Справа № 1614/2а-1357/10
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 р.Справа № 1614/2а-1357/10Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши у порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Кременчуцькому районі
Полтавської області на постанову
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 22.12.2010р. по
справі № 1614/2а-1357/10

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Кременчуцькому районі
Полтавської області

про поновлення строку звернення до
суду, визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

16.11.2010 р. позивач - ОСОБА_1 - звернулася
до суду з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Кременчуцькому районі Полтавської
області, в якому просила поновити
строк звернення до суду, визнати дії
відповідача протиправними, зобов'язати
здійснити перерахунок пенсії з
підвищенням її на 30% від мінімальної
пенсії за віком, з розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з
01.01.2006 року по 30.06.2010 року.

За результатами розгляду справи в
порядку скороченого провадження
постановою Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22.12.2010
року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Кременчуцькому районі Полтавської
області.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Кременчуцькому районі
Полтавської області здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_2 з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком з урахуванням фактично
проведених виплат з розміру,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" та провести
відповідні виплати позивачу з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року, та з 22.05.2008 року по
30.06.2010 року, з урахуванням проведених
виплат. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Виходячи з приписів ст. 183-2 КАС України
вищезазначена апеляційна скарга
розглядається в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду та
доводи апеляційної скарги, дослідивши
докази по справі, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що позивач відповідно до
ст.1 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" має статус "дитина
війни", що підтверджується копією
посвідчення. (а.с. 6)

Вважаючи, що відповідачем доплата до
пенсії виплачується в порушення вимог
закону, позивач звернулась із
зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції застосував до
спірних правовідносин норми
матеріального права, надавши перевагу
ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" над постановою
Кабінету Міністрів України від 28
травня 2008 р. за № 530 "Про деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян", як нормативно-правовому
акту, що має вищу юридичну силу. Також
суд визначив розмір мінімальної
пенсії за віком, виходячи із приписів
ч.1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки іншими законами
такий розмір не врегульовано.

Перевіривши рішення суду першої
інстанції, колегія суддів зазначає
наступне.

При ухваленні рішення судом було
допущено порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулась до суду з позовом
16.11.2010 року із вимогами щодо захисту її
порушених прав, що мали місце з 01.01.2006
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції
яка діяла до 30.07.2010 року) для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлювався річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

30.07.2010 року Законом України "Про
судоустрій України" від 07.07.2010 року
зазначений строк звернення з позовом
до адміністративного суду було
скорочено до шести місяців.

Таким чином, перебіг шестимісячного
строку розпочався з 30.07.2010 року,
оскільки до цієї дати для звернення до
суду з позовом було встановлено один
рік та позивач не був обізнаний про
його скорочення.

Колегія суддів, виходячи з наведеного,
вважає необхідним застосувати до
спірних правовідносин ч.2 ст.99 КАС
України, яка діяла до 30.07.2010 року,
виходячи з принципу юридичної
визначеності та на підставі рішення
Європейського суду з прав людини від
28.03.2006 року по справі "Мельник проти
України" (заява №23436/03).

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду, річний строк на
звернення до суду з позовом та період
за який позивач просить суд захистити
її права, колегія суддів приходить до
висновку, що права позивача підлягають
захисту з 17.11.2009 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що через порушення
норм процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи,
постанова суду першої інстанції в
частині позовних вимог за період з
01.01.2006 року по 16.11.2009 року підлягає
скасуванню та в силу приписів статті 100
КАС України залишенню в цій частині без
розгляду.

Переглянувши ж рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог за
період з 17.11.2009 року по 30.06.2010 року,
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Закон України "Про соціальний захист
дітей війни" установлює правовий
статус дітей війни і визначає основи їх
соціального захисту та гарантує їх
соціальну захищеність шляхом надання
пільг і державної соціальної
підтримки.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
державні соціальні гарантії дітям
війни, встановлені цим Законом, не
можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Відповідно до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" статтю 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
викладено у такій редакції: дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту") до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни.

Зазначена надбавка врегульована ст. 14
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", а саме - 10% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Рішенням Конституційного суду України
№ 10-рп від 22 травня 2008 року положення
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та внесення змін до
деяких законодавчих актів України",
якими внесено зміни до ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
тобто є неконституційними.

Статтею 64 Конституції України
встановлено, що Конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені.

Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України,
Закони та інші правові акти за рішенням
Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність. Матеріальна чи
моральна шкода, завдана фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними,
відшкодовується державою у
встановленому законом порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 р. № 530 врегульовано деякі
питання соціального захисту окремих
категорій громадян, зокрема громадян,
які отримують підвищення до пенсії,
відповідно до Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Так, п. 8 зазначеної постанови
передбачено, що дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" та
"Про жертви нацистських переслідувань")
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення проводиться
у таких розмірах: з 22 травня - 48,1 гривні,
з 1 липня - 48,2 та з 1 жовтня - 49,8 гривні.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2010 рік" дію статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" не було зупинено.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач отримувала підвищення до
пенсії в період заявлених позовних
вимог щомісячно в сумі 49 грн. 80 коп.,
тобто у розмірі, встановленому п.8
постанови Кабінету Міністрів України
№ 530 від 28 травня 2008 року "Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян", а не ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни". (а.с. 4)

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами під
час вирішення цього спору судом першої
інстанції правомірно застосовані
норми Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", а не Постанови КМУ
№ 530 від 28 05 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

При цьому, положення ч.3 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" не є
перешкодою для застосування
зазначеної величини (мінімального
розміру пенсії за віком) для розрахунку
інших пов'язаних із нею пенсій чи
доплат, оскільки ч.1 цієї статті
передбачено лише один мінімальний
розмір пенсії за віком.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що позивач має право
на отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
з розміру мінімальної пенсії,
встановленого ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з
17.11.2009 року по 30.06.2010 року.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 183-2, 195,
п. 4 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 203, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Кременчуцькому районі Полтавської
області - задовольнити частково.

Постанову Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22.12.2010р. по
справі № 1614/2а-1357/10 скасувати в частині
щодо позовних вимог ОСОБА_1 за період з
09.07.2007 року по 31.12.2007 року, та з 22.05.2008
року по 16.11.2009 року, залишити
адміністративний позов в цій частині
без розгляду.

В іншій частині постанову
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 22.12.2010р. по
справі № 1614/2а-1357/10 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Присяжнюк О.В. Русанова В.Б.