Справа № 809/3120/13-а
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
Справа № 876/897/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

представника позивача
Гнатюк Т.Б.,

представника відповідача
Бойчука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
06.12.2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» до
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ :

ТзОВ «Галпро» 09.10.2013 року звернулося до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 19.04.2013
року.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
06.12.2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Галпро» подало
апеляційну скаргу. В якій просить
зазначену постанову скасувати та
прийняти нову, якою задовольнити позов,
покликаючись на невірне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права. Апеляційну скаргу
обґрунтовує тим, що з урахуванням
доказів, які були надані в процесі
розгляду справи, ТзОВ «Галпро» було
документально підтверджено виконання
зобов'язань, передбачених укладеними
договорами із усіма контрагентами. Це,
зокрема, підтверджується не тільки
первинними документами, але й
фактичною передачею-отриманням товару,
реальними діями щодо оплати отриманого
товару, його подальшого використання у
власній господарській діяльності на
підтвердження подано копії податкових
та видаткових накладних, договорів
поставки, листів від контрагентів на
поставку товарів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до висновку,
що подана скарга підлягає задоволенню
з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи за
результатами позапланової невиїзної
перевірки ТзОВ «Галпро» з питань
підтвердження формування валових
витрат та витрат що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування за
період з 01.10.2008 року по 30.09.2011 року,
відповідно до якого встановлено
порушення позивачем вимог п. 5.1, пп. 5.2.1.
п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від
22.05.1997 року № 283/97-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств», пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2, п. 138.4, п. 138.6, пп. 138.8.1, п. 138.8 ст. 138, пп.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755-VІ, в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток всього у сумі 948 834,00
грн., у тому числі за рахунок заниження
за 4 квартал 2009 року в сумі 2 850,00 грн., за 1
квартал 2010 року в сумі 43 926,00 грн., за 2
квартал 2010 року в сумі 32 958,00 грн., за 3
квартал 2010 року в сумі 154 441,00 грн., за 4
квартал 2010 року в сумі 317 608,00 грн., за 1
квартал 2011 року в сумі 27 656,00 грн., за 2
квартал 2011 року в сумі 195 641,00 грн., за 3
квартал 2011 року в сумі 173 754,00 грн. та
порушено п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2,
п. 198.3, п. 198.4 ст. 198, п. 198.2 ст. 198, п. 201.4 ст.201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року №2755-VІ та пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4,
пп. 7.2.3, п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп.
7.4.5 п. 7.4 пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого встановлено заниження
податку на додану вартість на суму 1 447
грн., в тому числі за квітень 2010 року в
сумі 433 грн., за травень 2011 року в сумі 156
грн., за липень 2011 року в сумі 858 грн., та
складено акт № 1556/22-1/35021857 від 01.03.2013
року.

Враховуючи виявлені порушення
Державна податкова інспекція у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області винесла
податкове повідомлення-рішення №
від 19.04.2013 року, згідно з яким
позивачу донараховано зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 945 984 грн. та
застосовано штрафні санкції в розмірі
137 235 грн.

Суд апеляційної інстанції при
перевірці правильності визначення
нарахування і реальності дій ТзОВ
«Галпро» по взаємовідносинах з ПП
«Галичтур», ПП «Рамчек», ТзОВ
«Феропром-Центр», ПП Фірма «Юкос», ТзОВ
«Торгсервіспостач», ТзОВ
«Технотрейд-Плюс», ТзОВ «Хелп-Трейд»,
ТзОВ «Інова» виходить з наступного:

ПП «Галич Тур». Відповідно до договору
поставки № 08/10-09 від 01.10.2009 року
укладеним між позивачем та ПП «Галич
Тур» надані первинні документи на
підтвердження поставки товару,
видаткові та податкові накладні та
банківські виписки, які наявні в
матеріалах справи та підтверджують
реальність господарських операцій.
Актом від 02.11.2010 року №2718/23-209/33981989 про
результати позапланової виїзної
документальної перевірки ПП «Галич
Тур» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2009 року по 30.10.2010 року проведеної ДПІ
у Сихівському районі м. Львова
припинено діяльність ПП «Галич Тур»
визнано банкрутом постановою
господарського суду Львівської
області по справі №31/100-2010. Однак
наданий товар позивачу був поставлений
до вказаного рішення, тому з
врахуванням поданий належно
оформлений документів, дані
господарські операції були реальними,
що досліджувалось судом за наявними
доказами.

ТзОВ «Торгсервіспостач»,
взаємовідносини здійснювалися згідно
договору поставки № 0406 від 04.06.2010 року.
Податковим органом встановлено, що
товарно-транспортні накладні на
перевезення ТМЦ придбаних у TзOB
«Торгсервіспостач» до перевірки не
було представлено та в матеріалах
справи відсутні, згідно акту перевірки
ДПІ у м. Івано-Франківську «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТзОВ
«Торгсервіспостач» з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 року по
31.01.2011 року» - акт від 17.03.2011 року №
235/23-10/37001827 та акт «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТзОВ «Торгсервіспостач» з
питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства за період з 01.02.2011
року по 28.02.2011 року - акт від 11.04.2011 року
№ 391/23-10/37001827 направлено ДПІ у
Печерському районі м. Києва згідно
супровідного листа від 18.03.2011 року №
11200/7/23-1010 та фактично TзOB
«Торгсервіспостач» відсутні трудові
ресурси, виробниче обладнання,
транспортне та торгівельне обладнання,
сировина, матеріали для здійснення
основного виду діяльності. Судом
встановлено, що між сторонами
укладеного договору поставка товару
здійснювалась власним транспортом
ТзОВ «Торгсервіспостач», що спростовує
висновки суду першої інстанції. Адже в
матеріалах справи наявні всі
підтверджуючі документи на поставку
товару.

ТзОВ «Технотрейд-Плюс»,
взаємовідносини здійснювалися згідно
договору поставки № 01-03/10 від 01.03.2010
року. Податковим органом встановлено
відсутність товарно-транспортних
накладних на перевезення товарів
придбаних у ТзОВ «Технотрейд-Плюс» до
перевірки податковій не представлено.
Відповідно до акту ДПІ у м.
Івано-Франківську від 29.11.2010 року
№743/23-01/33192163 в ході якої встановлено
відсутність постановок товарів
(робіт,послуг) за період з 01.08.2009 року по
30.06.2010 року та його контрагентами, що
свідчить про укладання угод без мети
настання реальних наслідків
проведеної ДПІ в Оболонському районі м.
Києва. При аналізі і досліджені судом
береться до уваги наявність інших
первинних документів на встановлення
реальності господарської діяльності з
позивачем та які подані до суду,
податкові та видаткові накладні та
оплата поставлених товарів позивачем
через банківську установу.

ПП Фірма «Юкос», взаєморозрахунки з ПП
Фірма «Юкос» здійснювалися згідно
договору поставки № 03-02/1 від 03.02.2010 року
копія якого подана в матеріалах справи,
та податкова накладна, видаткова
накладна, касові розрахунки,
транспортування вказаних товарів, як
спростовано судом було здійснено з
врахуванням укладеного договору.

ТзОВ «Ферропром-Центр»,
взаєморозрахунки здійснювалися згідно
договору поставки №006 від 04.11.2011 року.
Товарно-транспортні накладні на
перевезення не представлені. Згідно
акту винесеного податковим органом,
встановлено відсутність за
місцезнаходженням, господарські
операції не підтверджуються виходячи з
врахуванням реального часу здійснення
операцій, відсутність майна, трудових
ресурсів, виробничо-складських
приміщень, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
засобів для транспортування та іншого
майна, які економічно необхідні для
здійснення господарських операцій у
зазначених обсягах, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
реального настання результатів
відповідної господарської діяльності.
Суд не бере до уваги покликання на
відсутність підприємств за
місцезнаходженням, оскільки вони
ґрунтуються на припущеннях, які не
підтверджені жодними доказами та не
впливає на господарські відносини між
позивачем та його контрагентами.

Факту підробки первинних документів
відповідач у встановленому порядку не
довів. Відтак, презумпція
правомірності правочину у
встановленому законом порядку не
спростована. Оцінюючи ці факти, Суд
надає перевагу письмовим доказам
(первинним документам) та поясненням
позивача, а також враховує, що про
реальність господарських операцій з
позивачем свідчить те, що отриманий
товар та послуги від зазначених
контрагентів були реально обліковані
підприємствам.

На даний момент, достовірних фактів,
які б викликали сумнів в суду в
реальності придбання, їх поставки
товарів немає, також з ТзОВ
«Хелп-Трейд».

Досліджені судом копії договору, акту
передачі обладнання,
товарно-транспортні накладні,
видаткові та податкові накладні,
банківські виписки та копії
розрахункових квитанцій, товарні чеки
та встановлені обставини
підтверджують реальність та
товарність господарських операцій
проведених з ТзОВ «Хелп Трейд». Щодо
вироку суду, що був поданий в судове
засідання суду першої інстанції
представником відповідача встановлено
що підсудний - фізична особа, за
попередньою змовою із організаторами
фіктивного підприємництва сприяв
невстановленим особам у підробленні з
метою збуту та збуті первинних
фінансово-господарських документів,
які дають змогу формувати податкові
показники (податкових накладних,
видаткових накладних, актів виконання
робіт, договорів, угод та ін.), складених
від імені підприємств, в тому числі і
від контрагента ТзОВ «Хелп-Трейд» (т. 4
а.с. 161-168), однак що спростовується при
взаємовідносинах між ТзОВ «Галпро»,
яке діяло відповідно до укладених угод
із даним контрагентом та на їх
виконання подало всі підтверджуючі
документи.

ТзОВ «Інова», взаємовідносини
здійснювалися згідно договору
поставки №004 від 01.07.2011 року та були
надані інші встановлені підтверджуючі
документи, а ПП «Рамчек», поставка
здійснювалась з врахуванням
виставлених постачальником рахунків
фактури, які наявні в матеріалах справи
та підтверджують виконання
господарських операцій.

Оцінюючи встановлені обставини та
доводи сторін у справі, колегія суддів
керується наступними положеннями
чинного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-ХІV (із змінами та доповненнями)
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Виходячи з вимог пункту 2
статті 3 цього ж Закону бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 9 вищевказаного Закону
встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Суд апеляційної інстанції враховуючи
подані підтверджуючі документи, які
наявні в матеріалах справи про
взаєморозрахунках з контрагентами
позивача встановив їх відповідність
чинному законодавству України.
Оскільки, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. З урахуванням
викладеного для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Таким чином,
визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Правові відносини з приводу формування
валових витрат врегульовані Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (чинного на час
виникнення спірних правовідносин),
згідно з пунктом 5.1 статті 5 якого
валові витрати виробництва та обігу -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 цієї ж статті
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 зазначеного Закону, не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Пунктом 138.1. статті 138 Податкового
кодексу України (далі - ПК України) з
01.01.2011 року, витрати, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Встановлено підпунктом 138.1.1. ст. 138 ПК
України до витрат операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку;

Згідно п. 138.2. ст. 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4. ПК України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Пункт 138.8. ПК України встановив, що
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Підпунктом 138.8.1. ПК України
встановлено, що до складу прямих
матеріальних витрат включається
вартість сировини та основних
матеріалів, що утворюють основу
виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Прямі
матеріальні витрати зменшуються на
вартість зворотних відходів, отриманих
у процесі виробництва, які оцінюються у
порядку, визначеному в положеннях
(стандартах) бухгалтерського обліку;

Пунктом 139.1. статті 139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат: пп. 139.1.9. витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

В пункті 198.3 статті 198 ПК України
зазначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пунктів 201.8., 201,9 та п.201.10.
ст.201 ПК України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу. Не дає права на віднесення сум
податку до податкового кредиту
податкова накладна, складена
платником, звільненим від сплати
податку за рішенням суду, після
набрання чинності таким рішенням суду.
Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Зі змісту наведених положень
Податкового кодексу України
вбачається, що у податковому обліку
податкова накладна є тим документом,
який складається у момент виникнення
податкових зобов'язань і визначається
як розрахунковий документ, що
підтверджує вчинення певної
господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати
податку на додану вартість, характер
яких залежить від статусу платника
(продавець чи покупець), в тому числі
підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.
Податкова накладна має силу
податкового і одночасно
розрахункового документа за умови її
складання особою, зареєстрованою як
платник податку у порядку,
передбаченому статтею 201 Податкового
кодексу України.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-ХІV (із змінами та доповненнями), вони
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Апеляційною скаргою спростовані
висновки суду першої інстанції, щодо
первинних документів, які були
оформлені між позивачем та його
контрагентами належним чином та додані
до матеріалів справи і встановлюють
факт надання послуг та їхньої оплати
між позивачем та його контрагентами.

Згідно визначення ч.1 ст.3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю у цьому
кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. У цій же статті
розмежовується два види недійсних
правочинів: нікчемні та оспорювані.
Нікчемним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом. У
цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.
Оспорюваним є правочин, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом. Такий правочин може бути
визнаний недійсним судом.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Між тим, як вбачається із
матеріалів справи, підстав, з якими
закон пов'язує визнання договору
недійсним, контролюючим органом
зазначено не було, а отже, твердження
податкового органу про нікчемність
правочинів є безпідставними. Крім того,
відповідачем не надано доказів, що
правочини визнані недійсними в
судовому порядку.

Як встановлено судом, згідно укладених
договорів позивачем придбавалось у
вищевказаних суб'єктів господарської
діяльності товар та підтверджено
згідно податкових та видаткових
накладних, які є в наявності у позивача
та подані до суду. Доказів на
підтвердження того, що контрагенти
позивача не мали
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по спірних
операцій, відсутність фактичних дій,
спрямованих на виконання взятих
зобов'язань чи відсутність можливостей
залучення до виконання зобов'язань
третіх осіб, відповідачем до суду не
надано. Критично сприймаються доводи
відповідача про нікчемність договорів,
оскільки ці доводи ґрунтуються на
припущеннях, не підтверджуються
належними доказами та спростовуються
доказами, наданими представником
позивача.

Таким чином судом встановлений рух
активів у процесі здійснення
господарських операцій між позивачем
та вищевказаних суб'єктів
господарювання, спеціальна податкова
правосуб'єктність учасників
господарської операції та зв'язок між
фактом придбання позивачем товару і
господарською діяльністю цього
платника податку.

Як наслідок суд приходить до висновку
про реальність господарських операцій
щодо придбання позивачем товару а
також про добросовісність дій платника
податку, яка полягає у відповідності
вчинених ним дій господарській меті, а
також реальність усіх даних, наведених
у документах первинного
бухгалтерського та податкового обліку.

Під час складення акту перевірки ці
вимоги податковим органом не виконані.
Фактично, висновки перевірки
ґрунтуються на припущенні про
неспроможність контрагентів позивача
виконувати поставку та продаж товару з
причин відсутності за
місцезнаходження, трудових ресурсів,
наявності товарно-транспортних
накладних щодо доставки товару.
Натомість, первинні документи, надані
платником податків, невмотивовано не
взяті до уваги і не вплинули на
висновки податкового органу. Зазначене
свідчить про необґрунтованість
оскаржуваних дій та їх упередженість.

Відповідачем також не було встановлено
обізнаності позивача щодо
протиправного характеру діяльності
його контрагентів, прямої чи
опосередкованої причетності до такої
протиправної діяльності з метою
отримання податкової вигоди.

Як наслідок безпідставності висновків
про нікчемність правочинів та
відсутність мети до реального настання
правових наслідків, не відповідають
закону і висновки податкового органу
про порушення Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» податкового
законодавства по взаємовідносинах з ПП
«Галичтур», ПП «Рамчек», ТзОВ
«Феропром-Центр», ПП Фірма «Юкос», ТзОВ
«Торгсервіспостач», ТзОВ
«Технотрейд-Плюс», ТзОВ «Хелп-Трейд»,
ТзОВ «Інова», в результаті чого
позивачу донараховано зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 945 984 грн. та
застосовано штрафні санкції в розмірі
137 235 грн.

Як зазначалось вище, в матеріалах
справи наявні копії відповідних
документів (укладених договорів,
податкових та видаткових накладних,
копії банківських виписок), які
підтверджують факт правомірності
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не довів
правомірність своїх дій.

Оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № від 19.04.2013
року прийняте за межами повноважень,
наданих податковому органу,
необґрунтовано, упереджено,
недобросовісно і нерозсудливо, а тому
позов слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачається, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати стягненню з Державного бюджету
України, а тому потрібно стягнути з
Державного бюджету України на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» сплачений
судовий збір у сумі 3442,50 грн. (три тисячі
чотириста сорок дві гривні п'ятдесят
копійок).

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Галпро» -
задовольнити.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
06.12.2013 року у справі № 809/3120/13-а -
скасувати та прийняти нову, якою позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» до
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області від 19.04.2013
року за № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галпро» сплачений
судовий збір у сумі 3442 грн. 50 коп. (три
тисячі чотириста сорок дві гривні
п'ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили, а в разі складення
такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст постанови виготовлено
20.05.2014 року