Справа № 824/1997/14-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 р. м.
Чернівці Справа №
824/1997/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання
Жураковської Ю.М.,

представників сторін:

позивача - Гульчака А.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Управління Пенсійного фонду
України в Кельменецькому районі
Чернівецької області

до Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язати вчинити
дії.

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в
Кельменецькому районі Чернівецької
області (далі - позивач) звернулося до
суду із вказаним адміністративним
позовом, в якому просило визнати
неправомірною бездіяльність
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції (далі -
відповідач) щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження; зобов'язати
Шевченківський відділ державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції відкрити
виконавче провадження по примусовому
виконанню вимоги, виданої позивачем
від 24.01.2013 р. №Ф-58; зобов'язати
Шевченківський відділ державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції виконати
всі передбачені чинним законодавством
дії з метою виконання вимоги №Ф-58 від
24.01.2013 р. про сплату боргу з приватного
підприємця ОСОБА_3 в сумі 3455,43 грн. та
надходження коштів на рахунки
управління Пенсійного фонду України в
Кельменецькому районі Чернівецької
області.

В обґрунтування вказував, що обставини
наведені в постанові державного
виконавця про відмову у відкритті
виконавчого провадження від 27.01.2014 р. не
ґрунтуються на вимогах Закону України
«Про виконавче провадження», оскільки
відсутні підстави для відмови у
відкритті виконавчого провадження.
Така обставина, як ненадання виконавцю
постанови про стягнення виконавчого
збору, витрат на організацію та
проведення виконавчих дій, копії
постанови про накладення арешту на
кошти чи майно боржника, копії
документів щодо майнового стану
боржника та його доходів у разі їх
наявності не передбачена нормою
закону, та не є підставою для відмови у
відкритті виконавчого провадження.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав повністю та
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, просив суд
задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем до суду подано письмові
заперечення проти позову, відповідно
до яких, вважає позовні вимоги
необґрунтованими та просить суд у
задоволенні позову відмовити повністю,
зазначаючи, що у разі направлення
виконавчого документа за належністю до
копії постанови про закінчення
виконавчого провадження державний
виконавець додає також постанови про
стягнення виконавчого збору, витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій, копії постанови про накладення
арешту на кошти чи майно боржника,
копія документів щодо майнового стану
боржника та його доходів у разі їх
наявності. Оскільки державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Кельменецького
районного управління юстиції не було
дотримано вимог Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, державним виконавцем
правомірно було винесено постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити та надав
пояснення аналогічні викладеним у
запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи судом
встановлено наступне.

24.01.2013 р. Управлінням Пенсійного фонду
України в Кельменецькому районі
Чернівецької області винесло вимогу
про сплату недоїмки №Ф-58 з ОСОБА_3
(АДРЕСА_1), яку для примусового
виконання надіслано до відділу
державної виконавчої служби
Кельменецького районного управління
юстиції (а.с. 9).

20.11.2013 р. державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Кельменецького районного управління
юстиції винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження ВП
№40065483 у зв'язку з тим, що боржник за
адресою вказаною у виконавчому
документі не проживає. Майно, що
підлягає опису та арешту не виявлено.
Місце проживання боржника: м. Чернівці,
вул. Воробкевича 15/38, що є територією
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції.

Як вбачається із матеріалів справи,
27.11.2013 р. відділом державної виконавчої
служби Кельменецького районного
управління юстиції направлено на
адресу Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції постанову про закінчення
виконавчого провадження (а.с. 8).

27.01.2014 р. відповідачем винесено
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) ВП 41682051, на підставі п. 8 ч. 1
ст. 26 Закону України «Про виконавче
провадження». Відмова мотивована тим,
що у разі направлення виконавчого
документа за належністю, до копії
постанови про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
додає також постанови про стягнення
виконавчого збору, витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій, копії постанов про накладення
арешту на кошти чи майно боржника,
копії документів щодо майнового стану
боржника та його доходів у разі їх
наявності. Також в разі відсутності
боржника та майна, складається акт
державного виконавця, та надсилається
адресату із супровідними листами
(а.с. 7, 19).

Судом встановлено та не заперечувалося
сторонами в судовому засіданні, що
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) позивач отримав 05.05.2014 р.
Вказана обставина підтверджується
штампом вхідної кореспонденції за
№1442/2-7(а.с. 7).

Вважаючи постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження
протиправною, позивач звернувся до
суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини в
справі, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти позову,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначає Закон
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №
2464-VI (далі - Закон № 2464-VІ).

Рішення, прийняті органами Пенсійного
фонду з питань, що належать до їх
компетенції відповідно до цього
Закону, є обов'язковими до виконання
платниками єдиного внеску, посадовими
особами і застрахованими особами (ч. 1
ст. 25 Закону України № 2464-VІ).

Статтею 25 Закону № 2464-VІ встановлено, що
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сферах
трудових відносин, соціального захисту
населення, надсилає платникам єдиного
внеску, які мають недоїмку, вимогу про
її сплату. Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом. Платник єдиного
внеску зобов'язаний протягом десяти
робочих днів з дня надходження вимоги
про сплату недоїмки сплатити суми
недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею.

У разі якщо платник єдиного внеску
протягом десяти робочих днів з дня
надходження вимоги не сплатив
зазначені у вимозі суми недоїмки та
штрафів разом з нарахованою пенею, не
узгодив вимогу з органом Пенсійного
фонду, не оскаржив вимогу в судовому
порядку або не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
з дня надходження узгодженої вимоги,
територіальний орган Пенсійного фонду
надсилає в порядку, встановленому
законом, до підрозділу державної
виконавчої служби вимогу про сплату
недоїмки.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України "Про виконавче
провадження" від 21.04.1999 р. № 606-XIV (далі -
Закон № 606-XIV).

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (ст. 1 Закону №
606-XIV).

Статтею 2 цього Закону визначено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Частини 1 та 2 ст. 11 Закону №
606-ХІVвизначають обов'язок державного
виконавця вживати заходів примусового
виконання рішень, встановлених цим
Законом, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення, у спосіб та у
порядку встановленому виконавчим
документом і цим Законом.

Виходячи із положень до ст. 17 Закону №
606-XIV примусове виконання рішень
органів державної влади підлягають
виконанню державною виконавчою
службою, якщо їх виконання за законом
покладено на них.

Судом встановлено, що Управлінням
Пенсійного фонду України в
Кельменецькому районі Чернівецької
області винесено вимогу про сплату
недоїмки від 24.01.2013 р. №Ф-58 з ОСОБА_3, яку
для примусового виконання надіслано до
відділу державної виконавчої служби
Кельменецького районного управління
юстиції.

Частиною 5 ст. 20 Закону № 606-XIV
передбачено, що у разі якщо у процесі
виконавчого провадження державним
виконавцем отримано документальне
підтвердження про зміну або
встановлення місця проживання,
перебування чи місцезнаходження
боржника, його майна, місця його роботи
на території, на яку не поширюється
компетенція державного виконавця, та
з'ясувалося, що майно боржника, на яке
можна звернути стягнення, відсутнє на
території, на яку поширюється
компетенція державного виконавця,
державний виконавець не пізніше
наступного дня з моменту, коли йому
стали відомі зазначені обставини,
надсилає виконавчий документ за новим
місцем проживання чи
місцезнаходженням боржника, місцем
його роботи чи місцезнаходженням майна
боржника, про що повідомляє стягувачу.

Як вбачається із п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону №
606-XIV виконавче провадження підлягає
закінченню у разі направлення
виконавчого документа за належністю до
іншого відділу державної виконавчої
служби.

Із матеріалів справи видно, що
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Кельменецького районного управління
юстиції було встановлено, що боржник
ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1, що
є територією Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції. У зв'язку із вказаним, ним
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження, яку
направлено до Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції.

Стаття 26 Закону № 606-XIV визначає перелік
підстав, коли державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі: 1) пропуску
встановленого строку пред'явлення
документів до виконання; 2) неподання
виконавчого документа, зазначеного у
статті 17 цього Закону, та неподання
заяви про відкриття виконавчого
провадження у випадках, передбачених
цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі
якого видано виконавчий документ, не
набрало законної (юридичної) сили, крім
випадків, коли воно у встановленому
законом порядку допущено до негайного
виконання; 4) пред'явлення виконавчого
документа до органу державної
виконавчої служби не за місцем або не
за підвідомчістю виконання рішення; 5)
якщо не закінчилася відстрочка
виконання рішення, надана судом, яким
постановлено рішення; 6)
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим статтею 18 цього
Закону; 6-1) офіційного
оприлюднення повідомлення про
визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури; 7)
якщо виконавчий документ повернуто
стягувачу за його заявою, крім
виконавчих документів про стягнення
аліментів та інших періодичних
платежів; 8) наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Відповідно до п. 3.16 Інструкції з
організації примусового виконання
рішення зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України від 02.04.2012 р. № 489/20802, у
разі направлення виконавчого
документа за належністю до копії
постанови про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
додає також постанови про стягнення
виконавчого збору витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій, копії постанов про накладення
арешту на кошти чи майно боржника,
копії документів щодо майнового стану
боржника та його доходів у разі їх
наявності.

Як слідує із оскаржуваної постанови,
відповідач, відмовляючи у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання вимоги про сплату недоїмки №
Ф-58 від 24.01.2013 р. на суму 3455,43 грн.,
керувався п. 8 ч.1 ст.26 Закону № 606-XIV.

З мотивувальної частини оскаржуваної
постанови видно, що позивачу
відмовлено у прийнятті виконавчого
документу та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання,
саме з підстав недолучення до копії
постанови про закінчення виконавчого
провадження також постанови про
стягнення виконавчого збору, витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій, постанов про накладення арешту на
кошти чи майно боржника, документів
щодо майнового стану боржника та його
доходів.

Представником відповідача в судовому
засіданні не вказано, які наявні інші
передбачені законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження. Водночас вказував, що у
відділі перебуває на примусовому
виконанні дві вимоги Управління
Пенсійного фонду України в
Кельменецькому районі про стягнення
боргу з ОСОБА_3

На думку суду, такі дії виконавця є
прямим порушенням Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки
підстав для відмови у відкритті
виконавчого провадження, передбачених
ст. 26 Закону, у виконавця не було. Така
обставина, як ненадання виконавцю до
копії постанови про закінчення
виконавчого провадження також
постанови про стягнення виконавчого
збору, витрат на організацію та
проведення виконавчих дій, постанов
про накладення арешту на кошти чи майно
боржника, документів щодо майнового
стану боржника не передбачена
зазначеною нормою Закону № 606-XIV та не є
підставою для відмови у відкритті
виконавчого провадження.

Крім того, Законом України «Про
виконавче провадження» взагалі не
передбачено обов'язку стягувача
надавати будь-яку додаткову інформацію
щодо боржника. Здійснення заходів,
необхідних для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, у тому числі
і отримання інформації щодо боржника,
відноситься до обов'язків саме
державного виконавця. В даному випадку
має місце вільне тлумачення державним
виконавцем положень п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
що є неприпустимим. Дана правова норма
передбачає наявність саме
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач
прийняв оскаржувану постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа) не
на підставі, що передбачена Законом
України "Про виконавче провадження".

Приходячи до висновку про задоволення
позовних вимог та обираючи спосіб
захисту порушених справ позивача, суд,
користуючись повноваженнями наданими
ч. 2 ст. 11 КАС України, виходить за межі
позовних вимог, і приходить до
переконання про захист порушених прав
шляхом визнання протиправною та
скасування постанови державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) від 27.01.2014 р.

На думку суду, позовні вимоги позивача
щодо зобов'язання Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції відкрити виконавче
провадження по примусовому виконанню
вимоги, виданої позивачем від 24.01.2013 р.
№Ф-58, а також виконання ним всіх
передбачених чинним законодавством
дій з метою виконання вимоги №Ф-58 від
24.01.2013 р. про сплату боргу з приватного
підприємця ОСОБА_3 в сумі 3455.43 грн.,
та надходження коштів на рахунки
управління Пенсійного фонду України в
Кельменецькому районі Чернівецької
області, не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Статтею 6 Конституції України
визначено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Функцією судів, що визначена
ст. 124 Конституції України, є здійснення
правосуддя.

Адміністративні суди, згідно зі ст. ст.
3, 4 КАС України, здійснюють правосуддя в
адміністративних справах - переданих
на вирішення адміністративного суду
публічно-правових спорах, у яких хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування
чи їхня посадова чи службова особа.
Враховуючи передбачену законами
обов'язковість для виконання законних
вимог суб'єкта владних повноважень,
адміністративно-правовий спір, як
правило, пов'язується з оспорюванням чи
оскарженням рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень у сфері публічно-правових
відносин з боку юридичних чи фізичних
осіб.

Дотримуючись принципів законності,
поділу влади, а також компетенції,
визначеної Конституцією та законами
України, суд не має права перебирати на
себе повноваження інших органів
державної влади, зокрема у питанні
реалізації органами державної
виконавчої служби встановленої
Законом України "Про виконавче
провадження" компетенції проведення
виконавчих дій по виконанню виконавчих
документів.

Оскільки оскаржувана постанова
визнана протиправною та скасована, суд
не може зобов'язати відповідача
вчинити будь-які дії, які він
зобов'язаний вчинити в силу закону щодо
усунення порушень, завданих внаслідок
її прийняття.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією або законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які
певною мірою відображають принципи
адміністративної процедури, яких
повинні дотримуватися суб'єкти владних
повноважень при реалізації
дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Судовим розглядом встановлено
порушення зазначених критеріїв (вимог)
відповідачем при винесенні
оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень, закріплених ст.
11 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
свого рішення.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.
ст. 71, 86, 94, 158, 160- 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) від 27.01.2014 р. ВП № 41682051.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Порядок та строки набрання постановою
законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України
постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено
та підписано 27 травня 2014 р.

Суддя
Левицький
В.К.