Справа № 2а-0370/211/11
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 р.
Справа № 18805/11/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 04 березня
2011 року у справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Автолайф» до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції про
визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В
И Л А:

28.01.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення від
28.10.2010 року №/2, а з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог -
про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення від 28.10.2010 року
№/2 та від 26.01.2011 року №/3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
оскаржуване рішення прийнято без
врахування усіх фактичних обставин та
норм чинного законодавства, а тому
підлягає визнанню нечинним.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 04 березня
2011 року задоволено адміністративний
позов. Визнано протиправним та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції від 28.10.2010 року №/2 та
від 26.01.2011 року №/3.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні
адміністративного позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що в ході перевірки встановлено
факт порушення позивачем Закону
України «Про податок на додану
вартість» у зв'язку з чим останній
занизив податкове зобов'язання з ПДВ.

Особи які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про місце та час розгляду
справи, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1
ст. 197 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем правомірно визначалися суми
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з ПДВ в період з квітня по
травень 2010 року, а висновки податкового
органу про порушення позивачем вимог п.
4.1 ст.4 Закону №168/97-ВР та заниження
податкового зобов'язання з ПДВ за
квітень 2010 року на суму 80 511,00 грн. і як
наслідок - заниження різниці між сумою
податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту за квітень 2010 року
на 30 437, 00 грн. та за травень 2010 року на 112
287,00 грн. безпідставні, а тому податкові
повідомлення-рішення відповідача про
донарахування податкового
зобов'язання у сумі суму 80 511,00 грн. та
штрафних санкцій у сумі 40 255,50 грн. є
протиправними.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що ТзОВ «Автолайф»
22.04.2005 року було зареєстровано як
юридична особа Луцькою районною
державною адміністрацією Волинської
області, що підтверджується свідоцтвом
про державну реєстрацію юридичної
особи та довідкою з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України (а.с.49-50).

Відповідно до даних, зазначених в
довідці з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України,
підприємство здійснює діяльність в
сфері роздрібної та оптової торгівлі
автомобілями.

Підприємство з 09.03.2010 року перебуває на
обліку як платник податків в Луцькій
ОДПІ та є платником ПДВ відповідно до
свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ
від 19.03.2010 року № 100274158 (а.с.8).

З 22 липня по 28 липня 2010 року
працівниками Луцької ОДПІ у зв'язку з
декларуванням підприємством
від'ємного значення з ПДВ за
квітень-травень 2010 року більше 100 000,00
грн. та наявності залишку від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту за травень-червень
2010 року, було проведено позапланову
виїзну документальну перевірку ТзОВ
«Автолайф», за результатами якої
складено акт від 09 серпня 2010 року №
4623/23-3/33523046 (а.с.8-13).

Перевіркою встановлено порушення
підприємством вимог п.4.1 ст.4 Закону
України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість»
(далі-Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
реалізацією товару (легкових та
вантажних автомобілів) кінцевому
споживачу (не платнику ПДВ) нижче
митної вартості, в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з ПДВ
за квітень 2010 року на суму 80 511,00 грн. та
занижено різницю між сумою податкових
зобов'язань та сумою податкового
кредиту з ПДВ за квітень 2010 року на 30 437,
00 грн., а також занижено різницю між
сумою податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту з ПДВ за травень 2010
року на 112 287,00 грн. (а.с.15).

На підставі Акта перевірки від 09 серпня
2010 року № 4623/23-3/33523046, після розгляду
заперечення на акт перевірки (а.с.20-22;
24-25) Луцькою ОДПІ 01.09.2010 року прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/0 (а.с.26), яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 120
766,50 грн. (у тому числі, за основним
платежем 80 511,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 40 255,50 грн.). Дане
повідомлення-рішення позивач
оскаржував в адміністративному
порядку до Луцької ОДПІ, ДПА в
Волинській області, ДПА України.
Рішеннями податкових органів різного
рівня скаргу залишено без задоволення,
а оскаржувані повідомлення-рішення -
без змін (а.с.27- 34; 38-47). За наслідками
розгляду скарг позивача Луцькою ОДПІ з
метою доведення до платника податків
граничного строку сплати податкових
зобов'язань приймалися
повідомлення-рішення від 16.10.2010 року №
/1, від 28.10.2010 року №/2 (а.с.36),
26.01.2011 року № /3 (а.с.99).

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що відповідач не
довів правомірності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, в
основу яких покладено висновок про те,
що рівень звичайної ціни товарів для
визначення бази оподаткування
операцій поставки товарів на митній
території України відповідає митній
вартості таких товарів при їх
імпортуванні в Україну, з огляду на
таке.

ТзОВ «Автолайф» згідно з контрактом
від 19 березня 2010 року № 001/2010 (а.с.65- 67)
укладеного з «МООNLIGTH СОМРАNУ 8.А."
(Панама) ввезено на митну територію
України легкові автомобілі та вантажні
автомобілі зокрема, у квітні 2010 року на
суму 4 085 270, 00 грн. (крім того, ПДВ 817 054,00
грн.), у травні 2010 року на суму 7 680 932,00
грн. (крім того, ПДВ 1 536 186,00 грн.), які в
подальшому реалізовував на митній
території України. У подальшому
автомобілі реалізовувалися на
внутрішньому ринку України іншим
покупцям (кінцевому споживачу -
неплатнику ПДВ) на загальну суму у
квітні 2010 року на суму 3 933 083,00 грн. (крім
того, ПДВ 786 617,00 грн.) та у травні 2010 року
на суму 6 030 683,00 грн. (крім того, ПДВ 1 206
137,00 грн.).

Податкові зобов'язання за операціями
на митній території України, що
оподатковуються за ставкою 20%,
відповідно до податкових декларацій у
квітні 2010 року становлять 786 617,00 грн. за
даними платника податків (а.с.74-75) та 897
565,00 грн. - за даними перевірки,
відхилення - 110 948,00 грн., а у травні 2010
року 1 206 137,00 грн. (а.с.78-79) та 1 318 424,00 грн.
відповідно, відхилення 112 287,00 грн. (а.с.14,
зворот).

Позивач протягом періоду, за який
проводилася перевірка, імпортував на
митну територію України товари,
сплачуючи при цьому митному органу ПДВ,
виходячи з митної вартості товару, яка
визначалася в гр.12 ВМД (а.с.68). При
поставці товару на митній території
України база оподаткування
визначалася згідно з договірними
цінами (а.с.71), які, як зазначено в акті
перевірки, є нижчими від звичайних цін.
Податковий орган прирівняв рівень
звичайної ціни до митної вартості
товару, зазначеної у вантажній митній
декларації, не встановлюючи рівень
звичайних цін на такий же товар на
внутрішньому ринку України.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону № 168/97-ВР
база оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). У разі якщо
звичайна ціна на товари (послуги)
перевищує договірну ціну на такі
товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами.

Отже, проводячи перевірку правильності
визначення бази оподаткування,
податковий орган мав враховувати
рівень звичайних цін на товари
(послуги), що поставляються, і в разі
встановлення факту заниження
позивачем договірних цін порівняно з
рівнем звичайних цін більше, ніж на 20
відсотків, повинен був базу
оподаткування в таких операціях
визначити за звичайними цінами.

Відповідно до п.1.18 ст.1 Закону № 168/97-ВР
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п.1.20 ст.1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон № 334/94-ВР).

Згідно з пп. 1.20.1, 1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону N
334/94-ВР якщо цим пунктом не встановлено
інше, звичайною вважається ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін. Справедлива ринкова ціна
- це ціна, за якою товари (роботи,
послуги) передаються іншому власнику
за умови, що продавець бажає передати
такі товари (роботи, послуги), а
покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх
відсутності-однорідних) товарів (робіт,
послуг). Обов'язок доведення того, що
ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни у випадках, визначених
цим Законом, покладається на
податковий орган у порядку,
встановленому законом. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін або послатися на
норми абз.1 пп. 1.20.1 цього пункту.

Під час перевірки податковий орган не
звертався із запитом до платника
податків для надання пояснень щодо
критеріїв, за якими формується
відпускна ціна на товар.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
підпунктом 1.20.2 п.1.20 ст.1 Закону № 334/94-ВР,
на підставі якого податковий орган
зобов'язаний діяти при визначенні
рівня звичайних цін. Цією нормою
передбачено, що для визначення
звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема, враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну. При цьому
умови договорів на ринку ідентичних (у
разі їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

При визначенні рівня звичайних цін
відповідач діяв не у спосіб, визначений
пп. 1.20.2 п.1.20 ст.1 Закону N 334/94-ВР, оскільки
не використовував інформацію про
укладені на момент продажу такого
товару договори з ідентичними
(однорідними) товарами у співставних
умовах. Позиція відповідача про те, що
митна вартість товару, раніше
імпортованого в Україну, є його
звичайною ціною, не ґрунтується на
приписах законодавства, жодною нормою
якого не передбачено, що митна вартість
товару, зазначена у ввізній митній
декларації, є звичайною ціною для
такого товару, який в подальшому
реалізується на митній території
України. Застосування при поставці
товару в межах України для визначення
рівня звичайних цін інших правил не
передбачено чинним законодавством.

