Справа № 2-а-1628/09/1806
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2009-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2009 р. Справа №
2-а-1628/09/1806Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського
В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Ковпаківському районі м. Суми
на постанову Ковпаківського районного
суду м. Суми від 21.01.2009р. по справі №
2-а-1628/09/1806

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду
України в Ковпаківському районі м. Суми

про про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним адміністративним
позовом. В обґрунтування позовних
вимог посилався на те, що відповідач,
всупереч положенням ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни", не
здійснює нарахування та виплату
належного йому підвищення до пенсії, як
дитині війни.

Відповідач проти позовних вимог
заперечував, посилаючись на
відсутність протиправної
бездіяльності з його боку.

Постановою Ковпаківського районного
суду м. Суми від 21.01.2009р. зазначений
адміністративний позов задоволено.
Визнано дії Управління Пенсійного
фонду України в Ковпаківському районі
м. Суми щодо невиплати позивачу
надбавок у відповідності до ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" в 2006-2007 році, та їх виплати у 2008
році у розмірі меншому, ніж визначено
цим законом неправомірними.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Ковпаківському районі
м. Суми нарахувати за 2006-2007роки,
донарахувати за 2008 рік та здійснити
виплату позивачу надбавки у
відповідності до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Не погодившись з постановою суду,
Управлінням Пенсійного фонду України в
Ковпаківському районі м. Суми подано
апеляційну скаргу, в якій відповідач
просить суд апеляційної інстанції
скасувати оскаржуване рішення та
прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позовних вимог позивачу
відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
прийняття постанови з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивачем пропущено строк
звернення до суду за захистом
порушених прав та свобод. Крім того,
відповідач вказує, що, задовольняючи
позов, суд першої інстанції не
врахував, що на законодавчому рівні не
вирішено питання щодо органу, на який
покладено обов'язок здійснення виплат
підвищення до пенсії особам, які мають
статус дитини війни, за рахунок яких
коштів повинні здійснюватись такі
виплати та в якому процедурному
порядку здійснюється призначення і
виплата підвищеної пенсії.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач відноситься до категорії
громадян, яким встановлено статус
«дитина війни», що підтверджується
пенсійним посвідченням. Відповідно до
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни" від 18.11.2004 року №
2195-IV позивач має право на отримання
державної соціальної підтримки, а саме
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Задовольняючи позовні вимоги про
зобов'язання відповідача нарахувати за
2006 рік та здійснити виплату позивачу
надбавки у відповідності до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», суд першої інстанції виходив з
Рішення Конституційного суду України
№ 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, ст.ст. 19, 22
Конституції України та поважності
пропуску позивачем строку звернення до
суду з вимогами.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» від
18.11.2004 № 2195-IV, фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

При цьому, Законом України „Про
Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005
року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006
рік зупинено.

Законом України „Про внесення змін до
Закону України „Про Державний бюджет
на 2006 рік" від 19.01.2006 року, який набрав
чинності 15.03.2006 року, до статті 110 Закону
України „Про Державний бюджет на 2006
рік" було внесено зміни, якими
встановлено, що пільги дітям війни,
передбачені ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни" у 2006
році запроваджуються поетапно, за
результатами виконання бюджету у
першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.
6 Закону України „Про соціальний
захист дітей війни" запроваджені не
були.

Закони України „Про Державний бюджет
на 2006 рік" від 20.12.2005 року та „Про
внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006
року неконституційними не визнані та
діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до
вищезазначених Законів, у відповідача
не було підстав нараховувати та
сплачувати позивачеві доплату до
пенсії, передбачену ст.6 Закону України
„Про соціальний захист дітей війни",
оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної
норми було зупинено, а потім
передбачені нею виплати не
запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам
України „Про Державний бюджет на 2006
рік" від 20.12.2005 року та „Про внесення
змін до Закону України,, Про Державний
бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006 року, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що закони є актами єдиного органу
законодавчої влади - Верховної Ради
України. Конституція України не
встановлює пріоритету в застосуванні
того чи іншого закону, в тому числі
залежно від предмета правового
регулювання. Немає такого закону
України, який би регулював питання
подолання колізії норм законів, що
мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. 3
мотивувальної частини рішення від
03.10.1997 року № 4-зп (справа про набуття
чинності Конституцією) зазначив:
„Конкретна сфера суспільних відносин
не може бути водночас врегульована
однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за
змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у
часі акт містить пряме застереження
щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є те, що
з прийняттям нового акта, якщо інше не
передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше".

