Справа № 9101/85088/2012
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2013-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2013 рокусправа № 2а/0470/14502/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Ясенової Т.І.

суддів: Головко
О.В. Суховарова А.В.

секретар судового засідання:
Шелепова Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Комерційна фірма
„Резидент" на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 13 грудня 2011
у справі №2а/0470/14502/11 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Комерційна фірма
„Резидент" до Нікопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області про
скасування податкових повідомлень -
рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Комерційна фірма
„Резидент" (далі за текстом - ТОВ „КФ
„Резидент") звернулось до суду з
позовом до Нікопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області (далі за
текстом - Нікопольська ОДПІ), в якому
просило визнати неправомірними дії
головного державного податкового
ревізора - інспектора відділу
перевірок платників податків
управління податкового контролю
юридичних осіб Нікопольської ОДПІ,
інспектора -податкової служби І рангу
Ткачової Олени Олегівни щодо
здійснення документальної
позапланової виїзної перевірки
діяльності ТОВ „КФ „Резидент";
висновки акту документальної
позапланової виїзної перевірки
діяльності ТОВ „КФ „Резидент" від 07
червня 2011 року №505/232/36989949, складеного
Нікопольською ОДПІ, про порушення ТОВ
„КФ „Резидент" пп. 5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3
статті 5 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств" №
334 94-ВР від 28.12.1994р. із змінами та
доповненнями в редакції Закону
України, яка діяла на момент здійснення
господарських операцій, та пп.7.4.5 п.7.4
ст.7 Закону України „Про податок на
додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР зі
змінами та доповненнями в редакції
Закону України, яка діяла на момент
здійснення господарських операцій
визнати такими, що суперечать чинному
податковому законодавству; скасувати
податкові повідомлення-рішення
Нікопольської ОДПІ від 24 червня 2011 року
№ та №; скасувати податкові
повідомлення-рішення Нікопольської
ОДПІ від 22 вересня 2011 року № та №
.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 13
грудня 2011 у задоволенні позовних
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відповідач, посилаючись на її
безпідставність, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін як законну та обґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
рішення суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що Нікопольською
ОДПІ проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ „КФ
„Резидент" з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства в
частині повноти нарахування та сплати
податку на прибуток та податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ „Трансавтолюкс" за період з 01.10.2010
року по 31.12.2010 року.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт № 505/232/36989949
від 07.06.2011 року, відповідно до висновків
якого позивачем порушено пп.5.2.1 п.5.2,
пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України № 334/94-ВР
від 28.12.94р.„Про оподаткування прибутку
підприємств", в результаті чого
занижено податок на прибуток за період
з 01.10.10р. по 31.12.10р. всього на суму 11242,40
грн.; порушено пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України №168/97-ВР від 03.04.1997р. „Про
податок на додану вартість", в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за перевіряємий період
всього на суму 8994,12 грн.

Крім того, відповідно до висновків,
викладених в акті перевірки, договір
б/н від 01.10.2010р., укладений між ТОВ „КФ
„Резидент" та ТОВ „Трансавтолюкс", є
нікчемним відповідно до частин 1, 5 ст.
203, п. 1, 2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу
України, тобто таким, що порушує
публічний порядок, суперечить
інтересам держави та суспільства,
вчинений з метою ухилення від сплати
податків третіми особами, що свідчить
про відсутність наміру створення
правових наслідків, у т. ч. щодо сплати
належних сум податків та обов'язкових
платежів.

На підставі зазначеного акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 24.06.2011
року, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 14053,00 грн. (основний
платіж - 11242,4 грн., штрафна (фінансова)
санкція - 2810,60 грн.) та податкове
повідомлення-рішення № від 24.06.2011
року, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 11242,65 грн.
(основний платіж - 8994,12 грн., штрафна
(фінансова) санкція - 2248,53 грн.).

Рішенням про результати розгляду
скарги № 26404/10/25-008 від 06.09.2011 року ДПА у
Дніпропетровській області податкові
повідомлення-рішення № та №
від 24.06.2011 року залишено без змін,
а скаргу позивача - без задоволення;
збільшено суму грошового зобов'язання,
визначену в податковому
повідомленні-рішенні Нікопольської
ОДПІ № від 24.06.2011 року на суму
69897,33грн. (55917.83 грн. - основний платіж,
13979,50 грн. - штрафна санкція); збільшено
суму грошового зобов'язання, визначену
в податковому повідомленні-рішенні
Нікопольської ОДПІ № від 24.06.2011
року на суму 19284,73 грн. (15427.78 грн.
-основний платіж, 3856,95 грн. - штрафна
санкція).

22.09.2011 року Нікопольською ОДПІ прийнято
податкові повідомлення - рішення
№ на суму 69897,33 грн. (55917,83 грн. -
основний платіж, 13979,50 грн. - штрафна
санкція) та № на суму 19284,73 грн.
(15427,78 грн. - основний платіж, 3856,95 грн.
-штрафна санкція).

Рішенням про результати розгляду
повторної скарги № 3102/6/10-2115 від 06.10.11
року ДПС України податкові
повідомлення-рішення № та №
від 24.06.2011 року з урахуванням
рішення ДПА у Дніпропетровській
області № 26404/10/25-008 від 06.09.2011 року
залишено без змін, а скарга позивача -
без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
„КФ „Резидент" протягом IV кварталу 2010
року отримано від ТОВ „Трансавтолюкс"
на підставі договору про перевезення
вантажів автомобільним транспортом б/н
від 01.10.2010 року послуги на загальну суму
146531,4 грн., в тому числі ПДВ 24421,9 грн.,
зокрема, в жовтні на суму 34065,12 грн., в
тому числі ПДВ 5677,52 грн., в листопаді на
суму 58501,56 грн., в тому числі ПДВ 9750,26 грн.
і в грудні на суму 53964,72 грн., в тому
числі ПДВ 8994,12 грн.

Товариством суму вартості отриманих
послуг 122109,5 грн. віднесено до складу
валових витрат IV кварталу 2010 року, та
ПДВ в сумах 5677,52 грн., 9750,26 грн. і 8994,12 грн.
- до складу податкового кредит ужовтня,
листопада і грудня 2010 року, відповідно.

ТОВ „КФ „Резидент" отримані від ТОВ
„Трансавтолюкс" послуги по
перевезенню вантажів і роботи по
навантаженню-розвантаженню,
використано у власній господарській
діяльності, та відображено по рахунку
бухгалтерського обліку 93 „Витрати на
збут".

Судом встановлено, до зазначеного
договору про перевезення вантажів
автомобільним транспортом між ТОВ „КФ
„Резидент" та ТОВ „Трансавтолюкс"
було укладено додаткову угоду № 1,
відповідно до якої ТОВ „КФ „Резидент"
зобов'язаний надати ТОВ
„Трансавтолюкс" на наданий до
перевезення вантаж товарного
характеру видаткову накладну
встановленої форми, яка є основним
перевізним документом, згідно якого
виконується прийом вантажу до
перевезення, перевезення вантажів та
здача його вантажоотримувачу.

Так, фактичною підставою для прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення стали висновки
контролюючого органу, викладені в акті
перевірки, про те, що договір № б/н від
01.10.2010р., укладений позивачем з ТОВ
„Трансавтолюкс", є таким, що порушує
публічний порядок, суперечить
інтересам держави та суспільства, а
тому є недійсним в силу закону.

Вказані висновки відповідача
аргументовані тим, що за результатами
аналізу даних системи
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту у розрізі контрагентів на
рівні ДПА України встановлено, що
податкові зобов'язання ТОВ
„Трансавтолюкс" сформовані за рахунок
покупців, зокрема, ТОВ „КФ "„Резидент".
За результатами перевірки ТОВ
„Трансавтолюкс" податковим органом
встановлена відсутність суб'єкта
господарювання за юридичною адресою та
умов для ведення господарської
економічної діяльності, яка
виконувалась протягом перевіряємого
періоду, зокрема відсутність
транспортних засобів, що унеможливлює
встановлення ланцюга постачання
послуг позивачу та, відповідно,
виключає підстави для формування ним
податкового кредиту з податку на
додану вартість за такими
господарськими операціями.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині скасування оскаржуваних
податкових повідолень-рішень суд
першої інстанції погодився з позицією
податкового органу та дійшов висновку
про фіктивність укладених правочинів
між позивачем та його контрагентом у
перевіряємому періоді, зокрема, з
огляду на відсутність
товарно-транспортних накладних на
підтвердження реальності виконання
договору про перевезення вантажів, та з
огляду на результатми перевірки
контрагента позивача ТОВ
„Трансавтолюкс".

