Справа № 2а-0370/3815/12
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
Справа №
1243/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Затолочного В.С.,

суддів
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання
Нефедової А.О.,

представників позивача
Магіри О.Ф., Юречко А.С.,
Запорожець Т.В.,

представника відповідача
Мельника С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
17.12.2012 року у справі за позовом
Державного підприємства «Луцький
ремонтний завод «Мотор» до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2012 року Державне
підприємство «Луцький ремонтний завод
«Мотор» (далі - Позивач, ДП «ЛРЗ «Мотор»)
звернулося до суду з позовом до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області (далі -
Відповідач, Луцька ОДПІ), в якому
просить суд визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції від 26 липня 2012 року №,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 1927753 грн. (в тому числі: за
основним платежем - 1611769 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 315984 грн.); №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
267409 грн. (в тому числі: за основним
платежем - 267409 грн.); №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з частини чистого
прибутку (доходу) на 216623 грн. (в тому
числі: за основним платежем - 212730 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 3893 грн.) та від 04 вересня 2012
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 292682 грн. (в тому
числі: за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) - 292682 грн.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
висновки податкового органу про
нікчемність укладених із ТзОВ
«Авіанормаль», ТзОВ «Авіа-Комплект»,
ТзОВ «Авіабласко» правочинів, зроблені
в ході проведення планової виїзної
перевірки позивача, не відповідають
фактичним обставинам справи. Позивач
вказує, що факт здійснення
господарських операцій із придбання
запчастин до авіадвигунів у вказаних
контрагентів-постачальників
підтверджується відповідними
первинними документами, зокрема,
податковими, видатковими накладними та
товарно-транспортними накладними, які
були в повному обсязі надані
податковому органу в ході проведення
перевірки. В подальшому придбані ТМЦ
оприбутковувались на складі та
використовувались позивачем у власній
господарській діяльності - ремонті
авіадвигунів. З огляду на вказані
обставини, позивач зазначає про
реальність і дійсність господарських
операцій, правомірність укладених
договорів, які спрямовані на реальне
настання правових наслідків, відтак
відсутність підстав для визнання
правочинів нікчемними. За таких
обставин вважає протиправним
донарахування Луцькою ОДПІ грошових
зобов'язань з податку на прибуток та
податку на додану вартість згідно
податкових повідомлень-рішень, що
прийняті за наслідками проведеної
перевірки, а тому просить зазначені
рішення скасувати.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 року
позов задоволено повністю.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила Луцька ОДПІ, подавши на неї
апеляційну скаргу.

Відповідач зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що постанова
підлягає скасуванню.

Як обґрунтування апеляційної скарги
звертає увагу на порушення судом норм
матеріального права. Зокрема, зазначив,
що у контрагентів Позивача відсутні
основні фонди та виробничі потужності,
трудові ресурси, транспортні засоби, що
вказує про неможливість фактичного
здійснення господарської діяльності
між підприємствами. Такі фактично не
займались фінансово-господарською
діяльністю, а проводили транзитні
операції, спрямовані на здійснення
господарських операцій, пов'язаних з
отриманням (наданням) податкової
вигоди третім особам з метою штучного
формування валових витрат з податку на
прибуток та податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника Відповідача, який просить
задовольнити апеляційну скаргу,
представників Позивача, які просять в
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, дослідивши обставини справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 23.04.2012 року по 02.07.2012 року
Луцькою ОДПІ було проведено планову
виїзну перевірку ДП «ЛРЗ «Мотор» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2010 року по
31.12.2011 року та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 року по 31.12.2011 року.

За результатами перевірки Луцькою ОДПІ
було складено акт від 07.07.2012 року
№2388/22-1/08029701 (Т.2, а.с.94-197), яким
встановлено порушення підприємством
ч.5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст.ст.216, 228, 662, 655, 656
Цивільного кодексу України в частині
недотримання в момент вчинення
правочину вимог, які спрямовані на
реальне настання правових наслідків. У
акті перевірки зазначено, що правочини,
укладені позивачем із ТзОВ
«Авіанормаль», ТзОВ «Авіа-Комплект»,
ТзОВ «Авіабласко», мають ознаки
нікчемності і є нікчемними в силу
закону.

Перевіркою встановлено відсутність
об'єктів оподаткування при придбанні
товарів з 01.10.2010 року по 31.12.2011 року, які
підпадають під визначення п.5.1, п.п.5.2.1
п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1,
п.135.2 ст.135, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток за четвертий квартал 2011 року
на суму 267409 грн.

Також перевіркою встановлено
порушення підприємством ст.185, п.186.1
ст.186, п.198.1, п.198.6 ст.198, п.200.2 ст.200
Податкового кодексу України, п.п.7.4.1,
п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», внаслідок
чого підприємством занижено податок на
додану вартість на загальну суму 1611769
грн., в тому числі: за жовтень 2010 року в
сумі 93199 грн., січень 2011 року в сумі 67888
грн., лютий 2011 року в сумі 77169 грн.,
березень 2011 року в сумі 13384 грн., травень
2011 року в сумі 83228 грн., червень 2011 року в
сумі 183340 грн., липень 2011 року в сумі 94531
грн., вересень 2011 року в сумі 77007 грн.,
жовтень 2011 року в сумі 854685 грн., грудень
2011 року в сумі 144507 грн. та квітень 2011
року в сумі 77169 грн.

На підставі акту перевірки Луцькою
ОДПІ винесено податкові
повідомлення-рішення від 26 липня 2012
року №, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на 1927753 грн. (в тому
числі: за основним платежем - 1611769 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 315984 грн.); №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
267409 грн. (в тому числі: за основним
платежем - 267409 грн.); №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з частини чистого
прибутку (доходу) на 216623 грн. (в тому
числі: за основним платежем - 212730 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 3893 грн.) (Т.3, а.с.17-19).

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями, позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку. Рішенням
ДПС у Волинській області про
результати розгляду первинної скарги
від 23.08.2012 року №3502/10/10-206 (Т.3, а.с.25-31)
були залишені без змін оскаржувані
позивачем податкові
повідомлення-рішення та збільшено
розмір застосованої штрафної
(фінансової) санкції по податку на
додану вартість на 292682 грн.

За наслідками розгляду первинної
скарги позивача Луцькою ОДПІ
сформоване податкове
повідомлення-рішення від 04 вересня 2012
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 292682 грн. (в тому
числі: за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) - 292682 грн.) (Т.3,
а.с.32).

Також за наслідками розгляду повторної
скарги позивача ДПС України 08.11.2012 року
прийняла рішення №4966/0/61-13/10-2115, яким
скаргу ДП «ЛРЗ «Мотор» залишено без
задоволення (Т.3, а.с.45-47).

Як свідчить акт перевірки ДП «ЛРЗ
«Мотор» від 07.07.2012 року №2388/22-1/08029701,
його висновки базуються на тому, що на
думку Луцької ОДПІ, позивач уклав
договори купівлі-продажу №382 від 22.12.2009
року із ТзОВ «Авіанормаль», №383 від
22.12.2009 року із ТзОВ «АвіаКомплект», №429
від 14.12.2011 року із ТзОВ «АвіаБласко» без
наміру реального вчинення операцій з
поставки товару (запасних частин до
авіаційних двигунів), тобто укладено
нікчемні правочини.

Також судом першої інстанції
встановлено, що позивачем укладено
договір №382 від 22.12.2009 року з ТзОВ
«Авіанормаль», згідно з яким (з
урахуванням додаткової угоди №1 від
29.04.2010 року) передбачалося, що ТзОВ
«Авіанормаль» зобов'язується
поставити і передати у власність
позивача запасні частини для
авіадвигунів та їх агрегатів.
Орієнтовний перелік товару вказаний в
Специфікації додаток №1 до даного
Договору, який є його невід'ємною
частиною, найменування, кількість,
асортимент, ціна постачання товару
визначаються згідно з рахунками та
накладними, які є невід'ємною частиною
договору (п.1.2 договору) (Т.1, а.с.40-47).

За вказаним договором ТзОВ
«Авіанормаль» у жовтні 2011 року
здійснило поставки авіазапчастин в
адресу позивача, що підтверджується
податковими та видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними.
Розрахунки з постачальником позивач
здійснив шляхом перерахування коштів
із власного банківського рахунку, що в
свою чергу підтверджується платіжними
дорученнями (Т.1, а.с.48-139).

Крім того, 22.12.2009 року між ДП «ЛРЗ
«Мотор» (покупець) та ТзОВ
«Авіа-Комплект» (продавець) укладено
договір №383 купівлі-продажу товару -
запасних частин для авіадвигунів та їх
агрегатів. Орієнтовний перелік товару
вказаний в Специфікації додаток №1 до
даного Договору, який є його
невід'ємною частиною, найменування,
кількість, асортимент, ціна постачання
товару визначаються згідно з рахунками
та накладними, які є невід'ємною
частиною договору (п.1.2 договору) (Т.1,
а.с.140-146).

На виконання умов вказаного договору
ТзОВ «Авіа-Комплект» у жовтні, грудні
2010 року, березні, травні-жовтні та
грудні 2011 року здійснило поставки
запасних частин для авіадвигунів та їх
агрегатів, що підтверджується такими
первинними документами, як податкові
та видаткові накладні, оплата за
придбаний товар підтверджується
платіжними дорученнями, а його
транспортування підтверджується
подорожніми листами службового
легкового автомобіля. Актами
приймання-передачі майна
підтверджується факт отримання
позивачем поставленого товару (Т.1,
а.с.147-252, Т.2, а.с.1-7).

Також, 14.12.2011 року між ДП «ЛРЗ «Мотор»
(замовник) та ТзОВ «Авіабласко»
(учасник) укладено договір №429 про
закупівлю запасних частин для
авіаційних двигунів за державні кошти.
ТзОВ «Авіабласко» зобов'язувалось
поставити і передати у власність ДП
«ЛРЗ «Мотор» запасні частини, агрегати
(Товар). Перелік товару вказаний в
Специфікації (Додаток №1) до даного
договору, який є його невід'ємною
частиною, а замовник зобов'язувався
прийняти товар і оплатити його на
умовах даного Договору. Учасник
зобов'язувався передати замовнику в
період з 12.12.2011 року по 31.12.2012 року товар
згідно Специфікації. Пунктом 1.3
договору передбачено, що обсяги
закупівлі товару можуть бути зменшені
залежно від реального фінансування
видатків та виробничої потреби.
Найменування, кількість, асортимент
товару визначаються згідно з
письмовими заявками (Т.2, а.с.8-15).

Згідно вказаного договору ТзОВ
«Авіабласко» в грудні 2011 року
здійснило в адресу позивача дві
поставки запчастин, про свідчать
податкові та видаткові накладні,
товарно-транспортні накладні, а оплата
за нього підтверджується платіжними
дорученнями (Т.2, а.с.16-25).

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції правильно
застосував до правовідносин між
сторонами відповідні їм норми
матеріального права.

Згідно п.1.31 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
продаж товарів - це будь-які операції,
що здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за плату або
компенсацію, незалежно від строків її
надання, а також операції з
безоплатного надання товарів. Не
вважаються продажем операції з надання
товарів у межах договорів комісії,
схову (відповідального зберігання),
доручення, інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають
передачу прав власності на такі товари.

Відповідно до п.5.1 ст.5 цього Закону
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Пунктом 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Разом з тим, в силу пп.5.3.9. п.5.3. ст.5
вищевказаного Закону, не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Водночас, пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктом 1.4 ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість» під
поставкою товарів розуміють будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу. Не
належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

Згідно п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 цього Закону
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Як
виняток з цього правила, підставою для
нарахування податкового кредиту при
поставці товарів (послуг) за готівку чи
з розрахунками картками платіжних
систем, банківськими або персональними
чеками у межах граничної суми,
встановленої Національним банком
України для готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний
чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Підпунктом 7.5.1 п.7.5 ст.7 даного Закону
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг)

Згідно п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Як передбачено підпунктом 14.1.181 пункту
14.1 статті 181 ПК України, податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V ПК
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі, договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції, яка призводить до руху
активів (майна, коштів тощо) платників
податків у процесі її здійснення.

Дотримання Позивачем вищенаведених
норм підтверджується належним чином
оформленими первинними та обліковими
документами.

Щодо інших доводів Відповідача про
порушення чинного законодавства,
зокрема в сфері ліцензування, а також
посилання на незаконний шлях ввезення
товарів на територію України, суд
зазначає наступне.

Функції контролюючих органів
визначені статтею 19-1 Податкового
кодексу України, чинною на момент
прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень.

Зокрема, згідно із підпунктом 19-1.1.1
пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового
кодексу України контролюючі органи
здійснюють контроль за своєчасністю,
достовірністю, повнотою нарахування і
сплати податків та зборів,
установлених цим Кодексом.

Виходячи з цього, висновки щодо
завідомої суперечності правочину
інтересам держави та суспільства
контролюючі органи можуть робити
виключно в аспекті того, чи суперечить
відповідний правочин фіскальним
інтересам держави, забезпечення яких
покладається на контролюючі органи.

В інших випадках аналіз дотримання
чинного законодавства при укладенні
та/або виконанні правочинів, у тому
числі на предмет порушення інтересів
держави, не належить до компетенції
податкових органів. Зазначене
стосується й оцінки відповідачем
дотримання учасниками спірних
господарських операцій норм
законодавства про ліцензування
господарської діяльності.

Можливе недотримання вимог інших
галузей законодавства при укладенні
правочинів, якими опосередковані
спірні господарські операції, не
свідчить про спрямованість
відповідних правочинів на ухилення від
оподаткування.

В розглядуваній справі спірні договори
були належним чином відображені
Позивачем у податковому обліку, жодних
свідчень того, що спірні договори
та/або їх виконання спричинило
заниження чи приховування об'єктів
оподаткування у відповідних
господарських операціях з боку їх
учасників, судом не встановлено.
Посилання контролюючого органу на
можливі порушення норм інших галузей
законодавства у розглядуваній справі
не впливають на правильність ведення
податкового обліку, а тому не можуть
свідчити про порушення інтересів
держави у фіскальній сфері.

Крім того, для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, необхідно
встановлення умислу в діях осіб, що
уклали такий правочин. При цьому
носіями протиправного умислу
юридичних осіб-сторін такого правочину
є посадові особи цих юридичних осіб.

Відповідних обставин у розглядуваній
справі судом встановлено не було.

За таких обставин суд першої інстанції
вірно не прийняв до уваги таких
аргументів Відповідача.

Щодо доводів Відповідача про порушення
податкового законодавства
контрагентами Позивача, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст ст. 46-49 ПК України,
ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
При цьому такий платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача у подальшому
не дотримувався у своїй діяльності
законодавчих норм, це тягне негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
нарахування позивачу додаткових
платежів у разі якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
віднесення сплачених сум до
податкового кредиту і має всі
необхідні для цього документальні
підтвердження.

Позивач, як платник податків, не може
нести відповідальності за дії
контрагентів за відсутності вини,
інакше порушуються основні
конституційні засади: дотримання
принципу справедливості як
невід'ємного елемента верховенства
права (статті 8 Конституції України),
індивідуальний характер
відповідальності - відповідати має
саме той, хто припустився порушення
(стаття 61 Конституції України),
забезпечення доведеності вини (стаття
129 Конституції України).

Як зазначено в пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
01.11.1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», оскільки Конституція
України, як зазначено в її статті 8, має
найвищу юридичну силу, а її норми є
нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати
замість будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору
його відповідності Конституції і в
усіх необхідних випадках
застосовувати Конституцію як акт
прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року по
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) ЄСПЛ зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Така ситуація вже знайшла своє
відображення і в практиці Верховного
Суду України щодо перегляду судових
рішень.

Так, Верховний Суд України у своєму
рішенні від 29.10.2010 року у справі № 21-14-а10
підтвердив, що несплата продавцем чи
його контрагентом податку на додану
вартість до бюджету, у разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку, якщо він
виконав усі передбачені законом умови
отримання такого відшкодування і має
всі документальні підтвердження
розміру заявленого податкового
кредиту.

Згідно рішення від 31.01.2011 року у справі
№ 21.47а10 Верховним Судом України якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
за негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Наведена практика на рівні Верховного
Суду України важлива з огляду на статтю
244-2 КАС, відповідно до якої рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви при
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, діючим законодавством
України не встановлено обов'язку для
позивача здійснювати контроль за
веденням господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентами. Закон не ставить у
залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету. Питання податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Питання податкового кредиту та
бюджетного відшкодування поширюється
тільки на окремо взятого платника
податків і не ставить цей факт у
залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
Відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відтак, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
необхідність скасування оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Доводи апеляційної скарги не
відповідають законодавству України та
не можуть бути підставою для її
задоволення.

З огляду на викладене, постанова суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, наявним в ній
доказам, прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для її скасування колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 року
у справі № 2а/0370/3815/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя В.С.
Затолочний

Судді В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлено 23.05.2014 року