Виходячи із системного аналізу
наведених норм законодавства, колегія
суддів вважає, що відсутні підстави для
задоволення позовних вимог позивача,
які стосуються виплат доплати до
пенсії за 2006 рік, оскільки відповідач
по справі протягом 2006 року діяв у
відповідності з діючим законодавством
та не мав підстав здійснювати позивачу
щомісячні доплати до пенсії, оскільки
до 15.03.2006 року дія ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни"
була зупинена, а з 15.03.2006 року
здійснення доплат, визначено у інший
спосіб, тобто поставлено в залежність
від виконання у другому півріччі 2006
року Закону України «Про Державний
бюджет на 2006 рік».

Щодо позовних вимог, предметом яких є
зобов'язання відповідача нарахувати
доплату до пенсії, передбачену статтею
6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за 2007-2008 роки, колегія
суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про задоволення
позову щодо зобов'язання відповідача
нарахувати за 2007 рік та донарахувати за
2008 рік та здійснити виплату позивачу
надбавки у відповідності до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», суд першої інстанції виходив з
рішень Конституційного Суду України
від 09.07.2007 за №6-рп2007 року та від 22.05.2008
за №10-рп2008 року, якими визнано
неконституційними положення п.12 ст. 71
Закону України „Про Державний бюджет
України на 2007 рік" та п.п.41 розділу 2
Закону України „Про Державний бюджет
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України".

Таким чином, суд дійшов висновку, що
відповідно до зазначеного рішення
Конституційного Суду України
відповідач в 2007 та з 2008 року повинен був
діяти у відповідності з нормою ст. 6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" та виплачувати підвищення
позивачу.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
застосування до спірних правовідносин
за 2007, 2008 роки зазначених рішень
Конституційного Суду України, виходячи
з наступного.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України
"Про Державний бюджет на 2007 рік", дію
статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", з урахуванням ст. 111
цього Закону, було зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007 за № 6-рп/2007 року, у справі за
поданням 46 народних депутатів України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66,
пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71,
ст. ст. 98, 101, 103, 111 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007
рік"(справа про соціальні гарантії
громадян), визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення п. 12 ст. 71
Закону України "Про Державний бюджет на
2007 рік", яким зупинено дію ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" від 18.11.2004 № 2195-IV, з урахуванням
ст. 111 цього Закону.

Відповідно до п.п.41 розділу 2 Закону
України „Про Державний бюджет на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" текст
статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" викладено в
наступній редакції: дітям війни (крім
тих, на яких поширюється дія Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту") до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, виплачується
підвищення у розмірі надбавки,
встановленої для учасників війни.
Ветеранам війни, які мають право на
отримання підвищення до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, відповідно до цього Закону та
Закону України „Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
дане підвищення провадиться за їх
вибором згідно з одним із законів.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008 року, у
справі за конституційними поданнями
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) окремих положень
ст.65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу
2, пункту З розділу 3 Закону України
„Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" і 101
народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень ст. 67
розділу 1, п.п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону
України „Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" (справа
щодо предмета та змісту закону про
Державний бюджет України), визнано
таким, що не відповідає Конституції
України (є неконституційним) положення
п.п.41 розділу 2 Закону України „Про
Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України".

Рішення Конституційного Суду України у
цих справах має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на
території України, остаточним і не може
бути оскаржене.

Відповідно до ч. .2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Отже, виходячи з приписів ч.2 ст.152
Конституції України та дати ухвалення
рішень Конституційним Судом України,
повинен був нараховувати та сплачувати
позивачу підвищення до пенсії,
передбачене ст.6 ЗУ „Про соціальний
захист дітей війни", з 09.07.2007р. по
31.12.2007р. та з 22.05.2008р., оскільки з моменту
ухвалення Конституційним Судом
України рішення щодо
неконституційності п. 12 ст. 71 ЗУ „Про
Держбюджет України на 2007 рік" та п.п.41
розділу 2 ЗУ „Про Держбюджет на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", ці норми
втратили чинність, а тому не підлягали
застосуванню.

