Справа № 2а-16705/12/2670
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року
м. Київ К/800/35866/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Іваненко Я.Л.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
Громадянина Ірану ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 05 лютого 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Громадянин Ірану
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення № 547-12 від 05.11.2012
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання повторно
розглянути заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
лютого 2013 року, залишеною без зміни
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року, позовні вимоги ОСОБА_4 -
задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Державна міграційна служба
України звернулась з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, а в справі прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є громадянином
Ірану, національність - перс.

Позивач звернувся до Державної
міграційної служби України із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на тих
підставах, що він був вимушений
покинути свою країну за релігійними
причинами, оскільки в 2007 році, почав
цікавитись християнством. Вивчав
християнство через Інтернет,
різноманітну літературу та
супутникові телеканали. А оскільки, в
Ірані, через сурові ісламські закони,
позивач не мав можливості вивчати
християнство, можливості вивчати
християнство не мав, тому приїхав до
України.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 547-12 від 05.11.2012 року, отримане
позивачем 14.11.2012 року, прийнято відмову
у визнані біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону відсутні.

Задовольняючи даний позов суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідачем не
враховано усіх обставин, що мають
значення, для справи, а тому висновок
про відмову у задоволенні заяви є
передчасним.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України «Про
біженців» №3671-VІ (далі по тексту -
Закон).

Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців», біженець особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом керівника органу
міграційної служби.

Зазначене рішення відповідача було
винесено на підставі п. 6 ст. 8 Закону, у
зв'язку з відсутністю умов
передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені п.п.
1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених п.п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
жодна людина не може бути піддана
катуванням, нелюдському або такому, що
принижує її гідність, поводженню чи
покаранню.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, позивач не мав можливості
повернутись до країни свого походження
у зв'язку з тим, що він, як особа, що не
сповідає іслам, побоюється
переслідувань з боку органів державної
влади за релігійною ознакою, оскільки
позивачем змінено віросповідання з
ісламу на християнство, що
підтверджується листом Церкви «Зірка
на сході» про хрещення позивача та
прийняття ним християнства.

Крім цього, факт наявності
переслідувань в Ірані з боку влади по
відношенню до релігійних груп
мусульман, які функціонують поза її
контролем, є загальновідомим та
підтверджується даними офіційних
джерел інформації, а саме: витягу
доповіді Комісії США з питань
міжнародної свободи віросподівання
(Річний звіт за 2011р.- Повний звіт,
травень 2011року).

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає правильним висновок
судів попередніх інстанцій про
необґрунтованість доводів відповідача
про те, що позивачем не доведено факт
очевидності побоювання стати жертвою
переслідування.

Зокрема, ДМС України не дослідив, який
рівень небезпеки існував станом на час
прийняття рішення та не перевірив
інформацію повідомлену позивачем в
заяві, а зворотнє твердження
відповідача в своїй касаційній скарзі
колегія суддів вважає необґрунтованим.

Позивачем повідомлено всі важливі
факти, що були у нього в розпорядженні.
Такі факти ДМС України не визнано
такими, що суперечать конкретній та
загальній інформації за даною справою.
Не виявлено відносно нього
компрометуючої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивача та їх задоволення.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки судові рішення
ухваленні з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків судів не
спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України відхилити,
а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
лютого 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: