Справа № 807/831/14
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 рокум. Ужгород№ 807/831/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання -
Нагорна Л.І.

за участю:

представника позивача - Зеленяк Е.С.,

представник відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Заступника прокурора міста
Ужгорода в інтересах держави в особі
територіальної громади міста Ужгорода
до Ужгородської міської ради про
визнання протиправним та скасування
пункту 1 рішення сесії Ужгородської
міської ради №1049 від 20.09.2013 року «Про
надання дозволів на складання
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж частини
земельної ділянки, на яку поширюється
право сервітуту»,-

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Ужгорода в
інтересах держави в особі
територіальної громади міста Ужгорода
звернувся до Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
Ужгородської міської ради про визнання
протиправним та скасування рішення
сесії Ужгородської міської ради №1049
від 20.09.2013 року «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту».

Заявлені позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що пункт 1 рішення
сесії Ужгородської міської ради «Про
надання дозволів на складання
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж частини
земельної ділянки, на яку поширюється
право сервітуту» від 20 вересня 2013 року
№1049 суперечить приписам Земельного та
Цивільного законодавства, а тому
підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав викладених у позовній заяві,
просив суд такий задовольнити.

Відповідач письмове заперечення проти
позову з належними доказами не подав,
свого представника в судові засідання
не направляв. В матеріалах справи
міститься клопотання представника
відповідача про розгляд справи без
його участі за наявними матеріалами
справи на розсуд суду. Отже, судом вжито
достатніх заходів щодо належного
повідомлення відповідача про
відкриття провадження, про дату, час і
місце судового розгляду даної
адміністративної справи, та справа
розглянута за відсутності
представника відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення, на відповідність
вимогам частини 3 статті 2 КАС України,
яка визначає, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, суд зазначає наступне.

За приписами статті 19 Закону України
«Про прокуратуру» від 05.11.1991 року
№1789-XII (далі іменується - Закон України
№1789-XII), предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
1) відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
2) додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; 3) додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності.
Перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора. Прокуратура не
підміняє органи відомчого управління
та контролю і не втручається у
господарську діяльність, якщо така
діяльність не суперечить чинному
законодавству.

Статтею 121 Конституції України на
органи прокуратури покладено обов'язок
представництва інтересів громадянина
або держави у суді у випадках
визначених законом (ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру»).

Відповідно до статті 20 Закону України
№1789-XII при здійсненні прокурорського
нагляду за додержанням і застосуванням
законів прокурор має право: 1)
безперешкодно за посвідченням, що
підтверджує займану посаду, входити у
приміщення органів державної влади та
органів місцевого самоврядування,
об'єднань громадян, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форм власності, підпорядкованості чи
приналежності, до військових частин,
установ без особливих перепусток, де
такі запроваджено; мати доступ до
документів і матеріалів, необхідних
для проведення перевірки, в тому числі
за письмовою вимогою, і таких, що
містять комерційну таємницю або
конфіденційну інформацію. Письмово
вимагати подання в прокуратуру для
перевірки зазначених документів та
матеріалів, видачі необхідних довідок,
в тому числі щодо операцій і рахунків
юридичних осіб та інших організацій,
для вирішення питань, пов'язаних з
перевіркою. Отримання від банків
інформації, яка містить банківську
таємницю, здійснюється у порядку та
обсязі, встановлених Законом України
«Про банки і банківську діяльність»; 2)
вимагати для перевірки рішення,
розпорядження, інструкції, накази та
інші акти і документи, одержувати
інформацію про стан законності і
заходи щодо її забезпечення; 3) вимагати
від керівників та колегіальних органів
проведення перевірок, ревізій
діяльності підпорядкованих і
підконтрольних підприємств, установ,
організацій та інших структур
незалежно від форм власності, а також
виділення спеціалістів для проведення
перевірок, відомчих і позавідомчих
експертиз; 4) викликати посадових осіб і
громадян, вимагати від них усних або
письмових пояснень щодо порушень
закону.

При виявленні порушень закону прокурор
або його заступник у межах своєї
компетенції мають право: 1)
опротестовувати акти Прем'єр-міністра
України, Кабінету Міністрів України,
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади, виконавчих
органів місцевих Рад, підприємств,
установ, організацій, громадських
об'єднань, а також рішення і дії
посадових осіб; 2) вносити подання або
протест на рішення місцевих Рад
залежно від характеру порушень; 3)
порушувати у встановленому законом
порядку кримінальну справу,
дисциплінарне провадження або
провадження про адміністративне
правопорушення, передавати матеріали
на розгляд громадських організацій; 4)
давати приписи про усунення очевидних
порушень закону; 5) вносити подання до
державних органів, громадських
організацій і посадовим особам про
усунення порушень закону та умов, що їм
сприяли; 6) звертатись до суду з заявами
про захист прав і законних інтересів
громадян, держави, а також підприємств
та інших юридичних осіб.

Судом встановлено, що прокуратурою
міста Ужгорода було проведено
перевірку та виявлено порушення в
діяльності Ужгородської міської ради
при прийнятті рішень щодо передачі у
користування земельних ділянок, які
належать територіальній громаді міста
Ужгорода.

Так, пунктом 1 рішення сесії
Ужгородської міської ради №1049 від
20.09.2013 року «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту», надано
дозволи фізичним та юридичним особам
на складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції
України органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. А тому, при
реалізації органом місцевого
самоврядування повноважень
розпорядника земельними ділянками, він
повинен діяти відповідно до вимог
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
Земельного кодексу України.

До виключної компетенції міських рад і
до питань, які вирішуються виключно на
пленарних засіданнях ради відноситься
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин (п.34 ч.і
ст.26 Закону).

Згідно зі статтею 13 Конституції
України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, земля, її
надра, атмосферне повітря, водні та
інші природні ресурси, які знаходяться
в межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Статтею 1 ЗК України визначено, що земля
є основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
гарантується. Використання власності
на землю не може завдавати шкоди правам
і свободам громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі.

За приписами статті 12 ЗК України, до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: а) розпорядження землями
територіальних громад; б) передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
г) вилучення земельних ділянок із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; д) організація
землеустрою; е) координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Статтею 6 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що первинним суб'єктом місцевого
самоврядування, основним носієм його
функцій і повноважень є територіальна
громада села, селища, міста.

Відповідно до статті 10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі іменується
- Закон України №280/97-ВР), сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Згідно ст. 16 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
матеріальною і фінансовою основою
місцевого самоврядування є рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, земля, природні
ресурси, що є у комунальній власності
територіальних громад сіл, селищ, міст.

З аналізу даних норм вбачається, що
органи місцевого самоврядування
наділені повноваженнями
розпоряджатися землями місцевих
громад, зокрема, встановлювати
земельні сервітути. Водночас, при
встановленні земельних сервітутів
орган місцевого самоврядування
зобов'язаний імперативно та неухильно
дотримуватись визначеного законом
порядку встановлення таких сервітутів
та діяти виключно в межах закону, який
тлумачить визначення поняття
«особистий сервітут», та умов його
встановлення.

Суд зазначає, що при винесенні спірного
пункту рішення, відповідач діяв не в
межах повноважень, у спосіб та порядку,
визначених законом, оскільки
необхідності у встановлені земельного
сервітуту немає.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій особі, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

У розумінні ст. 98 Земельного кодексу та
ст. 395 Цивільного кодексу України
сервітут - це один з видів речових прав
на чуже майно.

Потреба встановлення сервітуту
виникає у тих випадках, коли власник
майна не може задовольнити свої
потреби будь-яким іншим способом.

Відповідно до положень ст.ст. 98 - 102
Земельного кодексу України та норм
цивільного законодавства, які
регулюють дані правовідносини, для
виникнення права на земельний
сервітут, особа має бути власником або
користувачем суміжної земельної
ділянки.

Отже, підставою встановлення сервітуту
є відсутність у будь-якої особи, у тому
числі і у власника майна, можливості
задовольнити свої потреби іншим
способом, як встановлення права
користування чужим майном - сервітуту.

При цьому, право земельного сервітуту
характеризується наступними ознаками.
По-перше, відносини земельного
сервітуту передбачають наявність двох,
як правило, суміжних земельних ділянок,
з яких одна (обслуговуюча) обслуговує
іншу (панівну). В рамках земельного
сервітуту обслуговуюча земельна
ділянка своїми зручностями,
перевагами, природними ресурсами
компенсує недоліки пануючої земельної
ділянки.

По-друге, при встановленні земельного
сервітуту обслуговування однієї
ділянки іншою відбувається не
безсистемно, а в межах прав, що
надаються власнику пануючої земельної
ділянки щодо користування
обслуговуючою ділянкою. За своєю
юридичною природою такі права є
обмеженими речовими правами і
передбачають користування лише
невеликою частиною обслуговуючої
земельної ділянки для чітко визначених
потреб.

Суд приходить до переконання, що
приймаючи оскаржуване рішення
Ужгородська міська рада повинна була
визначити наявність факту того, що
господарське використання
вищевказаними громадянами земельних
ділянок, які належать територіальній
громаді міста Ужгорода, неможливе без
обтяження сервітутом.

Як вбачається з матеріалів, що стали
підставою для прийняття рішення,
необхідності у встановленні
земельного сервітуту не має. Відомості
про наявність суміжних земельних
ділянок у осіб, які претендують на
отримання права тимчасового
користування земельними ділянками
територіальної громади відсутні,
оскільки вони можуть реалізувати своє
бажання у користуванні даними
земельними ділянками, в іншому порядку
та формі, передбаченій цивільним
законодавством, зокрема шляхом
укладення договору оренди.

Пунктом 1 оскаржуваного рішення
Ужгородська міська рада порушила ст.93,
ч.2 ст.124 ЗК України та ч.2 ст.6 Закону
України «Про оренду землі» щодо
надання права тимчасового
користування земельними ділянками на
конкурентних засадах, чим перевищила
надані законом повноваження.

За наведених обставин, позовні вимоги
підтверджені належними і допустимими
доказами, відповідачем не спростовані
(заперечення проти позову відповідач
суду не надав) та підлягають до
задоволення повністю.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 94, 160, 163, 256
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Заступника
прокурора міста Ужгорода в інтересах
держави в особі територіальної громади
міста Ужгорода до Ужгородської міської
ради про визнання протиправним та
скасування пункту 1 рішення сесії
Ужгородської міської ради №1049 від
20.09.2013 року «Про надання дозволів на
складання технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
частини земельної ділянки, на яку
поширюється право сервітуту» -
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
пункт 1 рішення сесії Ужгородської
міської ради №1049 від 20.09.2013 року «Про
надання дозволів на складання
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж частини
земельної ділянки, на яку поширюється
право сервітуту».

3. Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст. 186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяЯ.М. Калинич