Відповідно до п.4.3 ст.4 Закону № 168/97-ВР
митна вартість товарів, зазначена у
ввізній митній декларації, є базою
оподаткування для товарів при їх
імпортуванні на митну територію
України і контроль за визначенням та
сплатою податку на додану вартість в
такому випадку здійснюється митними
органами, тобто дана правова норма
регулює оподаткування операцій
виключно із імпорту товарів на митну
територію України і не стосується
правил оподаткування інших
господарських операцій.

Виходячи з наведеного, митна вартість
раніше імпортованих в Україну товарів
не може бути визнана достатнім
обґрунтуванням звичайного рівня цін
таких товарів для визначення бази
оподаткування операцій з їх подальшої
поставки на мишій території України.
При визначенні бази оподаткування
операцій з реалізації на території
України імпортованого товару, митна
вартість та звичайна ціна не є
тотожними поняттями. За таких обставин,
не може вважатися доведеним податковим
органом той факт, що ціна товарів,
реалізованих позивачем на митній
території України, є нижчою за звичайні
ціни.

При проведенні перевірки Луцька ОДПІ
не вчиняла дій, передбачених п.1.20 ст.1
Закону № 334/94-ВР, п.13 Указу Президента
від 23.07.1998 року № 817/98 «Про деякі заходи
з дерегулювання підприємницької
діяльності» (далі -Указ N 817/98) для
доведення факту, що договірні ціни при
поставці товарів на митній території
України не відповідають рівню
звичайної ціни. Податковий орган не
вжив заходів для отримання інформації
щодо статистичної оцінки на
внутрішньому ринку України рівня цін
реалізації товарів, що постачалися
позивачем, на внутрішньому ринку
України, яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку.

Відповідно до п.4 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
щодо дотримання податкового та
валютного законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності -фізичними
особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України № 326 від 11.06.2004 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 30.06.2004 року за № 803/9402,
не допускається відображення в акті
перевірки необгрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
посадовими особами, що здійснюють
перевірку, які не мають підтверджених
доказів.

Таким чином суд, приходить до висновку,
що при розрахунку податкових
зобов'язань з ПДВ за період з квітня по
травень 2010 року і визначенні бази
оподаткування, позивач правомірно
виходив з договірної вартості товарів,
що постачалися. Той факт, що зазначена
ціна не відповідає звичайній,
податковим органом не доведено.

Крім того, ст.632 Цивільного кодексу
України передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування. Відповідно до ст.190
Господарського кодексу України, вільні
ціни визначаються на всі види
продукції (робіт, послуг), за винятком
тих, на які встановлено державні ціни.
Вільні ціни визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін.

Згідно із ст.6 Закону України «Про ціни
і ціноутворення» (далі-Закон № 507-ХІІ), в
народному господарстві застосовуються
вільні ціни і тарифи, державні
фіксовані та регульовані ціни і тарифи,
а ст.7 цього ж Закону передбачено, що
вільні ціни і тарифи встановлюються на
всі види продукції, товарів і послуг, за
винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів.

Отже, норми Закону № 507-ХІІ, Цивільного
та Господарського кодексів України
надають суб'єктам підприємницької
діяльності гарантії і свободи при
здійсненні на власний ризик
господарської діяльності, в тому числі
і можливість самостійно визначати
вартість продукції, що передбачається
до продажу, та містять заборону
державним органам втручатись в
підприємницьку діяльність, крім
випадків, передбачених законодавчими
актами.

Відповідно до пп.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону №
168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пп.7.7.1 цього пункту, така сума підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету у
строки, встановлені законом для
відповідного податкового періоду. При
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пп.7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Виходячи зі змісту наведених норм
законодавства та враховуючи
встановлені обставини справи, суд
приходить до висновку, що позивачем
правомірно визначалися суми
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з ПДВ в період з квітня по
травень 2010 року, а висновки податкового
органу про порушення позивачем вимог п.
4.1 ст.4 Закону №168/97-ВР та заниження
податкового зобов'язання з ПДВ за
квітень 2010 року на суму 80 511,00 грн. і як
наслідок - заниження різниці між сумою
податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту за квітень 2010 року
на 30 437, 00 грн. та за травень 2010 року на 112
287,00 грн. безпідставні, а тому податкові
повідомлення-рішення відповідача про
донарахування податкового
зобов'язання у сумі суму 80 511,00 грн. та
штрафних санкцій у сумі 40 255,50 грн. є
протиправними.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
залишити без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 04 березня
2011 року у справі №2а/0370/211/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, може
бути оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний