Справа № 2а-1242/10/2070
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року
м. Київ К/9991/5540/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м.Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29.04.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.09.2010

у справі №2а-1242/10/2070

за позовом Приватного підприємства
«Деметра»

до ДПІ у Ленінському районі м.Харкова

за участю Прокурора Ленінського району
м.Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 29.04.2010,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.09.2010,
позов задоволено. Скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м.Харкова №/0 від 14.08.2009
/1 від 15.09.2009, №/2 від 30.11.2009,
№/3 від 19.02.2010), №/0 від 14.08.2009
(№/1 від 15.09.2009, №/2 від 30.11.2009,
№/3 від 19.02.2010), №/3 від 19.02.2010.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового про відмову в позові, з підстав
невірного застосування норм
матеріального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено виїзну планову
перевірку з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
02.01.2008 по 31.03.2009 валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2007 по
31.12.2008, за результатами якої складено
акт №1264/23-304 від 01.07.2009.

За висновками акта перевірки позивачем
порушено вимоги пп. 7.2.6 п 7.2. статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», а саме при не отриманні від
постачальників податкових накладних
не звернувся до органів податкової
служби з відповідною заявою тане надав
до заяви документи для підтвердження
суми податкового кредиту, результаті
чого позивач втратив право на
податковий кредит за відповідні
періоди, а також пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про податок на прибуток» за
наслідками господарських операцій з
ТОВ «ІПЕК-Харків», директор якого
ОСОБА_2 надав пояснення, що ніякого
відношення до підприємства, яке він
очолює, не має ніяких документів з
квітня 2008 року не підписував.

На підставі акта перевірки,
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення: №/0
від 14.08.2009, яким визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 4942335 грн. та штрафні
санкції в сумі 4942335 грн.; №/0 від
14.08.2009, яким визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 13568943 грн. та штрафні
санкції в сумі 6784471,50 грн.

За результатами адміністративного
узгодження скарги платника залишені
без задоволення.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем до складу
податкового кредиту березня-жовтня 2008
року та березня 2009 року віднесено суми
податку на додану вартість, сплаченого
в ціні придбання, за податковими
накладними виписаними ЗАТ
«Іпек-Харків» у лютому 2008 року на суму
ПДВ 558031,47 грн., ЗАТ «Філіп Морріс
Україна» в лютому 2008 року на суму ПДВ
1935966 грн., ПП «Тетра-2005» з лютого 2006 року
по травень 2008 року на суму ПДВ 8179215 грн.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 цього Закону датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є підставою для нарахування
податкового кредиту.

При цьому підпунктом 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 цього Закону визначено, що не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат зі сплати
податку, не підтверджених податковими
накладними.

Отже, у податковому періоді (попередній
період), коли податкова накладна була
виписана продавцем товарів, але не
отримана покупцем цих товарів,
покупець товарів не мав документа
(податкової накладної), на підставі
якого міг би включити суму податку на
додану вартість по цій операції до
складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. У
разі відмови з боку постачальника
товарів (послуг) надати податкову
накладну або при порушенні ним порядку
її заповнення отримувач таких товарів
(послуг) має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву зі скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум цього податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг). Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника та з'ясування
достовірності й повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Аналіз вищенаведеної норми дає
підстави для висновку, що подання заяви
зі скаргою на постачальника є
виключним правом, а не обов'язком
покупця.

Таким чином, недотримання позивачем
порядку, встановленого підпунктом 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», не є
підставою для висновку про
неправомірність віднесення понесених
ним витрат до податкового кредиту та не
свідчить про обґрунтованість рішення
податкової інспекції, позаяк згідно з
абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 цього Закону, підставою для
відповідальності платника податку є не
підтвердження сум податку, включеного
до податкового кредиту, на момент
перевірки платника податку.

За підтвердження факту придбання
товару в податковому періоді в якому
були виписані податкові накладні, що
податковим органом не заперечується,
однак, які фактично отримані
позивачем пізніше, але в межах строків
встановлених ст.15 Закону України «Про
порядок погашення зобов?язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», судова
колегія погоджується з висновками суду
першої та апеляційної інстанції про
відсутність порушення позивачем вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло його права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються,
зокрема, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм,
платник податку має право включити до
складу валових витрат витрати на
оплату робіт (послуг) у разі наявності
первинних документів, що підтверджують
їх достовірність та реальність, а також
безпосереднє використання у
господарській діяльності
підприємства.

У пункті 1.32 статті 1 названого Закону
визначено, що господарська діяльність -
це будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у періоді що
перевірявся позивач мав господарські
правовідносини з ТОВ «Іпек-Харків»,
укладені позивачем з зазначеним
контрагентом господарські
зобов?язання за формою та змістом
відповідають вимогам законодавства, їх
виконання підтверджується податковими
та видатковим накладними, іншою
первинною документацією в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», придбані товари використані
позивачем у господарській діяльності,
що давало йому підстави для віднесення
вартості придбаного до складу
скоригованих валових витрат
декларації з податку на прибуток
підприємства.

При цьому судом першої та апеляційної
інстанції досліджувались обставини
добросовісності позивача, при вчиненні
згаданих господарських операцій з цим
контрагентом, на час укладення
правочинів позивач мав офіційну
інформацію щодо нього з метою
зменшення ризиків негативних
наслідків вчинення господарських
операцій, цей контрагент був
зареєстрований в ЄДРПОУ, був
юридичною особою, наділеною цивільною
правоздатністю і дієздатністю,
перебував на обліку як платник
податків, у тому числі був платником
податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців» вiд
15.05.2003, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Законодавством України не передбачено
обов'язок покупця перевіряти
відповідність законодавству статутних
та реєстраційних документів продавця,
а також перевіряти наміри продавця
щодо сплати ним податків.

За таких обставин судова колегія
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що позивач не
може нести відповідальність як за
несплату податків його контрагентом,
так і за можливу недостовірність
відомостей про них, включених до
Єдиного державного реєстру, за умови
необізнаності щодо такої.

Не можуть бути підставою для інших
висновків і доводи відповідача про
нікчемність укладених позивачем з
ТОВ «Іпек-Харків» правочинів,
оскільки наявність умислу та обставини
щодо виконання угод, стосовно
дійсності яких виник спір, сходять до
предмету доказування в судовому
процесі, зокрема, до таких доказів
належить обвинувальний вирок, який
набрав законної сили, що підтверджував
би факт ухилення від сплати податків
конкретними посадовими особами
суб'єктів господарської діяльності за
наслідками виконання оспорюваних угод.
Однак доказів постановлення вироків,
які б містили в собі встановлені судом
об'єктивні дані про нікчемність
оспорюваної угоди відповідачем не
надано.

Вищенаведеним спростовуються доводи
податкового органу, які наведені ним в
касаційній скарзі, як підставу для
скасування рішення судів першої та
апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої та апеляційної
інстанції, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішили справу у відповідності з
нормами матеріального права та
постановили обґрунтоване рішення,
підстав для їх скасування, з мотивів
викладених в касаційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ленінському районі
м.Харкова відхилити, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 29.04.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.09.2010
залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун