Справа № 802/812/14-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 травня 2014 р.
Справа № 802/812/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Федчук Тетяни Юріївни

представників позивача:
Богданова О.В., Третяк Г.І.

представників відповідача:
Зіньківської О.М., Прокопюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: публічного акціонерного
товариства "Козятинхліб"

до: Козятинської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулось
публічне акціонерне товариство
«Козятинхліб» до Козятинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
результаті проведеної документальної
позапланової виїзної перевірки на
підставі Акту перевірки №83/22/00375757 від
02.12.2013 р. винесено податкове
повідомлення-рішення № від 19.12.2013
р., відповідно до якого товариству
збільшено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в загальній сумі 1792510, 00 грн., в
тому числі основного платежу - 1195007, 00
грн., штрафні санкції - 597503, 00 грн.

Позивач оскаржував в
адміністративному порядку рішення
контролюючого органу, однак за
результатом розгляду скарги ПАТ
«Козятинхліб» №973 від 26.12.2013 р.
податкове повідомлення-рішення
залишено без змін, а скаргу без
задоволення. Позивач вважає податкове
повідомлення-рішення протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, в зв'язку
з чим звернувся з даним
адміністративним позовом до суду.

Представники позивача в судовому
засіданні надали пояснення, що
повністю відтворюють зміст позовної
заяви, позовні вимоги підтримали та
просили їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову
заперечували з підстав викладених у
письмових запереченнях (вх. №6527 від
04.04.2014 р., а.с. 209-216 2-й том).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи та оцінивши надані письмові
докази, суд приходить до висновку, що
позов підлягає задоволенню з огляду на
таке.

Публічне акціонерне товариство
«Козятинхліб» зареєстроване 27.06.1996 р.
Виконавчим комітетом Козятинської
міської ради Вінницької області. В
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців
позивач зареєстрований 27.06.1996 р. за №1 000156, про що свідчить виписка з ЄДР
серії ААБ №579185 (а.с. 19).

Судом встановлено, що документальна
позапланова виїзна перевірка
проводилась на підставі направлення
від 15.11.2013 р. №318, виданого Козятинською
ОДПІ Головного управління Міндоходів
у Вінницькій області Зіньківській
Олені Миколаївні - головному
державному ревізору - інспектору
відділу податкового аудиту
Козятинської ОДПІ.

За результатами перевірки складено акт
№83/22/00375757 від 02.12.2013 р. Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ПАТ «Козятинхліб» з питань
достовірності формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
при здійсненні операцій з придбання у
ТОВ «Вторметекспорт» та податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість при подальшій реалізації за
період з 01.11.2012 р. по 30.06.2013 р.;
достовірності формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
при здійсненні операцій з придбання у
ТОВ «Гермес-Агро» та ТОВ «Селищанське»
та податкового зобов'язання з податку
на додану вартість при подальшій
реалізації за період з 01.09.2012 р. по 01.10.2013
р.

В акті №83/22/00375757 від 02.12.2013 р.
зафіксовано порушення п. 198.1, п. 198.3, п.
198.4, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податкове зобов'язання, що підлягає
сплаті до бюджету на суму 1224074, 00 грн. та
встановлено завищення податкового
зобов'язання, що підлягає сплаті до
бюджету на суму 29067, 00 грн.

На підставі акту прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 19.12.2013
р., яким збільшено суму грошового
зобов'язання за основним платежем на
1195007, 00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 597503, 00 грн.

Козятинська ОДПІ зазначає, що договори
укладені по господарських операціях
ПАТ «Козятинхліб» з ТОВ
«Вторметекспорт», ТОВ «Селищанське» та
ТОВ «Гермес-Агро» є нікчемними та
недійсними, а також те, що у товариства
відсутні товарно-транспортні накладні,
які б підтверджували факт
транспортування товару від
постачальника до ПАТ «Козятинхліб» або
від постачальника до комісіонера.

Так, між ПАТ «Козятинхліб» (покупець) та
ТОВ «Вторметекспорт» (постачальник)
укладено договір поставки №12/10 від
12.10.2012 р., відповідно до п.1.1 якого
постачальник зобов'язується поставити
(передати) у власність покупця товари
(надалі іменується «Товар») вказані в
специфікації, що є невід'ємним додатком
до цього договору, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснити його оплату, п.1.3,
п.1.4 - постачальник засвідчує
відсутність будь-яких прав та/або
претензій третіх осіб та/або держави на
товар, а також гарантує те, що на момент
підписання видаткової накладної, товар
належить йому на праві власності, не
знаходиться під арештом або забороною
відчуження, не перебуває у заставі, не є
засобом забезпечення виконання
зобов'язань перед будь-якими фізичними
(юридичними) особами або державою, не є
обтяженим відповідно до чинного
законодавства, не виступає предметом
будь якого іншого договору, з приводу
товару відсутні будь-які судові чи інші
спори. У випадку, якщо постачальник не
повідомив покупця про всі права третіх
осіб на товар, покупець має право
вимагати зниження ціни (вартості)
товару або розірвати чи припинити в
односторонньому порядку цей Договір
(письмово повідомивши про це
постачальника та вимагати від
постачальника відшкодування збитків.

Відповідно до п.2.5 вказаного договору,
якщо буде потреба продавець
зобов'язується здійснювати зберігання
товару переданого покупцеві, при цьому
товар залишається у власності покупця.
Зберігання товару здійснюється за
рахунок продавця й входить у вартість
товару за умови, що товар перебуває на
зберіганні не більше ніж 6 місяців.
Приймання товару на зберігання, а також
повернення зі зберігання здійснюється
на підставі актів, які підписуються
вповноваженими представниками сторін.

Позивач відповідно до вищевказаного
договору та Специфікації №1 придбав
горох 2 класу в кількості 500 +/- 10% ( в
подальшому договір було розірвано в
частині поставки 31, 132 тонн), про що було
укладено додаткову угоду від 07.02.2013 р.,
що підтверджується видатковими
накладними №1771 від 20.11.2012 р., №1832 від
24.12.2012 р., актами приймання-передачі від
20.11.2012 р., від 24.12.2012 р., податковими
накладними №17 від 20.11.2012 р., №23 від
24.12.2012 р. (а.с. 35-37, 39-41 2-й том).

Відповідно до додаткової угоди від
07.02.2013 р. 31, 132 тонни було повернуто
продавцю, що підтверджується накладною
від 07.02.2013 р., актом приймання-передачі
від 07.02.2013 р., податковою накладною №14
від 07.02.2013 р. (а.с. 44-46 2-й том).

Згідно договору комісії від 12.10.2012 р.
придбаний ПАТ «Козятинхліб» горох був
наданий на реалізацію (комісіонеру) ТОВ
«Ферко» для реалізації на експорт, що
підтверджується додатком до договору
від 12.10.2012 р., актами прийому-передачі
від 20.11.2012 р. та від 24.12.2012 р., додатковими
угодами від 25.11.2012 р. та від 07.02.2013 р.,
актом повернення №3 від 07.02.2013 р.
Експорт гороху підтверджується ЗЕД
контрактом від 14.11.2012 р. та
вантажно-митними деклараціями від
11.12.2012 р., 06.02.2013 р., звітами комісіонера
про виконання робіт від 31.01.2013 р., від
07.02.2013 р. , податковими накладними №185,
№197 від 31.01.2013 р., №78 від 07.02.2013 р. від
(а.с. 48-69 2-й том).

В подальшому, між ПАТ «Козятинхліб»
(покупець) та ТОВ «Вторметекспорт»
укладено договір поставки №16/11 від
16.11.2012 р., додатком №1 до якого є
специфікація №1 від 16.11.2012 р., з якої
видно, що позивач придбав 700 тонн гороху
2 класу, що підтверджується видатковою
накладною №1818 від 07.12.2012 р., податковою
накладною №9 від 07.12.2012 р., актом
прийому-передачі від 07.12.2012 р. (а.с. 70-76).

