Справа № 826/14972/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ніколаєнко М.Г.,

за участю представників позивача -
Шпака П.І., Поліщука В.В., представника
відповідача - Шкодича Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу малого
приватного підприємства
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом малого
приватного підприємства
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
до державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у місті Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне підприємство
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
24.05.2013 №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 листопада 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального права, та ухвалити
нову постанову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які прибули в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку малого приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Крокла» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
проведенні фінансово-господарських
операцій по взаємовідносинах з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Санабрія» за період
з 01.09.2010 по 31.10.2011.

За результатами зазначеної перевірки
відповідачем було складено Акт
перевірки від 29.04.2013 №424/22.3/19477957, в якому
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог п.п. 7.4.1, 7.4.3, 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» та пункту 198.1, 198.2,
198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України, що призвело до заниження
позивачем податку на додану вартість
на суму 550 477,00 грн.

На підставі висновків вказаного Акту
перевірки державною податковою
інспекцією у Печерському районі
міста Києва було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 24.05.2013 №,
яким позивачеві визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 627 932,00 грн., у тому
числі: 550 477,00 грн. - основний платіж, 77
455,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що позивачем не
доведено реальності господарських
операцій по взаємовідносинам з
контрагентом ТОВ «Санабрія», надані
позивачем документи не є належними
первинними документами, оскільки не
відповідають встановленим Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" вимогам
щодо їх складення і підписання
повноважною особою платника в момент
вчинення господарської операції, тому
не можуть бути прийняті судом в якості
належних і допустимих доказів у
підтвердження правильності формування
спірних сум податкового кредиту з ПДВ,
а відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, в свою чергу, довів
правомірність прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з вказаним
рішенням суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду. Якщо у подальшому
такі товари (послуги) починають
використовуватися в операціях, які не є
об'єктом оподаткування згідно зі
статтею 3 цього Закону або звільняються
від оподаткування згідно зі статтею 5
цього Закону, чи основні фонди
переводяться до складу невиробничих
фондів, то з метою оподаткування такі
товари (послуги), основні фонди
вважаються проданими за їх звичайною
ціною у податковому періоді, на який
припадає початок такого використання
або переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР передбачено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні положення містять ст.ст. 198,
201 Податкового кодексу України.

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між позивачем (покупець) та ТОВ
«Санабрія» (продавець) укладено
договір від 01.09.2010 №09/09/10.

Так, з пунктів 4.4 та 5.3 вказаного
договору вбачається, що договір
вступає в силу з моменту його
підписання уповноваженими на це
представниками сторін і є чинним до
31.12.2010 року. Будь-які зміни чи
доповнення до дійсного договору
вступають в силу при умові їх завірення
в письмовому вигляді уповноваженими на
це представниками сторін.

На підтвердження виконання вказаного
договору з ТОВ «Санабрія» позивачем
надано до суду наступні первинні та
розрахункові документи: видаткові та
податкові накладні та платіжні
доручення.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що позивачем не було подано жодних
документів, які б підтверджували
продовження дії договору строком на
один рік, а саме на 2011 рік. Однак,
первинні документи, на підставі яких
сформовано дані податкового обліку
позивача, свідчать, що між малим
приватним підприємством
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
та ТОВ «Санабрія» з 10.01.2011
продовжувалися господарські відносини
на підставі договору від 01.09.2010 №09/09/10,
який втратив чинність 31.12.2010.

Крім того, як вірно зазначено судом
першої інстанції, податкові накладні
за 2010 рік виписані ТОВ «Санабрія» на
користь малого приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Крокла» не відповідають вимогам
Податкового кодексу України та Порядку
заповнення податкових накладних,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 №1379.

Так, згідно пункту 4 Порядку заповнення
податкових накладних у графі "Вид
цивільно-правового договору"
податкової накладної зазначається вид
цивільно-правового договору згідно з
видом договірних зобов'язань,
визначених Цивільним кодексом України.
Дата укладання договору
проставляється відповідно до вимог
пункту 3 цього Порядку.

Проте, з податкових накладних за 2010 рік
вбачається, що товариством не
зазначено вид цивільно-правового
договору та дата укладання договору.

Крім того, податкові накладні та інші
первинні документи, які підписувались
з боку ТОВ «Санабрія» не дають змогу
ідентифікувати особу, що підписувала
відповідні первинні документи. Так, на
всіх документах відсутнє прізвище
особи, що підписувала документи від
імені товариства з обмеженою
відповідальністю «Санабрія».

Надаючи правову оцінку вказаним
обставинам справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, другою
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

З наведених правових норм випливає, що
вимоги, які пред'являються до
оформлення первинних документів, мають
імперативний характер. Законом
встановлено ті реквізити, які мають
бути обов'язкові вказані при складенні
первинного облікового документа та які
дозволяють ідентифікувати
господарську операцію. Первинні
документи повинні не лише містити
повну інформацію про виконану
господарську операцію, але й виступати
носіями достовірних відомостей про
таку операцію та її учасників.

Таким чином, податкова звітність
формується на підставі первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують фактичне здійснення
операцій та одним з обов'язкових
реквізитів яких є особистий підпис
уповноваженої особи, яка підписала цей
документ на підтвердження фактичного
здійснення господарської операції.

В контексті наведеного колегія суддів
зазначає, що обов'язковими реквізитами
у праві визнаються обов'язкові дані,
які мають бути в будь-якому документі
для визнання його дійсним, таким, що має
юридичну силу (значимість).

Отже, підписання первинних документів
уповноваженою особою на підтвердження
фактичного здійснення операції надає
документу юридичну силу, робить його
дійсним та, відповідно, є підставою для
виникнення відповідних податкових
наслідків за фактично здійсненою
господарською операцією.

У той же час, у разі підписання
первинного документу (податкової
накладної) не уповноваженою особою,
такий документ не створює будь-яких
правових наслідків у бухгалтерському,
а отже і у податковому обліку (у вигляді
виникнення права на податковий кредит),
як і документ на якому імітовано підпис
уповноваженої особи.

При цьому, Наказом Державної
податкової адміністрації України від 30
травня 1997 року №165 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 23 червня
1997 року за №233/2037) затверджений Порядок
заповнення податкової накладної.

Відповідно до пп. 2 зазначеного Порядку,
податкову накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Відповідно до п. 5 Порядку, податкова
накладна вважається недійсною у разі
її заповнення іншою особою, ніж
вказаною у пункті 2 даного Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку, всі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Отже, для надання податковій накладній
юридичної сили обов'язковим реквізитом
є підпис особи, уповноваженої
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та відтиск
печатки такого платника податку.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Як підтверджується матеріалами справи,
податкові накладні, як і інші первинні
документи, виписані ТОВ «Санабрія» на
користь малого приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Крокла», не містять прізвища
особи, що їх склала.

Крім того, з копій додатково наданих
позивачем суду першої інстанції
податкових та видаткових накладних за
2010 - 2011 роки вбачається, що вони
стосуються господарських операцій, які
були здійснені позивачем з його
контрагентами, але не з ТОВ «Санабрія»,
господарські операції з яким були
предметом перевірки державної
податкової інспекції у Печерському
районі міста Києва ДПС за період з
01.09.2010 по 31.10.2011 та за результатом якої
складено акт від 29.04.2013 №424/22.3/19477957 та
винесено оскаржуване податкове
повідомлення-рішення.

В зв'язку з вищевикладеним, перевіривши
реальність договорів, укладених
позивачем з ТОВ «Санабрія», колегія
суддів погоджується з висновками
податкового органу та суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
включення до складу валових витрат сум
сплачених за цією угодою, а до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених відповідно
до податкових накладених, оформлених
його контрагентом.

Окрім того, з копій платіжних доручень
за 2010 - 2011 роки вбачається, що
призначенням платежу є оплата за візки
гідравлічні згідно угоди №7 від 09.09.2010.
Проте, з матеріалів справи вбачається,
що між малим приватним підприємством
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
та ТОВ «Санабрія» було укладено лише
один договір від 01.09.2010 за №09/09/10.

Крім того, висновки Акту перевірки
відповідач обґрунтовує тим, що
відповідно до Актів державної
податкової інспекції у Печерському
районі міста Києва від 13.05.2011
№498/23-4/37264702 про результати невиїзної
документальної перевірки ТОВ
«Санабрія» з питань правильності
визначення розміру податкових
зобов'язань та правомірності
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість за січень,
лютий 2011 року; від 28.12.2011 №1676/23-4/37264702 про
результати документальної невиїзної
перевірки ТОВ «Санабрія» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при взаєморозрахунках з
контрагентом - ТОВ «Ріоба Селект» за
період з 01.05.2011 по 31.10.2011 та правильності
обчислення податкових зобов'язань з
контрагентами-покупцями за період з
01.05.2011 по 31.10.2011; від 07.05.2012 №1159/22-3/37264702
про неможливість проведення
зустрічної перевірки товариства з
обмеженою відповідальністю «Санабрія»
щодо підтвердження господарських
операцій з товариством з обмеженою
відповідальністю «Сан Анріорі Груп» за
період з 01.03.2011 по 31.03.2011 у ТОВ
«Санабрія» відсутні трудові ресурси,
виробниче обладнання, матеріали для
здійснення основного виду діяльності,
товариство не знаходиться за
податковою адресою.

З огляду на зазначене, податковий орган
дійшов висновку про те, що
взаємовідносини між ТОВ «Санабрія» та
малим приватним підприємством
«Виробничо-комерційна фірма «Крокла»
не спричиняють реального настання
правових наслідків.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
в свою чергу, не доведено, яким саме
чином його контрагент ТОВ «Санабрія»
без наявності жодної
матеріально-технічної бази
(адміністративних та інших будівель
(офісного приміщення, складів,
технічних приміщень, гаражів, інше),
устаткування, а також відповідних
трудових ресурсів мав змогу виконувати
умови договору, укладений з позивачем.

Також, позивачем не було також надано
суду доказів щодо укладення його
контрагентом субпідрядних договорів з
метою виконання договірних відносин із
позивачем, які відповідно передбачали
необхідність наявності
матеріально-технічної бази
(устаткування, транспортних засобів) та
відповідних трудових ресурсів.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає, що сам факт наявності у
платника податків податкових
накладних і платіжних доручень не може
бути єдиною та беззаперечною підставою
для формування податкового кредиту,
при наявності встановлення
відсутності реального здійснення
господарських операцій між платником
податків та його контрагентом, а саме
за відсутності фізичних, технічних та
технологічних можливостей у
контрагента до вчинення тих чи інших
дій, що становлять зміст господарської
операції.

Так, згідно Листа ВАСУ від 02.06.2011 р. №
742/11/13-11, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість с факт придбання товарів та
послуг із метою їх використання в
господарській діяльності. Витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

В Постанові Верховного суду України
від 08.09.2009 р. у справі № 21-737во09
зазначено, що про необґрунтованість
податкової вигоди може свідчити
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів, а також письмові
заперечення посадових осіб
контрагентів, що будь-яких документів,
угод, платіжних доручень, банківських
та господарських документів.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку, що відповідні
угоди не мали реального характеру, що
свідчить про необґрунтованість
позовних вимог та є підставою для
відмови в їх задоволенні.

Колегія суддів наголошує на тому, що
реальність операцій позивачем суду не
доведено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні
докази на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу малого приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Крокла» залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 листопада 2013 року без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в порядку та строки
передбачені ст. 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:

О.М. Оксененко

Судді:

Г.М. Бистрик

О.В. Карпушова

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 20.05.2014 року.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Карпушова О.В.