Справа № 2а-0870/5459/11
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/800/15114/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

секретар судового засідання Пилипчук
Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 29 січня 2013
року в справі за позовом прокурора
Комунарського району міста Запоріжжя
до Комунарського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції про
скасування постанови,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року прокурор Комунарського
району міста Запоріжжя звернулася в
суд з вказаним адміністративним
позовом, в якому зазначав, що за
зверненням ОСОБА_5 було проведено
прокурорську перевірку, якою
встановлено, що державним виконавцем
Комунарського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції складно
акт опису та арешту двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_6, а постановою
державного виконавця від 19 січня 2011
року арештоване нерухоме майно
передано ОСОБА_4 в рахунок погашення
заборгованості за виконавчим листом.

Посилаючись на те, що відчуження житла
відбулося без урахування інтересів
малолітньої дитини боржника,
зареєстрованої в квартирі, відсутності
згоди органу опіки та піклування,
прокурор просив визнати незаконною та
скасувати постанову державного
виконавця про передачу ОСОБА_4
арештованого нерухомого майна.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 08 вересня
2011 року у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 29 січня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просив скасувати рішення апеляційного
суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції. У обґрунтування
касаційної скарги зазначав, що
висновки апеляційного суду не
відповідають обставинам справи,
оскільки він не врахував, що позовною
вимогою було скасування постанови, яка
не передбачала реалізації майна, а отже
згоди органу опіки та піклування не
потрібно. Також даний спір є спором про
право, який не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що постановою державного
виконавця Комунарського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції від 18 грудня 2009 року відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа №2-3535, виданого 15
грудня 2009 року Шевченківським районним
судом міста Запоріжжя про стягнення з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 199 000 грн. в
рахунок відшкодування боргу за
договорами позики, 7 663,41 грн. в рахунок
відшкодування 3% річних, 31 612,27 грн. в
рахунок відшкодування відсотків за
позиками, 45 967,69 грн. в рахунок
відшкодування індексу інфляцій, судові
витрати у сумі 1 730 грн., а всього - 285 973,37
грн. Встановлено строк добровільного
виконання до 25 грудня 2009 року.

18 березня 2010 року державним виконавцем
проведено перевірку майнового стану
боржника та складно акт опису та арешту
майна, а саме двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, що належала на праві власності
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу. Вартість майна
визначено в сумі 190 000 грн., накладено
заборону на його відчуження.

Постановою державного виконавця
Комунарського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції від 19
січня 2011 року передано ОСОБА_4
арештоване нерухоме майно, а саме 1/1
частини арештованої квартири в рахунок
погашення заборгованості за
виконавчим листом №2-3535.

07 червня 2011 року прокуратурою
Комунарського району міста Запоріжжя
на адресу відповідача було надіслано
протест на постанову державного
виконавця від 19 січня 2011 року з вимогою
про її скасування. Відповідно до даного
протесту районною прокуратурою було
проведено перевірку за зверненням
ОСОБА_5 та встановлено, що на час
передачі квартири та на час проведення
перевірки в ній зареєстрована
малолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
У порушення вимог Законів України «Про
охорону дитинства» та «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей»
державним виконавцем позбавлено житла
малолітню дитину шляхом передачі в
рахунок заборгованості квартири, в
якій вона зареєстрована.

Листом від 24 червня 2011 року відповідач
відмовив у задоволенні протесту.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач діяв відповідно до вимог
законодавства.

Скасовуючи рішення окружного суду,
апеляційний суд виходив з наявності
порушення процедури передачі
нерухомого майна, оскільки реалізація
такого майна, в якому зареєстрована
неповнолітня дитина, неможлива без
надання дозволу органу опіки та
піклування.

Перевіривши правильність застосування
судам норм процесуального права
колегія суддів приходить до висновку
про те, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 17
Закону України «Про охорону дитинства»
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до частини третьої статті 18
зазначеного Закону органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчуженні
жилих приміщень та купівлі нового
житла, а діти - члени сім'ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Частиною другою статті 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» встановлено, що
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна та визнає
неприпустимим зменшення або обмеження
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна (частини третя та
четверта статті 12 цього Закону).

Відповідно до частини четвертої статті
177 Сімейного кодексу України дозвіл на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини надається органом опіки
та піклування після перевірки, що
проводиться протягом одного місяця, і
лише в разі гарантування збереження
права дитини на житло.

На виконання вимог частини 10 статті 177
Сімейного кодексу України постановою
Кабінету Міністрів України від 24
вересня 2008 року № 866 затверджений
Порядок провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини.

Так, пунктом 67 вказаного Порядку
передбачено, що дозвіл на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким має дитина надається
районною, районною у містах Києві та
Севастополі держадміністрацією,
виконавчим органом міської, районної в
місті ради за поданням служби у справах
дітей після проведення зазначеною
службою перевірки документів за місцем
знаходження майна протягом одного
місяця з дня надходження заяви на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини лише у разі гарантування
збереження її права на житло і
оформляється рішенням, витяг з якого
видається заявникам службою у справах
дітей.

Аналогічна правова позиція була
висловлена колегією суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, зокрема в ухвалі від 10
листопада 2010 року по справі №6-30693св09.

Задовольняючи позовні вимоги
апеляційний суд обґрунтовано виходив з
того, що з огляду на чинне на час
виникнення спірних правовідносин
законодавство, попередня згода органів
опіки та піклування повинна бути
надана щодо будь-яких правочинів, право
власності на яке, або право
користування яким мають неповнолітні
діти. Оскільки такого дозволу органом
опіки та піклування не було надано та
було порушено процедуру передачі
нерухомого майна, оскаржувана
постанова державного виконавця про
передачу нерухомого майна підлягає
скасуванню.

Посилання у касаційній скарзі на те, що
рішення підлягає скасуванню через те,
що до участі у справі не було залучено
стягувача за виконавчим провадженням є
неприйнятим з огляду на вимоги частини
другої статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до якої не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 221, 223, 224, 229, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 29 січня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/