17.12.2012 р. було додатково придбано ще 70
тонн гороху, що підтверджується
видатковою накладною №1831 від 17.12.2012 р.,
актом прийому-передачі від 17.12.2012 р.,
податковою накладною №22 від 17.12.2012 р.
(а.с. 78-80).

Згідно додаткової угоди від 07.02.2013 р.
було частково розірвано договір
поставки в частині 20, 406 тонн гороху,
який було повернуто продавцю згідно
видаткової накладної від 07.02.2013 р., акту
прийому-передачі (повернення) від 07.02.2013
р., розрахунком коригування до
податкової накладної від 07.02.2013 р. (а.с.
82-85).

16.11.2012 р. між ПАТ «Козятинхліб»
(комітент) та ТОВ «Ферко» (комісіонер)
укладено договір комісії №4,
відповідно до якого комісіонер
зобов'язується за дорученням комітента
за плату здійснювати реалізацію на
експорт з України товар, що належить
комітенту. Найменування товару,
асортимент, кількість і ціна товару
визначаються в додатках до договору. Як
видно з додатку №1 до Договору комісії
№4 придбаний ПАТ «Козятинхліб» горох 2
класу в кількості 700 тонн продано ТОВ
«Ферко» на експорт на користь позивача,
що підтверджується договором комісії
від 16.11.2012 р., додатком від 16.11.2012 р.,
актами передачі від 07.12.2012 р. та від
17.12.2012 р., додатковими угодами від 07.02.2013
р. та від 16.01.2013 р., актом повернення від
07.02.2013 р., ЗЕД контрактом від 06.12.2012 р. та
вантажно-митними деклараціями від
15.01.2013 р. та 06.02.2013 р., звітом комісіонера
від 08.02.2013 р. (а.с. 87-104).

Право податкового кредиту з податку на
додану вартість по наданих
комісіонером послугах підтверджується
податковими накладними №№ 79, 252 від
08.02.2013 р. (а.с. 105-106).

Крім того, 10.10.2012 р. між ПАТ
«Козятинхліб» (покупець) та ТОВ
«Селищанське» (продавець) було
укладено договір купівлі-продажу №11
від 10.10.2012 р. (а.с. 107-108), відповідно до п.
1.1 якого продавець передає у власність,
а покупець приймає і оплачує товар (сою
для технічних потреб, не кормову), вид,
кількість (230,0 м.т.), якість, ціна,
вартість і строки постачання якого
визначаються у відповідності з умовами
дійсного Договору.

Відповідно до п.4.1 договору постачання
товару здійснюється на умовах EXW
(франко склад) ТОВ «Вектор Ойл Трейд»
(вул. Советская, 1А, с. Пеньківка,
Шаргородський район, Вінницька
область, 23521).

Факт передачі товару підтверджується
актом прийому передачі №1 від 31.10.2012 р.,
видатковою накладною від 31.10.2012 р.,
податковою накладною №11/2 від 31.10.2012 р.
(а.с. 109-112). Також в межах відхилення
придбано ще 6, 640 тонн сої, що
підтверджується видатковою накладною
від 16.11.2012 р. та податковою накладною
від 16.11.2012 р. (а.с. 113-114).

Також 08.10.2012 р. між ТОВ «Гермес Агро»
(продавець) та ПАТ «Козятинхліб»
(покупець) укладено договір
купівлі-продажу №26 (а.с. 115-116),
відповідно до п. 1.1 якого продавець
передає у власність, а покупець приймає
і оплачує товар (сою для технічних
потреб, не кормову), вид, кількість (260,0
м.т.), якість, ціна, вартість і строки
постачання якого визначаються у
відповідності з умовами дійсного
Договору.

