Справа № 826/1423/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/1423/14
інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Епель О.В., Федотова І.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19.03.2014 року по справі
за позовом публічного акціонерного
товариства «Український нафтогазовий
інститут» до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Український нафтогазовий
інститут» звернулися до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до ДПІ у
Шавченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
02.12.2013 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
19.03.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ДПІ у Шевченківському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції та
постановити нову про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.
При цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 07.08.2013 року по 20.08.2013 року ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань, що стали предметом оскарження
акту позапланової документальної
перевірки від 14.02.2013 року № 434/22-30/00147134
«Про результати планової виїзної
перевірки ПАТ «УКРНГІ» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 року по
31.12.2012 року», за результатами якої
складено акт № 754/22-01/00147134 від 28.08.2013
року.

ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві, на підставі
зазначеного акта перевірки 03.09.2013 року
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

№ , яким за порушення п. 185.1 ст. 185,
п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п.
198.6 ст. 198 ПК України збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість на загальну
суму 3 810 153,75 грн., з якої сума грошового
зобов'язання за основним платежем
складає 3 048 123,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 762 030,75 грн.

№ , яким за порушення п. 138.2 ст. 138,
пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 ПК України позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на прибуток на
загальну суму 396 715 грн., з якої сума
грошового зобов'язання за основним
платежем складає 317 372 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 79 343
грн.

За результатами адміністративного
оскарження вказаних рішень до
вищестоящих податкових органів 02
грудня 2013 року ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
прийнято спірні податкові
повідомлення-рішення:

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість на загальну
суму 225 424,50 грн., з якої сума грошового
зобов'язання за основним платежем
складає 186 595,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 38 829,50 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на прибуток на загальну суму 348
873 грн., з якої сума грошового
зобов'язання за основним платежем
складає 317 372 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 31 501 грн.

Вирішуючи питання правомірності
прийнятих відповідачем спірних
податкових повідомлень рішень та
законність доводів суду першої
інстанції щодо відсутності правових
підстав для їх скасування, колегія
суддів виходить з наступного.

Так, між позивачем (замовник) та ТОВ
«АРХ-АТЕЛЬЄ» (підрядник), яке має
відповідну ліцензію, господарські
взаємовідносини здійснювались на
підставі договорів № ВК-46/11 від 30.03.2011
року на улаштування вентиляції та
кондиціювання у частині приміщень 5-го
поверху основного корпусу ВАТ «УКРНГІ»
за адресою: м. Київ, Кудрявський узвіз, 7,
№ ВК-47/11 від 30.03.2011 року на
демонтаж-монтаж кондиціонерів у
частині приміщень 5-го, 6-го поверхів
основного корпусу ВАТ «УКРНГІ», №
ВК-316/11 від 19.12.2011 року на улаштування
системи кондиціювання в холі основного
корпусу ПАТ «УКРНГІ».

Предметом договірних взаємовідносин
було встановлення системи
кондиціювання та вентиляції, а також
регулярне та/або на вимогу позивача
здійснення планового обслуговування
та ремонту цієї системи ТОВ
«АРХ-АТЕЛЬЄ», які виконували свої
зобов'язання за укладеними договорами,
а позивач, в свою чергу на виконання
своїх зобов'язань, здійснював оплату
виконаних робіт.

В підтвердження факту виконання умов
даного договору позивачем були надані
первинні документи, що складені
відповідно до вимог ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні» та п. 2.4. Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерством
фінансів України від 24.05.1995 року № 88,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 (далі
- Положення № 88) під час здійснення
господарської операції або
безпосередньо після її закінчення та
містять всі обов'язкові реквізити та
достовірну інформацію про отримані від
ТОВ «АРХ-АТЕЛЬЄ» послуги.

Колегія суддів не може не відзначити,
що здійснені господарські операції
були враховані позивачем в
бухгалтерському обліку як витрати на
утримання будівлі та у відповідності
до вимог ПК України включено до
податкового обліку як витрати на
ремонт основних засобів.

Апеляційна інстанція однозначно
погоджується з доводами суду першої
інстанції щодо безпідставності
посилань апелянта, які ґрунтуються на
неможливості проведення господарських
операцій позивача з ТОВ «АРХ-АТЕЛЬЄ»
через те, що основним постачальником
останнього були ТОВ «Будівельна
компанія «ЕМПАЙР», яке має ознаки
фіктивності, що підтверджується актами
документальних позапланових
невиїзних/виїзних перевірок ТОВ
«АРХ-АТЕЛЬЄ» з ТОВ «Будівельна
компанія «ЕМПАЙР».

В свою чергу, з матеріалів справи
слідує, що постановами Окружного
адміністративного суду м. Києва:

- від 15.05.2012 року (справа № 2а-661/12/2670):
визнано протиправними дії ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС
України щодо внесення до інформаційних
баз відомостей про результати
проведеної 08.09.2011 року позапланової
невиїзної перевірки ТОВ «АРХ-АТЕЛЬЄ»
та зобов'язано розглянути питання щодо
вилучення відомостей з інформаційних
баз даних інформації про результати
зазначеної перевірки;

- від 09.08.2012 року (справа № 2а-7276/12/2670:
визнано протиправними дії ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС по
зменшенню задекларованих податкових
зобов'язань ТОВ «Арх-Ательє» за грудень
2011 року на 1 717 244,00 грн. до 18 236,00 грн. та по
зменшенню задекларованого податкового
кредиту за грудень 2011 року на 1 717 244,00
грн. до 167,00 грн., а також зобов'язано
розглянути питання щодо вилучення
інформації про результати проведеної з
06 квітня 2012 року по 12 квітня 2012 року
позапланової документальної перевірки
ТОВ «Арх-Ательє» з інформаційних баз.

Ухвалами Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.09.2012 року
(справа № 2а-661/12/2670) та від 08.11.2012 року
(справа № 2а-7276/12/2670) зазначені судові
рішення суду першої інстанції залишені
без змін.

В силу ч. 1 ст. 72 КАСУ обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказується при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 2 ст. 255 КАС України - обставини,
які були встановлені постановою, що
набрала законної сили, в одній
адміністративній справі не можуть
оспорюватися в іншій судовій справі за
участю тих самих сторін.

Оскільки зазначені вище судові рішення
стосуються контрагента позивача - ТОВ
«АРХ-АТЕЛЬЄ», апеляційна інстанція
знаходить обґрунтованими посилання
суду першої інстанції на обставини,
встановлені та їх врахування при
вирішенні спору.

Окрім того, що між ПАТ «УКРНГІ»
(замовник) та ПрАТ «БФК «Глобал
Естейтс» (виконавець)
фінансово-господарська діяльність
здійснювалась на підставі договору про
надання юридичних послуг № 5 від 30.12.2010
року на умовах абонентського
обслуговування за щомісячну фіксовану
плату, укладеного у відповідності з ч. 1
ст. 627, ст. ст. 901, 903 ЦК України, ст. ст. 179,
190 ГК України.

У відповідності з п. 1.1 договору ПрАТ
«БФК «Глобал Естейтс» (вид діяльності
якого за КВЕД-2010 у відповідності з
довідкою з ЄДРПОУ - 69.10 Діяльність у
сфері права) зобов'язався надавати
замовнику повний спектр юридичних
послуг з питань супроводження
фінансово-господарської діяльності
замовника, який в свою чергу
зобов'язався своєчасно вносити
щомісячну абонентську плату, тобто
незалежно від обсягу виконаних робіт.

Факт виконання сторонами прийнятих за
договором зобов'язань підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами: актами
здачі-приймання, звітами наданих
послуг та податковими накладними тощо,
які були складені у відповідності до
вимог ст. 9 Закону України ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні» та п. 2.4
Положення № 88 та містять всі
обов'язкові реквізити, що свідчить про
отримання позивачем послуг від ПрАТ
«БФК «Глобал Естейтс».

Судова колегія вважає також
правомірним зауваження суду першої
інстанції, що хоча акти здачі-приймання
наданих послуг не містять
деталізованої інформації щодо змісту,
обсягу та витраченого часу на їх
виконання, а лише закріплюють факт їх
своєчасного надання виконавцем та
відсутність претензій з боку замовника
із зазначенням звітного періоду, проте,
в даному випадку, необхідно
враховувати, що оплата на умовах
абонентського обслуговування є
фіксованою та не залежить, ані від
змісту, ані від обсягу та витраченого
часу на їх виконання.

Згідно п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

З метою оподаткування цим податком до
операцій з ввезення товарів на митну
територію України та вивезення товарів
за межі митної території України
прирівнюється поміщення товарів у
будь-який митний режим, визначений
Митним кодексом України.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України
датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

За операціями з виконання підрядних
будівельних робіт суб'єкти
підприємницької діяльності можуть
застосовувати касовий метод
податкового обліку відповідно до
підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього
Кодексу.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПК України визначено,
що база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

База оподаткування операцій з
постачання товарів, ввезених платником
на митну територію України,
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
митної вартості товарів, з якої були
визначені податки і збори, що
справляються під час їх митного
оформлення, з урахуванням акцизного
податку та ввізного мита, за винятком
податку на додану вартість, що
включаються в ціну товарів/послуг
згідно із законом.

У разі якщо постачання товарів/послуг
здійснюється за регульованими цінами
(тарифами), база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
такими цінами (тарифами).

У разі постачання виробничих або
невиробничих засобів, інших
товарів/послуг без оплати, з частковою
оплатою, у межах обміну, у межах
дарування, у рахунок оплати праці
фізичним особам, які перебувають у
трудових відносинах із платником
податку, пов'язаній з постачальником
особі, суб'єкту господарювання, який не
зареєстрований платником податку,
іншим особам, які не зареєстровані
платниками податку, база оподаткування
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін.

До бази оподаткування враховується
вартість товарів/послуг, які
постачаються за будь-які кошти (за
виключенням суми компенсації на
покриття різниці між фактичними
витратами та регульованими цінами
(тарифами) у вигляді виробничої дотації
з бюджету та/або суми відшкодування
орендодавцю - бюджетній установі
витрат на утримання наданого в оренду
нерухомого майна та комунальних послуг
і енергоносіїв), та вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платникові податку
безпосередньо отримувачем
товарів/послуг або будь-якою третьою
особою як компенсація вартості
товарів/послуг, поставлених таким
платником податку.

У разі постачання товарів за
договорами фінансового лізингу базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість, але не нижче ціни придбання
об'єкту лізингу.

У випадках, передбачених статтею 189
цього Кодексу, база оподаткування
визначається з урахуванням положень
статті 189 цього Кодексу.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України, який у відповідній
частині набрав чинності з 1 квітня 2011
року, витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно зі статтею 138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п. 138.2).

Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, не
можуть підлягати включенню до складу
витрат платника податків (пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник. податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу
України встановлює, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з приписів п. 133.1 Податкового
кодексу України, платниками податку на
прибуток підприємств з числа
резидентів є суб'єкти господарювання -
юридичні особи, які провадять
господарську діяльність як на
території України, так і за її межами.

Згідно з п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 вказаного
Кодексу об'єктом оподаткування є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Таким чином, апеляційна інстанція
повністю погоджується з доводами суду
першої інстанції, що у позивача наявна
необхідна документація, яка дає
підстави для включення витрат до
складу валових за відповідний період,
що виникли у зв'язку з оплатою послуг
контрагентів на виконання зобов'язань
по укладених договорах.

Отже, доводи апелянта щодо
безтоварності господарських не
підтверджені відповідними доказами, а
посилання на фіктивність підприємств
на підставі відсутності їх за
юридичною адресою не є достатнім для
можливості стверджувати про
безтоварність господарських
взаємовідносин між позивачем та його
контрагентами.

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

За ст. 9 розділу 3 Закону про
бухгалтерський облік, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Господарські
операції, як зазначено в п. 5 ст.9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до ст. 11 Закону, на основі
даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Виходячи з правових приписів п. 44.1 ст. 44
ПК України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового
кодексу України передбачено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів
визначенні контролюючим органом суми
податкового зобов'язання з цього
податку, зменшення суми бюджетного
відшкодування тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
у розмірі 50 відсотків суми
нарахованого податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування.

Таким чином, збільшення сум грошових
зобов'язань за платежами: податок на
додану вартість та податок на прибуток
та нарахування штрафних (фінансових)
санкцій було здійснено відповідачем
неправомірно, що свідчить про
протиправність та необґрунтованість
прийнятих ним податкових
повідомлень-рішень від 02 грудня 2013 року
№ , № , у зв'язку із чим вони
підлягають визнанню протиправними та
скасуванню.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Вище перелічені документи мають
наведені реквізити первинного
документа, зміст та обсяг
господарської операції відображено
через визначення конкретних заходів в
конкретних вимірних одиницях,
вартості, найменування, дат.

Окрім того, за п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. №9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними»:… при кваліфікації
правочину за ст. 228 Цивільного кодексу
України має враховуватись вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі.

Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
контрагента за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України
(фіктивне підприємництво), а договір,
укладений позивачем з даним
товариством до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
недійсними.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентом податкової
дисципліни, зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, не можуть бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Укладаючи угоду зі своїми
контрагентами, позивач мав всі
документальні підтвердження їх
господарської правосуб'єктності:
здійснювати господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

Аналогічна правова позиція викладена
в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Судова колегія не може не погодитися з
доводами суду першої інстанції, що
викладені в актах обставини, не є
підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угода не визнана недійсна
судом.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірного податкового
повідомлення-рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19.03.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
прийняття та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 28.05.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Епель О.В.