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 183
Податкового Кодексу України
реєстрація осіб як платників податку
здійснюється податковими органами та
діє до дати її анулювання.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону
України „Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесенні до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ТОВ „Трансавтолюкс" в
період здійснення господарських
операцій з позивачем перебувало в
Єдиному державному реєстрі та мало
свідоцтво платника податку, що
підтверджується матеріалами справи.

На підтвердження спеціальної
правосуб'єктності ТОВ „Трансавтолюкс"
як суб'єкта господарської діяльності з
надання послуг з перевезення вантажів
автомобільним транспортом в
матеріалах справи наявна ліцензія
серії АВ №496952, видана ТОВ
„Трансавтолюкс"
Головавтотрансінспекцією на надання
послуг з перевезення вантажів
автомобільним транспортом на період з
03.11.2009 року по 02.11.2014 року.

Наявність ліцензії свідчить про те, що
ліцензіат - ТОВ „Трансавтолюкс"
відповідає вимогам „ліцензійних умов"
та має необхідну для такого виду послуг
матеріально-технічну базу: відповідні
автотранспортні засоби, персонал
(водіїв), приміщення та обладнання,
необхідні документи та інше.

Крім того, якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку (покупця товарів, робіт, послуг)
права на відшкодування ПДВ у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням усіма постачальниками
товару у ланцюгу постачання вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, дотримання
вимог податкового законодавства тощо і
в подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на податковий кредит
чи бюджетне відшкодування за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не
повинен притягуватися до
відповідальності в тому випадку, якщо
він здійснював реальну господарську
операцію.

Порядок визначення платником податків
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість та податком на
прибуток у спірному періоді був
врегульований Законом України „Про
податок на додану вартість", Законом
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", та Податковим Кодексом
України.

Згідно статті 1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків (як обов'язкова
ознака господарської операції)
кореспондується з нормами Податкового
кодексу України, які є тотожними з
положеннями Закону України „Про
податок на додану вартість", Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств".

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового Кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

У відповідності до п.198.6 ст.198
Податкового Кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138
Податкового Кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність за несплату податків
контрагентом-продавцем товарів та
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання відповідача на відсутність
товарно-транспортних накладних як на
одну з підстав нікчемності договору
укладеного позивачем з контрагентом,
виходячи з того що досліджені первинні
документи в сукупності свідчать про
реальність здійснення господарських
операцій за вказаним договором і факт
використання придбаного товару
(послуг) у господарській діяльності
позивача.

Так, пунктом 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні визначено, що основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Отже, товарно-транспортна накладна
відноситься лише до основної первинної
транспортної документації.

Таким чином, у разі відсутності
первинної транспортної документації,
що підтверджує отримання послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, платник податку не має
підстав відносити витрати по отриманню
послуг з перевезення вантажів до
складу валових витрат.

Отже, навіть відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних не може
бути підставою для не включення до
складу валових витрат вартості
придбаних товарів та включення до
податкового кредиту сум ПДВ сплачених
постачальнику відповідних товарів.
Крім того, правилами ведення
податкового обліку не передбачено
обов'язковості ведення і зберігання
товарно-транспортних накладних на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом для підтвердження
обставин щодо правомірності
віднесення до складу валових витрат
вартості придбаних позивачем товарів.

Відповідно до Закону України „Про
автомобільний транспорт" та наказу
Міністерства транспорту України від
14.10.1997р. №363 „Про затвердження Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні", обов'язок щодо
наявності товарно-транспортної
накладної покладено на перевізника та
його водія. Позивач до зазначеної
категорії суб'єктів господарювання не
відноситься.

Таким чином, відсутність
товарно-транспортних накладних може
свідчити лише про порушення правил
перевезень автомобільним транспортом,
що не пов'язане з дотриманням вимог
податкового законодавства.

При цьому, судом апеляційної інстанції
прийнято як доказ надані позивачем
товаро-транспортні накладні.

