2. ст. 215 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
тому також не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані із його
недійсністю.

Статтею 2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями)
зазначено, що сфера дії Закону
поширюється на всіх юридичних осіб
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством.

Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону
України, бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями)
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 р. за № 168/704, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями).

Однак, як встановлено судом та
вбачається із матеріалів справи,
взаємовідносини ДП «Готель
«Козацький» МОУ по взаєморозрахункам з
ТОВ «Магреб» здійснювались поза
межами правового поля.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п. 198.3. ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках порядковий номер податкової
накладної; дата виписування
податкової накладної; повна або
скорочена назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - продавця
товарів/послуг; податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку;
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; ціна постачання
без урахування податку; ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; вид цивільно-правового
договору.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
Порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні".

Як встановлено судом, первинні
документи контрагента позивача
виписані з порушенням законодавства, а
відповідно, позивачем не було належним
чином визначено податкового
зобов'язання по правовідносинах
контрагента із позивачем для сплати до
державного бюджету.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України, викладеній в постанові
від 26 вересня 2006 року, правочин, який
вчинено з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства,
водночас суперечить моральним засадам
суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч.
2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Це означає, що в результаті виконання
сторонами нікчемного правочину не
можуть виникати як податкові
зобов'язання, так і податковий кредит з
податку на додану вартість.

Також, згідно позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної оглядовому листі від 06.07.2009
р. № 982/13/13-09 та доведеної до
адміністративних судів України з метою
інформування і врахування під час
розгляду справ за участю органів
державної податкової служби, -
правильність формування платником
податків валових витрат та податкового
кредиту вимагає наявності зв'язку
витрат платника податків на придбання
послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг. За відсутності ж
останнього, відсутні підстави для
зменшення бази оподаткування податком
на прибуток та податком на додану
вартість за рахунок валових витрат та
податкового кредиту.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Таким чином, проаналізувавши наявні
матеріали справи та норми зазначеного
законодавства, суд вважає правомірним
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення.

Допустимих доказів, які б
спростовували правомірність рішення
контролюючого (податкового) органу
позивачем до суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що ДПІ у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення
діяла на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
тому суд приходить до висновку щодо
необґрунтованості позовних вимог
позивача про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення та відсутності
підстав для їх задоволення.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає позовні вимоги
необґрунтованими.

Відповідач по справі, як суб'єкт
владних повноважень, виконав
покладений на нього обов'язок щодо
доказування правомірності
оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О
В И В:

В задоволенні позовних вимог
державного підприємства «Готель
«Козацький» Міністерства оборони
України відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В.
Аблов