Справа № 826/546/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Санін Б.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
АВ-АУТОТЕХНІК ГМБХ на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 05 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
АВ-АУТОТЕХНІК ГМБХ до Державної служби
інтелектуальної власності України,
третя особа: Спільне товариство з
обмеженою відповідальністю «АРКЛОУ
КОМПАНИ» про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною
постановою, подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить суд
скасувати постанову та прийняти нову,
якою позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать обставини справи, 23.05.2013
Державною службою інтелектуальної
власності України прийнято рішення
(реєстраційний номер №14606 від 10.06.2013),
яким зареєстровано передачу право
власності на знак для товарів класів
7,9,11,12 на які зареєстровано знак,
свідоцтво України №79073 від
АВ-АУТОТЕХНІК ГМБХ (Інтерсхаузер
Штрассе 72, 99310, Арнштадт/Тур, Німечинна)
до СТОВ «АРКЛОУ КОМПАНИ» (просп.
Партизанський, 95, кімн. 42, 220026, м. Мінськ,
Республіка Білорусь).

03 лютого 2014 р. Позивач отримав Виписку з
Державного реєстру свідоцтв України на
знаки для товарів і послуг №79 відносно
свідоцтва №7903 станом на 03.02.2104, в якому
зафіксовано що власником є СТОВ
«АРКЛОУ КОМПАНИ».

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
відповідача та з метою їх відновлення
позивач звернулась за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволені
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що Закон
України «Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг» (Закон №3689 від 15
грудня 1993 року) та положення Інструкції
про подання, розгляд, публікацію та
внесення до реєстру відомостей про
передачу права власності на знак для
товарів і послуг та видачу ліцензії на
використання знака (міжнародного
знака) для товарів і послуг (Інструкція
№576) не передбачають обов'язку
досліджувати справжність підписів
сторін під договорами, які надаються до
Державної служби інтелектуальної
власності України для проведення
реєстрації передачі права власності на
знак для товарів та послуг в Україні.

Більше того, Договір від 22.01.2013 (як на
момент проведення реєстрації змін на
товарний знак так і на момент розгляду
справи в суді) недійсним не визнавався
та розірваний сторонами не був.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

У відповідності до частини сьомої ст. 16
Закону №3689 власник свідоцтва може
передавати будь-якій особі право
власності на знак повністю або
відносно частини зазначених у
свідоцтві товарів і послуг, на підставі
договору. Передача права власності на
знак не допускається, якщо вона може
стати причиною введення в оману
споживача щодо товару і послуги або
щодо особи, яка виготовляє товар чи
надає послугу.

Згідно з частиною дев'ятою ст. 16 Закон
України «Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг» договір про передачу
права власності на знак і ліцензійний
договір вважаються дійсними, якщо вони
укладені у письмовій формі і підписані
сторонами. Сторона договору має право
на інформування невизначеного кола
осіб про передачу права власності на
знак або видачу ліцензії на
використання знака. Таке інформування
здійснюється шляхом публікації в
офіційному бюлетені відомостей в
обсязі та порядку, встановлених
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері інтелектуальної
власності, з одночасним внесенням їх до
Реєстру.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції №576
передача права власності на знак
здійснюється на підставі договору про
передачу права власності на знак.
Видача ліцензії на використання знака
(міжнародного знака) здійснюється на
підставі ліцензійного договору про
використання знака (міжнародного
знака).

Відтак, п. 2.3. Інструкції №576 визначає,
що у договорі (ліцензійному договорі)
або витягу з договору (ліцензійного
договору) повинні бути вказані: сторони
договору, предмет договору, номер
свідоцтва, перелік товарів і послуг із
зазначенням класів МКТП, на які
поширюється передача права власності,
місцезнаходження (місце проживання)
сторін.

Договір (ліцензійний договір) або витяг
з договору (ліцензійного договору)
подається до Державної служби
українською мовою. Якщо договір
(ліцензійний договір) або витяг з
договору (ліцензійного договору)
викладений іншою мовою, то до нього
додається переклад на українську мову,
засвідчений нотаріально або
уповноваженою особою компетентного
органу. Договір (ліцензійний договір)
підписується сторонами, що його
укладають. Договір (ліцензійний
договір) від імені юридичної особи
підписується особою, що має на це
повноваження. Підпис складається з
повного найменування посади особи, яка
підписує договір (ліцензійний договір),
особистого підпису, ініціалів,
прізвища, дати і скріплюється печаткою.
Договір (ліцензійний договір) або витяг
з договору (ліцензійного договору)
засвідчуються в порядку, установленому
в країні його укладання.
Відповідальність за достовірність
інформації, наведеної в документах, що
подаються до Державної служби, несуть
сторони договору (ліцензійного
договору) у відповідності до п. 2.4
Інструкції №576.

Відповідно до, частини третьої статті
207 Цивільного кодексу України,
використання при вчиненні правочинів
факсимільного відтворення підпису за
допомогою засобів механічного або
іншого копіювання, електронного
підпису або іншого аналога
власноручного підпису допускається у
випадках, встановлених законом, іншими
актами цивільного законодавства, або
за письмовою згодою сторін, у якій
мають міститися зразки відповідного
аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно до ст. 2 Закону №3689, установа
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері охорони прав на знаки
для товарів і послуг, для чого:

організовує приймання заявок,
проведення їх експертизи, приймає
рішення щодо них;

видає свідоцтва на знаки для товарів і
послуг, забезпечує їх державну
реєстрацію;

забезпечує опублікування офіційних
відомостей про знаки для товарів і
послуг;

здійснює міжнародне співробітництво у
сфері правової охорони
інтелектуальної власності і
представляє інтереси України з питань
охорони прав на знаки для товарів і
послуг в міжнародних організаціях
відповідно до чинного законодавства;
організовує інформаційну та видавничу
діяльність у сфері правової охорони
інтелектуальної власності;

організовує науково-дослідні роботи з
удосконалення законодавства та
організації діяльності у сфері
правової охорони інтелектуальної
власності;

організовує роботу щодо
перепідготовки кадрів державної
системи правової охорони
інтелектуальної власності;

доручає закладам, що входять до
державної системи правової охорони
інтелектуальної власності, відповідно
до їх спеціалізації виконувати окремі
завдання, визначені цим Законом,
Положенням про Установу, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
правової охорони інтелектуальної
власності;

здійснює інші повноваження відповідно
до законів.

Підсумовуючи наведене судова колегія
приходить до переконання, що Державна
служба інтелектуальної власності
України в повному обсязі виконала
покладенні на неї повноваження та
вчинила всі необхідні дії для охорони
прав на знаки для товарів і послуг.

Водночас, посилання позивача на те, що
відповідач при прийняті рішення про
передачу права власності на знак не
з'ясував повноважень сторін котрі
уклали договір про передачу права
власності на знак для товарів та послуг
в Україні є безпідставними, оскільки на
відповідача не покладено обов'язок
перевірки таких повноважень.

Більше того, відповідач не є фахівцем в
галузі почеркознавства та не має
відповідних навиків, а тільки у свою
чергу, перевіряє відповідність
договору до вимог закону.

Особливу увагу, слід акцентувати на
положеннях ст. 215 Цивільного кодексу
України, а саме, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Як під час розгляду даної справи в суді
першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції позивачем не
надано доказів визнання договору
недійсним.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Згідно до
частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу АВ-АУТОТЕХНІК ГМБХ -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 05 березня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.