Справа № 818/712/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 р.Справа № 818/712/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м.Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
10.04.2014р. по справі № 818/712/14

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції
у м.Сумах Головного управління
Міндоходів у Сумській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області, в якому, з
урахуванням зменшених позовних вимог,
просить визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 26.02.2014 року №
про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11942,16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5687,60
грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірне податкове
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Вказує, що
підставою для збільшення суми
грошового зобов'язання, слугували
висновки контролюючого органу про
заниження позивачем у перевіряємий
період податку на доходи фізичних осіб,
що сплачуються податковими агентами,
із доходів платника податку у вигляді
заробітної плати, від використання
праці найманих працівників, а саме гр.
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Разом з
тим, оскільки у спірний період вказані
фізичні особи у позивача не працювали
та не отримували заробітної плати, то
висновки податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавств є необґрунтованими, та як
наслідок, спірне податкове
повідомлення-рішення є незаконним.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 10.04.2014 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.
Сумах від 26.02.2014 № про збільшення
суми грошового зобов'язання по податку
на доходи фізичних осіб за основним
платежем у розмірі 11942,16 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 5687,60 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 10.04.2014 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення підпункту 4.2.1
пункту 4.2 статті 4, підпункту 8.1.2 пункту
8.1 статті 8, пункту 19.2 статті 19 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" від 22.05.2003 року № 889-ІV (далі - Закон
України № 889-ІV) та пункту 51.1 статті 51,
пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1
пункту 168.1 статті 168, пункту 171.1 статті
171, пункту 176.2 статті 176 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірного податкового
повідомлення-рішення слугували
встановлені за наслідком проведеної
перевірки висновки податкового органу
про заниження позивачем у перевіряємий
період суми податку на доходи фізичних
осіб, що сплачуються податковими
агентами, із доходів платника податку у
вигляді заробітної плати, від
використання праці найманих
працівників, а саме гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 Зазначив, що оскільки
між позивачем та вказаними особами
жодних трудових договорів не
укладалось, то факт порушення
позивачем вимог діючого законодавства
підтверджується зібраними під час
проведеної перевірки доказами,
зокрема, письмовими поясненнями
працівників, із зазначенням періодів
їх роботи та отриманою заробітною
платою.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких, посилаючись
на обґрунтованість та об'єктивність
рішення суду, просить залишити його без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, надав заяву, в якій
просив розглянути справу без його
участі.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований в
якості фізичної особи-підприємця та
перебуває на податковому обліку в ДПІ у
м. Сумах.

У період з 27.09.2013 року по 30.09.2013 року
співробітниками ДПІ у м. Сумах
проведено фактичну виїзну перевірку
ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладання трудових договорів,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами), за
результатами якої складено акт №
1180/18-19-17-01/17//27 від 01.10.2013 року.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог підпункту
4.2.1 пункту 4.2 статті 4, підпункту 8.1.2
пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2 статті 19
Закону України № 889-ІV (в редакції,
чинній до 01.01.2011 року), пункту 51.1 статті
51, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1
пункту 168.1 статті 168, пункту 171.1 статті
171, пункту 176.2 статті 176 ПК України,
внаслідок чого було донараховано
податок на доходи фізичних осіб, що
сплачується податковими агентами із
доходів платника податку у вигляді
заробітної плати, у сумі 11942,16 гривень, у
тому числі: 2010 рік - 1800,00 грн., 2011 рік -
7885,56 грн., 2012 рік - 2256,60 грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, 01.10.2011 року ДПІ у м. Сумах
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 16.10.2013 року №
/12308 про збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 11942,16 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 9072 85
грн.

Позивач, не погоджуючись із
правомірністю прийнятого податкового
повідомлення-рішення, провів процедуру
його адміністративного оскарження.

Рішенням ГУ Міністерства доходів і
зборів в Сумській області від 26.12.2013
року №12129/0/18-28-10-01-105-136/145-ск у
задоволенні первинної скарги позивача
було відмовлено, а податкове
повідомлення-рішення від 16.10.2013 №
/12308 залишено без змін.

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 26.02.2014 року №1195/0/99-99-10-01-03-14
податкове повідомлення-рішення №
/12308 від 16.10.2013 року скасоване в
частині застосованих штрафних санкцій
на суму 3385,25 грн.

На підставі рішення Міністерства
доходів і зборів України про наслідки
розгляду скарги, ДПІ у м.Сумах прийнято
податкове повідомлення-рішення від
26.02.2014 №1 про збільшення суми
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб за основним
платежем у розмірі 11942,16 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 5687,60 грн.

Позивач, на погоджуючись із вказаним
податковим повідомленням-рішенням,
звернувся до суду із даним позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що
фактичною підставою для визначення
позивачу суми грошового зобов'язання
на підставі оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, слугували
висновки податкового органу про
заниження позивачем у перевіряємий
період податку на доходи фізичних осіб,
що сплачуються податковими агентами,
із доходів платника податку у вигляді
заробітної плати, від використання
праці найманих працівників, з якими не
було укладено трудові угоди, а саме
гр.ОСОБА_2 у період з 01.10.10 р. по 17.11.11 р.;
гр. ОСОБА_3 у період з 01.10.10 р. по 17.11.11 р.;
гр.ОСОБА_4 у період з 01.12.10 р. по 31.07.11 р.;
гр. ОСОБА_5 у період з травня по червень
2011р.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог діючого
законодавства є необґрунтованими та не
знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до підпункту 4.2.1 пункту 4.2
статті 4 Закону України № 889-ІV (в
редакції, чинній до 01.01.2011 року), доходи
у вигляді заробітної плати, інші
виплати та винагороди, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового або
цивільно-правового договору;

Згідно підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8
вказаного Закону встановлено, що
податок підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом. Банки не
мають права приймати платіжні
документи на виплату доходу, які не
передбачають сплати (перерахування)
цього податку до бюджету. Якщо
оподатковуваний дохід нараховується,
але не виплачується платнику податку
особою, що його нараховує, то податок,
який підлягає утриманню з такого
нарахованого доходу, підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для місячного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 19.2 статті 19 Закону
України № 889-ІV (в редакції, чинній до
01.01.2011 року), особи, які відповідно до
цього Закону мають статус податкових
агентів, зобов'язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок;

б) надавати у строки, встановлені
законом для податкового кварталу, якщо
інше не визначено нормами цього Закону,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також сум
утриманого з них податку податковому
органу за місцем свого розташування. У
разі коли зазначена особа протягом
звітного кварталу не виплачує такі
доходи або виплачує доходи не всім
платникам податку, зазначена звітність
не подається або подається стосовно
платників податку, які фактично
отримали такі доходи. Запровадження
інших форм звітності із зазначених
питань не припускається;

в) надавати платнику податку на його
вимогу відомості про суму виплаченого
на його користь доходу, суму
застосованих соціальних податкових
пільг та суму утриманого податку;

г) надавати податковому органу інші
відомості з питань оподаткування
доходів окремого платника податку в
обсягах та за процедурою, визначеною
цим Законом та Законом України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами".

Колегія суддів зазначає, що з 01.01.2011
року відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства
врегульовано Податковим кодексом
України.

Згідно Розділу ІV Кодексу встановлено,
що об'єктом оподаткування податком на
доходи фізичних осіб є доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податку його працедавцем
відповідно до умов трудового або
цивільно-правового договору.

Відповідно до положень п. 162.1 ст. 162 ПК
України визначено, що платниками
податку на доходи фізичних осіб є
фізична особа - резидент, яка отримує
доходи як з джерела їх походження в
Україні, так і іноземні доходи (п. п.
162.1.1); фізична особа - нерезидент, яка
отримує доходи з джерела їх походження
в Україні (п. п. 162.1.2); податковий агент
(п. п. 162.1.3).

Згідно із п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст.163 ПК України,
об'єктом оподаткування резидента є
загальний місячний (річний)
оподатковуваний дохід.

У відповідності до положень п. 164.1 ст. 164
ПК України, базою оподаткування є
загальний оподатковуваний дохід, з
урахуванням особливостей, визначених
цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід -
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

Положеннями п.п. 164.1.1-164.1.2 п. 164.1 ст. 164 ПК
України закріплено, що загальний
оподатковуваний дохід складається з
доходів, які остаточно оподатковуються
під час їх нарахування (виплати,
надання), доходів, які оподатковуються
у складі загального річного
оподатковуваного доходу, та доходів,
які оподатковуються за іншими
правилами, визначеними цим Кодексом.

Загальний місячний оподатковуваний
дохід складається із суми
оподатковуваних доходів, нарахованих
(виплачених, наданих) протягом такого
звітного податкового місяця.

До загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку включаються доходи у вигляді
заробітної плати, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового договору
(контракту) (п.п. 164.2.1 п. 164 ст. 164 ПК
України).

Згідно п. 164.6 ст. 164 ПК України
закріплено, що під час нарахування
доходів у формі заробітної плати база
оподаткування визначається як
нарахована заробітна плата, зменшена
на суму єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, страхових
внесків до Накопичувального фонду, а у
випадках, передбачених законом, -
обов'язкових страхових внесків до
недержавного пенсійного фонду, які
відповідно до закону сплачуються за
рахунок заробітної плати працівника, а
також на суму податкової соціальної
пільги за її наявності.

Оподаткування доходів, нарахованих
(виплачених, наданих) платнику податку
податковим агентом визначено
положеннями п. 168.1 ст. 168 ПК України.

Так, згідно із положень п.п. 168.1.1 та п.п.
168.1.2 вищенаведеної статті Кодексу
передбачено, що податковий агент, який
нараховує (виплачує, надає)
оподатковуваний дохід на користь
платника податку, зобов'язаний
утримувати податок із суми такого
доходу за його рахунок, використовуючи
ставку податку, визначену в статті 167
цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується)
до бюджету під час виплати
оподатковуваного доходу єдиним
платіжним документом. Банки приймають
платіжні документи на виплату доходу
лише за умови одночасного подання
розрахункового документа на
перерахування цього податку до
бюджету.

Згідно п. 167.1 ст. 167 ПК України визначено,
що ставка податку становить 15
відсотків бази оподаткування щодо
доходів, нарахованих (виплачених,
наданих) (крім випадків, визначених у
пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому
числі, але не виключно у формі
заробітної плати, інших заохочувальних
та компенсаційних виплат або інших
виплат і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами; виграшу
в державну та недержавну грошову
лотерею, виграш гравця (учасника),
отриманий від організатора азартної
гри.

Одночасно, згідно положень п. 51.1 ст. 51 ПК
України, податковий агент зобов'язаний
подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податків, а також сум
нарахованого та утриманого з них
податку органу державної податкової
служби за місцем свого обліку.

Виходячи з системного аналізу
вищенаведених положень закону, колегія
суддів дійшла висновку, що необхідною
умовою для утримання податку з доходів
фізичних осіб є наявність факту
виплати такого доходу фізичній особі
податковим агентом (в тому числі
фізичною
особою-підприємцем-працедавцем) за
трудовою чи цивільно-правовою угодою.

Розв'язуючи спір колегія суддів
зауважує, що відповідно до ч.1 ст.71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 4 ст. 71 КАС України
встановлено, що суб'єкт владних
повноважень повинен подати суду всі
наявні у нього документи та матеріали,
які можуть бути використані як докази у
справі.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Дослідивши наявні у справі докази в їх
сукупності за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку, що суб'єкт владних
повноважень у спірних правовідносинах
не забезпечив належної реалізації
владної управлінської функції.

Так, матеріалами справи підтверджено,
що єдиною та фактичною підставою, яка
була покладена в основу висновків
податкового органу про порушення
позивачем вимог діючого законодавства
та нарахування на їх підставі суми
грошового зобов'язання, слугували
виключно письмові пояснення гр. ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Разом з тим, податковим органом, як під
час проведення перевірки, так і під час
судового розгляду, не було надано
жодних належних та допустимих доказів,
які б підтверджували викладені у
поясненнях обставини.

Так, відповідно до приписів статті 21
Закону України "Про оплату праці",
працівник має право на оплату своєї
праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору
на підставі укладеного трудового
договору.

Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України)
трудовий договір - це угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до абз. 2 ст. 24 КЗпП
України, при укладенні трудового
договору громадянин зобов'язаний
подати паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у
випадках, передбачених законодавством,
- також документ про освіту
(спеціальність, кваліфікацію), про стан
здоров'я та інші документи.

Положеннями абз. 1, 3 ст. 24 КЗпП України
визначено, що трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі, крім випадків передбачених цією
статтею Кодексу. Укладення трудового
договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

При цьому трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказ чи
розпорядження не були видані, але
працівника фактично було допущено до
роботи (абз. 4 ст. 24 цього Кодексу).

Відповідно до абзаців 1, 2 і 4 ст. 48 КЗпП
України, трудова книжка є основним
документом про трудову діяльність
працівника. Трудові книжки ведуться на
всіх працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
або у фізичної особи понад п'ять днів.
Трудові книжки ведуться також на
позаштатних працівників при умові,
якщо вони підлягають
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню. До трудової
книжки заносяться відомості про
роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації; відомості про
стягнення до неї не заносяться.

Згідно статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтуються на
даних бухгалтерського обліку (стаття 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.99 N 996-XIV).

Зі змісту акта перевірки від 01.10.2013 №
1180/18-19-17-01/11/27 встановлено, що у
ході проведення контролюючого заходу
посадовими особами ДПІ у м. Сумах
аналіз первинних документів
податкового, бухгалтерського та
кадрового обліку позивача на предмет
їх відповідності та повноти
відображення усіх показників не
здійснювався. Перевірку здійснено
виключно на підставі пояснень фізичних
осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

В силу приписів статті 256 Цивільного
процесуального кодексу України факти,
що мають юридичне значення, у тому
числі факти перебування у трудових
відносинах, встановлюються в судовому
порядку.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем як під час розгляду
справи у суді першої інстанції, так і
під час її апеляційного перегляду не
було надано доказів наявності судових
рішень, якими б було встановлено факт
перебування гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 у трудових відносинах із
позивачем у наведені в акті перевірки
періоди.

Натомість, позивачем під час розгляду
справи було надано копію рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 22.10.2013 по справі № 592/8100/13-ц, яким
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
до ФОП ОСОБА_1 про встановлення
трудового стажу та стягнення
заборгованості та копію рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 16.10.2013 по справі № 592/8099/13-ц, яким
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
до ФОП ОСОБА_1 про встановлення
трудового стажу та стягнення
заборгованості по заробітній платі.
Вказані рішення набрали законної сили.

Враховуючи наведене, у зв'язку з
відсутністю доказів порушення
позивачем вимог діючого законодавства,
що призвело до заниження податку на
доходи фізичних осіб в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 11942,16 грн.,
колегія суддів дійшла висновку про
неправомірність визначення податковим
органом суми грошового зобов'язання на
підставі спірного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно приписів ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно п.п. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України
посадові особи контролюючих органів
зобов'язані дотримуватися Конституції
України та діяти виключно у
відповідності з цим Кодексом та іншими
законами України, іншими нормативними
актами.

З огляду на зазначене, враховуючи, що
встановлені відповідачем за наслідком
проведеної перевірки порушення
позивачем вимог діючого законодавства
не знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що спірне податкове
повідомлення-рішення, яким позивачу
було збільшено суму грошового
зобов'язання є незаконним та підлягає
скасуванню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Сумського окружного адміністративного
суду від 10.04.2014 року по справі №820/712/14
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 10.04.2014р. по
справі №818/712/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А.