Відповідно до п.4.1 договору постачання
товару здійснюється на умовах EXW
(франко склад) ТОВ «Вектор Ойл Трейд»
(вул. Советская, 1А, с. Пеньківка,
Шаргородський район, Вінницька
область, 23521).

Факт передачі товару підтверджується
актом прийому-передачі від 16.11.2012 р.,
видатковою накладною №188 від 16.11.2012 р.,
податковою накладною від №199 від 16.11.2012
р. (а.с. 117-119).

Пізніше, придбаний ПАТ «Козятинхліб»
товар (соя для технічних потреб) у ТОВ
«Селищанське» та ТОВ «Гермес Агро»
відповідно до договору комісії №1/10 від
10.10.2012 р.(а.с. 120-122) реалізовано на
експорт комісіонером ТОВ «Вектор Ойл
Трейд», що підтверджується додатком №1
до договору комісії №1/10 від 10.10.2012 р.,
актами прийому-передачі від 31.10.2012 р.,
16.11.2012 р., ЗЕД контрактом від 09.11.2012 р. та
вантажно-митною декларацією від 09.11.2012
р., актом виконаних робіт від 30.11.2012 р.,
звітом комісіонера від 30.11.2012 р. (а.с.
123-135).

Факт надання комісіонером ТОВ «Вектор
Ойл Трейд» послуг на користь ПАТ
«Козятинхліб» підтверджується
податковою накладною №79 від 30.11.2012 р.
(а.с. 136).

Слід наголосити на тому, що перехід
права власності на придбану сою
підтверджується складськими
квитанціями №№949, 950 від 31.10.2012 р. та
№№1049, 1050, 1051, 1052 від 16.11.2012 р. (а.с. 138-143).

Зберігання товару (сої для технічних
потреб) на складі підтверджується
договором складського зберігання №66
від 31.10.2012 р. (а.с. 156-160).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору
зерновий склад (ТОВ «Вектор Ойл Трейд»)
зобов'язується за плату прийняти на
відповідальне зберігання
сільськогосподарську продукцію
(зернові та олійні культури), яка йому
передається поклажодавцем (ПАТ
«Козятинхліб») надавати послуги з
доведення отриманої на зберігання
продукції до показників згідно чинних
в Україні стандартів та інструкції
зазначеної в п. 2.8 договору для
забезпечення її зберігання та
повернути поклажедавцеві продукцію в
строки і на умовах передбачених цим
договором.

Згідно додатку №1, додатку №3 до
договору №66 від 31.10.2012 р. зерновий склад
приймає на відповідальне зберігання, а
поклажодавець передає сою в кількості
500 тонн +/- 10%. Узгоджений сторонами
період завозу сільськогосподарської
продукції до 30 листопада 2012 р.
Узгоджений сторонами період
відвантаження/переоформлення до 30
листопада 2012 р. У разі недотримання
строків відвантаження/переоформлення
поклажодавець зобов'язується оплатити
вартість зберігання в 5-тикратному
розмірі згідно наданому розрахунку
(а.с. 161-163).

Слід також зазначити, що на
підтвердження проведення розрахунків
між ПАТ "Козятинхліб" були надані
платіжні доручення, виписки з рахунків
банківської установи та бухгалтерські
проводки по рахункам "631" та "364".

Так, згідно із пп.14.1.36 ст.14 Податкового
кодексу України (далі - ПК України),
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Підпунктом.14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
встановлено, що податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Проаналізувавши дані норми стає
зрозумілим, що для включення сум до
податкового кредиту такі суми мають
бути підтверджені податковими
накладними чи підтверджені митними
деклараціями та іншими документами.

Отже, таке право виникає у разі
підтвердження товарності операції
відповідними первинними документами.

Як зазначено в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 20.07.2010р. № 1112/11/13-10
(далі-Інформаційний лист), у разі якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Прикладом подібного підходу є, зокрема,
постанова Верховного Суду України від 9
вересня 2008 року, в якій зазначено, що не
є підставою для відмови у праві на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинене контрагентом
платника податку.