Судом апеляційної інстанції
досліджено первинні документи
(договір, ТТН, податкові та видаткові
накладні, платіжні документи, а також
дані бухгалтерського обліку, який
ведеться позивачем), встановлено
використання у господарській
діяльності товариства придбаних
товарів (послуг), що призвело до змін в
активах підприємства та його
зобов'язаннях і реально спричинило
зміни майнового стану платника
податків, встановлено дотримання
позивачем вимог законодавства щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та валових витрат,
перевірено доводи податкового органу.

З огляду на викладене, надані позивачем
первинні документи підтверджують
виконання господарських операцій та
мають всі необхідні реквізити
первинного документу бухгалтерського
обліку, обов'язковість яких
встановлена ст. 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та звітність в
Україні", ст. 44 Податкового кодексу
України та п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку №88 від 24.05.1995р.

Щодо позовних вимог про визнання
неправомірними дій податкового органу
щодо здійснення документальної
позапланової виїзної перевірки
діяльності позивача, та визнання
неправомірними висновків, викладених в
акті перевірки, колегія суддів дійшла
наступних висновків.

Згідно пункту 1 статті 11 Закону України
„Про державну податкову службу в
Україні" органи державної податкової
служби у випадку, в межах компетенції
та у порядку, встановлених законами
України, мають право здійснювати
документальні невиїзні перевірки (на
підставі поданих податкових
декларацій, звітів та інших документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податків та зборів (обов'язкових
платежів) незалежно від способу їх
подачі), а також планові та позапланові
виїзні перевірки своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів (обов'язкових
платежів), додержання валютного
законодавства юридичними особами, їх
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не
мають статусу юридичної особи, а також
фізичними особами, які мають статус
суб'єктів підприємницької діяльності
чи не мають такого статусу, на яких
згідно із законами України покладено
обов'язок утримувати та/або сплачувати
податки і збори (обов'язкові платежі),
крім Національного банку України та
його установ (далі - платників
податків).

Відповідно до пункту 1.2 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10.08.2005 № 327,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 25.08.2005 №925/11205 (далі
по тексту - Порядок № 327) позаплановою
виїзною перевіркою вважається
перевірка, яка не передбачена в планах
роботи органу державної податкової
служби і проводиться за наявності хоча
б однієї із обставин, визначених
Законом України „Про державну
податкову службу в Україні" та іншими
законодавчими актами. Вона
здійснюється за місцезнаходженням
такого суб'єкта господарювання чи за
місцем розташування об'єкта права
власності, стосовно якого проводиться
така позапланова виїзна перевірка.

Згідно пунктом 1.3 Порядку №327 за
результатами проведення невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства - довідка.

Акт - службовий документ, який
стверджує факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання.

В свою чергу, діяльність із складання
актів перевірок є службовою діяльністю
працівників органу державної
податкової служби на виконання своїх
посадових обов'язків із збирання
доказової інформації щодо дотримання
платником податків податкової
дисципліни. Наявність акту перевірки
чи включення до його змісту певних
висновків самі собою не створюють
жодних перешкод для діяльності
платника податків.

Виходячи з наведеного, дії
контролюючого органу щодо викладення в
акті перевірки певних висновків, а
також щодо використання складеного за
результатами проведеної перевірки
акту в службовій діяльності, зокрема,
при проведенні перевірок інших
суб'єктів господарювання не порушують
права чи інтереси особи, не впливають
на її суб'єктивні права та обов'язки, а
відтак суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку, що підстави
для задоволення таких позовних вимог
відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що допущене судом
першої інстанції порушення норм
процесуального та матеріального права
призвело до неправильного вирішення
справи та є підставою для скасування
оскаржуваної постанови суду з
прийняттям нової постанови про
задоволення позову в частині визнання
протиправними та скасування
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та відмову в
задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, 202, 205,207 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Комерційна фірма „Резидент" -
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 13
грудня 2011 у справі №2а/0470/14502/11 -
скасувати з прийняттям нової
постанови.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Нікопольскої об'єднаної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області № від
24 червня 2011 року; № від 24 червня 2011
року; № від 22 вересня 2011 року;
№ від 22 вересня 2011 року.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Т.І. Ясенова
О.В Головко А.В.Суховаров