Таким чином, суд першої інстанції,
правильно встановивши обов'язок
відповідача щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії
відповідно до ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
порушивши норми матеріального права,
дійшов помилкового висновку щодо
моменту виникнення цього обов'язку.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
щодо необхідності зобов'язати
відповідача нарахувати (донарахувати)
та здійснити виплату позивачу надбавки
у відповідності до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
оскільки відповідно зі змісту
зазначеної статті вбачається, що
нарахуванню та виплаті підлягає не
надбавка, а підвищення до пенсії.

Крім того, визнавши дії відповідача
неправомірними, суд першої інстанції
не врахував, що позивачем фактично
оскаржується бездіяльність
відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, з
прийняттям нового рішення про часткове
задоволення позову.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги про
необґрунтоване застосування до
спірних правовідносин ст.28 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів,
вважає, що положення ч.3 ст.28
зазначеного Закону, з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 частини 1 цієї
статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим Законом, не
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, оскільки наявність
такої норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни".

Крім того, колегія суддів вважає
безпідставним здійснення відповідачем
позивачу доплати до пенсії з травня 2008
року, на підставі та у розмірах,
встановлених п. 8 Постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 р. за № 530
«Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», державні соціальні гарантії
дітям війни, встановлені цим Законом,
не можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачено Конституцією та законами
України.

Отже, виходячи з системного аналізу ч.2
ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни" та приписів ч.4 ст.9 КАС
України, відповідач з 22.05.2008 року не мав
підстав застосовувати постанову
Кабінету Міністрів України від 28
травня 2008 р. за № 530 та був зобов'язаний
діяти у відповідності з приписами
діючої норми ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», яка має
вищу юридичну силу ніж зазначена
постанова, нараховувати та здійснювати
позивачу доплату до пенсії у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, беручи до уваги, що
відповідач протягом 2008 року здійснював
позивачу доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», але
фактично лише у розмірі 10% від
мінімальної пенсії за віком, колегія
суддів вважає, необхідним покласти на
відповідача обов'язок здійснити
позивачу за 2008 рік нарахування та
виплату підвищення до пенсії на 30%
мінімальної пенсії за віком, але з
урахуванням проведених виплат.

Крім того, колегія суддів, вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів, як на підставу
невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені ст.46 Конституції України
та зазначеною нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи
відповідача щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу на який покладено обов'язок по
виплаті підвищення до пенсії особам,
які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності Положення „Про
Пенсійний фонд України" і здійснює свої
повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що обов'язок
по нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст.6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
управління пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно не
застосував ст.99, 100 КАС України,
враховуючи похилий вік позивача та
його необізнаність в змінах
законодавства.

Позивач в позовній заяві просив
зобов'язати відповідача нарахувати на
його користь недоплачену йому, як
дитині війни, щомісячну державну
соціальну допомогу за 2006-2008 роки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
після визнання 22.05.2008 року
неконституційними положення п.п.41
розділу 2 Закону України „Про
Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України", яким було викладено в
новій редакції ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", та на
момент розгляду даної справи
апеляційним судом, зміни до статті 6
зазначеного Закону не вносились, а
тому, враховуючи положення речення
другого ч.2 ст.11 КАС України, колегія
суддів вважає за необхідне зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок
пенсії позивачу з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком, виходячи з
розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", та
провести відповідні виплати за період
з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та 22.05.2008 року
по 20.10.2009 року, з урахуванням проведених
виплат, визнавши, при цьому,
бездіяльність відповідач
протиправною.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 202 п.4, 205, 207,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Ковпаківському районі м. Суми
задовольнити частково.

Постанову Ковпаківського районного
суду м. Суми від 21.01.2009 року по справі
№2-а-1628/09/1806 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління
Пенсійного фонду України в
Ковпаківському районі м. Суми
протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Ковпаківському районі
м. Суми здійснити перерахунок пенсії
ОСОБА_1 з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", та провести
відповідні виплати за період з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року та 22.05.2008 року по
20.10.2009 року, з урахуванням проведених
виплат.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бенедик А.П.Судді
Кононенко З.О. Калиновський В.А.