Справа № 2а-1550/11/1070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/28280/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

при секретарі судового засідання
Мосійчук І.В.,

за участю представників позивача
Петрова О.М., Наконечного В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Фоззі-Фуд" на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04.04.2012 у справі № 2а-1550/11/1070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд"

до Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Київської області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2011 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
24.12.2010 № /2, яким позивачеві
донараховано суму основного
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 580 927,95 грн. та
фінансові санкції - 174 278,40 грн., та
податкового повідомлення-рішення від
03.08.2010 № /0, від 11.10.2010 № /1 в
частині визначення державним
податковим органом позивачеві суми
основного податкового зобов'язання з
податку на прибуток іноземних
юридичних осіб (репатріація) у розмірі
80 684,40 грн. та фінансових санкцій - 161 368.80
грн. за порушення вимог Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств". Позовні вимоги
обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог названого
Закону.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 13.04.2011
позовні вимоги Товариства задоволено.

Київський апеляційний
адміністративний суд постановою від
04.04.2012 скасував рішення суду першої
інстанції та у задоволенні позовних
вимог Товариства відмовив. В основу
висновків суду апеляційної інстанції
було покладено такі ж самі підстави, що
і державним податковим органом під час
ухвалення оспорюваних податкових
повідомлень - рішень.

Не погодившись із судовим рішенням
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, де порушує питання
скасувати судове рішення апеляційної
інстанції, з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, та залишити в
силі судове рішення першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
наведені у касаційній скарзі, надані
сторонами письмові докази в їх
сукупності, перевіривши та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Судами першої і апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що працівниками
державного податкового органу
здійснено планову виїзну перевірку
Товариства з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 по
31.03.2010, результати якої зафіксовані у
акті від 19.07.2010.

У ході вказаної перевірки було
встановлено, що позивачем в порушення
вимог п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3, пп.
5.4.4 п. 5.4, п. 5.9 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
занижено валовий дохід за 2009 рік в сумі
2 323 711,90 грн. внаслідок заниження
приросту балансової вартості товарно -
матеріальних цінностей за 2009 рік на
вказану суму. Також у ході перевірки
встановлено, що позивачем в порушення
положень п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
при здійсненні виплат на користь
нерезидента з джерелом їх походження з
України, отриманого таким нерезидентом
від провадження господарської
діяльності, не утримано податок з таких
доходів у 2009 році в розмірі 233 1010,61 грн.
Висновок фахівців контролюючого
органу щодо обов'язку утримати податок
під час виплати доходів на користь
нерезидента вмотивовано тим, що
позивачем не дотримано Порядок
звільнення (зменшення) від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України згідно з
міжнародними договорами України про
уникнення подвійного оподаткування,
затверджений Постановою КМУ від 06.05.2001
№ 470, щодо наявності довідки, яка
підтверджує, що нерезидент є
резидентом країни, з якою укладено
міжнародний договір.

Основні засади щодо оподаткування
доходів, отриманих нерезидентом із
джерелом їх походження з України, від
провадження господарської діяльності
(у тому числі на рахунки нерезидента, що
ведуться в гривнях) визначені Законом
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Відповідно до ч. 1 п. 13.1 ст. 13 вказаного
Закону будь-які доходи, отримані
нерезидентом із джерелом їх походження
з України, від провадження
господарської діяльності (у тому числі
на рахунки нерезидента, що ведуться в
гривнях) оподатковуються у порядку і за
ставками, визначеними цією статтею.

Пунктом 13.2 цієї статті передбачено, що
резидент або постійне представництво
нерезидента, що здійснюють на користь
нерезидента або уповноваженої ним
особи будь-яку виплату з доходу з
джерелом його походження з України,
отриманого таким нерезидентом від
провадження господарської діяльності
(у тому числі на рахунки нерезидента, що
ведуться в гривнях), крім доходів,
зазначених у пунктах 13.3 - 13.6,
зобов'язані утримувати податок з таких
доходів, зазначених у пункті 13.1 цієї
статті, за ставкою у розмірі 15
відсотків від їх суми та за їх рахунок,
який сплачується до бюджету під час
такої виплати, якщо інше не передбачене
нормами міжнародних угод, які набрали
чинності.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що між позивачем та
резидентами Чеської республіки та
Російської Федерації у 2009 році було
укладено договори про надання послуг.