Але, поряд із цим, в даному
Інформаційному листі зазначено, що в
постанові Верховного Суду України від
08 вересня 2009 року останній вказує на те,
що відповідно до частини другої статті
3 Закону України від 16 липня 1999 року N
996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку. Здійснення поставки товару на
будь-яких умовах поставки не звільняє
учасників господарської операції від
складання первинних документів, які
передбачені законодавством про
бухгалтерський облік.

Крім цього, з врахуванням правової
позиції Верховного Суду України, ВАСУ
зазначає, що одним із етапів
встановлення судом обґрунтованості
права платника податку на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість, є
встановлення факту-здійснення
господарської операції шляхом
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції -
договорів, актів виконаних робіт,
документів про перевезення, зберігання
товарів тощо. Відсутність належних
первинних документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій. Крім того, дослідженню
підлягає реальність господарських
операцій, що є підставою для виникнення
права на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та або бюджетне
відшкодування.

Отже, господарські операції, фактично
здійснювані підприємством позивача,
підтверджуються оформленими належним
чином документами.

Крім того, актом перевірки зафіксовано,
що проведеною перевіркою позивача у
правовідносинах із своїми
контрагентами не встановлено
реального настання правових наслідків,
перевіряючий посилається на норми
Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України,
вказуючи, що заключені правочини
суперечать моральним засадам
суспільства, порушують публічний
порядок, вчинені без мети отримання
прибутку позивачем, а тому є
нереальними.

Суд спростовує твердження
перевіряючого, визнає такі висновки
безпідставними та необґрунтованими, з
огляду на те, що статтею 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Водночас, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого вказаною статтею
міститься обов'язкова ознака
-специфічна мета -порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Крім того, при кваліфікації правочину
за цією статтею, має враховуватись
вина, яка виражається у намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією із сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма пов'язує недійсність
господарського зобов'язання з
наступним:

1) невідповідністю його змісту вимогам
закону;

2) наявністю мети, що за відомо
суперечить інтересам держави і
суспільства;

3) укладенням учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним із
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності).

Податковим органом не надано доказів
порушення позивачем при
укладанні/виконанні правочинів
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання договорів, як і не доведено
вини позивача та наявності умислу при
укладенні угод.

Посилання відповідача на відсутність
господарської мети, на відсутність
наслідків господарських операцій не
приймаються судом, оскільки відповідно
до статті 44 ГК України підприємництво
здійснюється на основі:

- вільного вибору підприємцем
видів підприємницької діяльності;

- самостійного формування
підприємцем програми діяльності,
вибору постачальників і споживачів
продукції, що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом, встановлення
цін на продукцію та послуги відповідно
до закону;

- вільного найму підприємцем
працівників;

- комерційного розрахунку та
власного комерційного ризику;

- вільного розпорядження
прибутком, що залишається у підприємця
після сплати податків, зборів та
інших платежів, передбачених законом;

- самостійного здійснення
підприємцем зовнішньоекономічної
діяльності, використання підприємцем
належної йому частки валютної виручки
на свій розсуд.

Зважаючи на вищевикладене, суд
приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
висновку податкового органу щодо
визначення правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентами, як
таких, що не спрямовані на реальне
настання правових наслідків.

Тобто, суб'єкти договірних зобов'язань -
позивач та контрагенти - діяли
відповідно до принципів
підприємницької діяльності,
здійснювали фактичну господарську
діяльність.

Суд також критично відноситься до
твердження відповідача про те, що у
позивача відсутні товарно-транспортні
накладні, які б підтверджували факт
транспортування товару від
постачальника до ПАТ «Козятинхліб» або
від постачальника до комісіонера та
звертає увагу на ту обставину, що
придбаний позивачем товар в той же день
передавався комісіонерам на складах
продавця для подальшого експорту, а
тому ПАТ «Козятинхліб»
транспортування придбаної
сільськогосподарської продукції не
здійснював.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу
України, за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента.

З аналізу даної норми слідує, що, в
даному випадку, на ПАТ «Козятинхліб»
не було покладено обов`язок по
транспортуванню придбаної
сільськогосподарської продукції,
оскільки в даному випадку
транспортування товару, за рахунок
позивача здійснювалось його
комісіонерами, а тому в останнього
відсутні товарно-транспорті накладні.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, відсутність ТТН на
перевезення товарів сама по собі не
свідчить про безтоварність операцій їх
поставки.

Як вбачається із преамбули наказу
Мінтрансу від 14.10.97 р. № 363 "Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні", затверджені цим
наказом, розроблені у виконання цілого
ряду державних документів, спрямованих
на забезпечення схоронності вантажів,
захисту їх від розкрадання, безпеки
пасажирів на транспорті, боротьби зі
злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги
про наявність ТТН під час перевезення
вантажів є обов'язковим для
перевізників. За їх порушення останні
можуть бути притягнуті до
відповідальності органами, що
здійснюють контроль за дотриманням
вимог законодавства про автомобільний
транспорт у процесі виконання
перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством
транспорту України, стосуються
винятково порядку здійснення
перевезень і не мають (і по визначенню
не можуть мати) відношення до
бухгалтерського й податкового обліку
підприємств, які є відправниками
вантажу й вантажоодержувачами, не
можуть встановлювати правила ведення
зазначених видів обліку.

Самі ТТН є документами, що
регламентують тільки взаємини
перевізника й замовника як учасників
транспортного процесу. Окрім того, суд
вважає за необхідне зазначити, що ТТН
не відносяться до обов'язкових
документів податкової звітності,
передбаченої ПКУ.

Також, суд зважає на те, що
товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Що стосується посилань відповідача на
наявність помилок у складських
квитанціях та їх складення не за місцем
знаходження товару, то в даному
випадку варто зазначити, що при
наявності інших первинних документів,
такі помилки не можуть спростовувати
факту придбання позивачем товару та
реальності вчинення господарської
операції.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку, що твердження податкового
органу про відсутність факту надання
послуг у судовому засіданні не були
доведені, а надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
беззаперечного висновку суду щодо
реальності господарської операції.

Це означає, що висновки податкового
органу про порушення позивачем вимог
статті Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту.

З урахуванням усього вищевикладеного,
суд приходить до висновку, що оскільки
висновки, викладені в акті перевірки
№83/22/00375757 від 02.12.2013 р., не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи,
а отже, і прийняте на його підставі
податкове повідомлення-рішення від
19.12.2013 року № є протиправним та
підлягає скасуванню.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією (254к/96-ВР ) та законами
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини першої статті 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Також, суд відмічає, що відповідно до ч.
2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо
він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
тягар доказування в спорі покладається
на відповідача - орган публічної влади,
який повинен надати суду всі
матеріали, які свідчать про його
правомірні дії.

З обставин адміністративної справи
вбачається, що відповідачем не
доведено правомірність оскаржуваного
рішення, відтак позовні вимоги знайшли
своє підтвердження під час розгляду
адміністративної справи.

На підставі вищевикладеного, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
задоволенню шляхом скасування
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Питання про розподіл судових витрат у
справі вирішується судом відповідно до
вимог ч. 1 ст. 94 КАС України та ч. 3 ст. 4
Закону України "Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Козятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області від 19.12.2013 року № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь публічного акціонерного
товариства "Козятинхліб" () судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 487,20 грн.
(чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.)
шляхом їх безспірного списання
органами Державної казначейської
служби України з рахунків Козятинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у сумі 4384,80 грн. (чотири
тисячі триста вісімдесят чотири грн. 80
коп.) шляхом його безспірного списання
органами Державної казначейської
служби України з рахунків Козятинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Вергелес Андрій Валерійович