Конвенцією між Урядом України і Урядом
Чеської Республіки про уникнення
подвійного оподаткування та
попередження податкових ухилень
стосовно податків на доходи і майно,
яка була ратифікована Україною 17.03.1999
та набула чинності 20.04.1999 (далі -
Конвенція) та Угодою між Україною і
Урядом Російської Федерації про
уникнення подвійного оподаткування
доходів і майна та попередження
ухилень від сплати податків, яка набула
чинності з 03.08.1999, передбачено, що види
доходів резидента Договірної Держави,
незалежно від джерела їх виникнення,
про які йдеться у попередніх статтях,
будуть оподатковуватись тільки в цій
Державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції термін
"резидент однієї Договірної Держави"
означає будь-яку особу, яка за
законодавством цієї Держави підлягає
оподаткуванню в ній на підставі місця
проживання, постійного місця
перебування, місцезнаходження
керівного органу або іншого
аналогічного критерію. Аналогічне
положення закріплене й у ч. 1 ст. 4 Угоди.

Як вбачається з матеріалами справи,
позивач для перевірки надав відповідні
документи на підтвердження
резидентства його контрагентів. Проте
державний податковий орган не визнав
такі докази достатніми та дійшов
висновку про порушення позивачем
податкового законодавства.

З огляду на положення договорів,
укладених між позивачем та
нерезидентами, згідно яких вартість
послуг сплачених на користь
нерезидентів не є об'єктом
оподаткування, положення міжнародних
договорів та вимоги національного
податкового законодавства, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що в даному випадку Товариство
діяло відповідно до вимог
національного податкового
законодавства.

Цілком обґрунтованого висновку дійшов
суд першої інстанції щодо висновків
державного податкового органу про
заниження позивачем валового доходу за
2009 рік при обчисленні приросту/убутку
балансової вартості матеріальних
цінностей, що використовуються у
господарській діяльності більше 365
календарних днів та вартість яких не
перевищує 1 000,00 грн.

Як встановлено судами та підтверджено
матеріалами справи, що згідно з
вимогами чинного законодавства за
результатами фінансово-господарської
діяльності за 2008 рік позивач подав до
органу державної податкової служби
податкову звітність за встановленою
формою. Але згодом позивачем було
виявлено помилку - у цій декларації, у
рядку 01.2, завищено приріст балансової
вартості запасів (матеріальних
цінностей) на суму 2 323,701,90 грн., в
результаті чого сума податку до сплати
була завищена. Вказана помилка була
виправлена позивачем під час подання
декларації з податку на прибуток
підприємств за 2009 рік в порядку,
встановленому п. 5.1 ст. 5 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Підпунктами 5.1, 17.2 Закону № 2181-III, п. 2
Порядку № 143 установлено порядок
виправлення самостійно виявлених
помилок, допущених у минулих звітних
періодах при розрахунку податку на
прибуток. Згідно з цими нормами помилку
може бути виправлено одним із таких
способів: через уточнюючий розрахунок,
через поточну декларацію, через нову
декларацію (якщо помилку виявлено до
закінчення граничного строку подання
декларації).

У відповідності до цих норм позивачем
було використано право на виправлення
помилки, допущеної у податковій
звітності, через поточну декларацію, за
даними якої заниження податкового
зобов'язання не відбулося.

За викладених обставин суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Під час підготовки справи до
касаційного розгляду позивачем було
подано доповнення до касаційної скарги
про вирішення питання про судові
витрати, які були понесені позивачем за
подання касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
розмірі 1 502,20 грн.

Особливістю Кодексу адміністративного
судочинства України є - захист прав,
свобод та інтересів фізичних та
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Види, зміст судових витрат, порядок їх
розподілу судом та оскарження судових
рішень щодо судових витрат в
адміністративному судочинстві
регулюються та підпорядковані нормам
Кодексу адміністративного судочинства
України (зокрема, ч. 1 ст. 5, ст. ст. 87, 90, 94,
97, 98, 160, 161, 163, 168 цього Кодексу).

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Платіжним дорученням від 10.04.2012 № 1404750
підтверджуються суми витрат позивача у
розмірі 1 502,20 грн. (одна тисяча п'ятсот
дві гривні 00 копійок), пов'язані з
поданням касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"
задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2012 у
справі № 2а-1550/11/1070 скасувати та
залишити в силі постанову Київського
окружного адміністративного суду від
13.04.2011.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд" сплачений
ним судовий збір у сумі 1 502,20 грн. за
подання касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва