Справа № 2а-535/10/1070
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-535/10/1070
Головуючий у 1-й інстанції: Харченко
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. таЕпель О.В.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргуДержавної фінансової
інспекції в Київській областіна
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2011
року у справі за адміністративним
позовом Державного підприємства
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області про визнання
протиправними та скасування окремих
положень вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль»(далі - позивач або
ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»)
звернулося до суду з позовом до
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області(далі -
відповідач)провизнання протиправною
та скасування вимоги від 10.09.2008 року №
15-13/6410 в частині зобов'язання позивача
вжити заходів щодо: відшкодування
зайво нарахованих витрат на виплату
16-тьом працівникам підприємства
добових на відрядження у загальному
розмірі 869,00 грн.; проведення коригувань
у бухгалтерському обліку підприємства
стосовно відображення сум
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 2 798 460,00 грн. та зайво
нарахованої амортизації у сумі 793 100,00
грн.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2011
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Державна фінансова інспекція
в Київській області, яка є
правонаступником до
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області, подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої
інстанціївважаючи рішення
необґрунтованим, висновки, надані у
ньому, суперечливими.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст.41, ч. 4 ст.196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст.200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанова
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як свідчать матеріали справи, ДП
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль» є
підприємством цивільної авіації та
засноване на державній власності.

У травні - липні 2008 року посадовими
особами Контрольно-ревізійного
управління в Київській області
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
позивача за 2006 - 2007 роки.

За результатами ревізії складено акт
від 06.08.2008 року № 15-20/24 (далі - акт
ревізії), в якому зафіксовано ряд
порушень ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» вимог чинного
законодавства України.

Зокрема, в ході ревізії
контрольно-ревізійним органом
встановлено порушення позивачем вимог
постанови Кабінету Міністрів України
від 28.06.1997 року № 695 «Про гарантії і
компенсації для працівників, які
направляються для підвищення
кваліфікації, підготовки,
перепідготовки, навчання інших
професій з відривом від виробництва»
та Інструкції про службові відрядження
в межах України та за кордон,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 13.03.1998 № 59, що
призвело до необґрунтованого
понесення підприємством витрат у
розмірі 869,00 грн., пов'язаних з виплатою
16-тьом працівникам добових у зв'язку з
їх направленням на навчання з відривом
від виробництва.

Крім того, відповідачем виявлено, що
застосовані до ДП «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль» суми
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 2 798 460,00 грн. внаслідок
невиконання ним нормативу по створенню
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів,
відображено позивачем у
бухгалтерському обліку у складі інших
операційних витрат, що є порушенням
вимог статті 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1999 № 875-Х11.

Посадовими особами КРУ в Київській
області також встановлено, що
позивачем протягом 2006 - 2007 років зайво
нараховано амортизацію у сумі 793 100,00
грн. під час проведення реконструкції
об'єкта основних засобів - приміщення
складу № 4 СПВО.

На підставі акта ревізії відповідачем
винесено вимогу від 10.09.2008 року № 15-13/6410
«Про усунення порушень, виявлених
ревізією фінансово-господарської
діяльності Державного підприємства
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»,
якою, зокрема, зобов'язано позивача
вжити заходів щодо: відшкодування
зайво нарахованих витрат на виплату
16-тьом працівникам підприємства
добових на відрядження у загальному
розмірі 869,00 грн.; проведення коригувань
у бухгалтерському обліку підприємства
стосовно відображення сум
адміністративно - господарських
санкцій у розмірі 2 798 460,00 грн. та зайво
нарахованої амортизації у сумі 793 100,00
грн.

Задовольняючи позовні вимоги та
надаючи аналіз нормативним актам, що
регулюють спірні правовідносини, суд
першої інстанції дійшов висновкупро
безпідставність вимог
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області щодо їх виконання в
оскаржуваній частині.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погоджується з
огляду на таке.

Щодо встановлених відповідачем
порушень у бухгалтерському обліку
позивача суми
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 2 798 460,00 грн., застосованих до
позивача внаслідок невиконання ним
нормативу по створенню робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів, відображено у складі інших
операційних витрат на субрахунку 948
«Визнані штрафи, пені, неустойки», суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 142 Господарського
кодексу України, прибуток (доход)
суб'єкта господарювання є показником
фінансових результатів його
господарської діяльності, що
визначається шляхом зменшення суми
валового доходу суб'єкта
господарювання за певний період на
суму валових витрат та суму
амортизаційних відрахувань.

Частиною 3 зазначеної статті
передбачено, що порядок використання
прибутку (доходу) суб'єкта
господарювання визначає власник
(власники) або уповноважений ним орган
відповідно до законодавства та
установчих документів.

При цьому, в силу приписів ч.4 ст. 142
Господарського кодексу України
держава може впливати на вибір
суб'єктами господарювання напрямів та
обсягів використання прибутку (доходу)
через нормативи, податки, податкові
пільги та господарські санкції
відповідно до закону.

Так, ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21.03.1999 № 875-ХІІ визначено,
що сплата
адміністративно-господарських санкцій
внаслідок невиконання підприємством
нормативу по створенню робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів проводиться відповідно до
закону за рахунокприбутку, який
залишається в його розпорядженні після
сплати всіх податків і зборів
(обов'язкових платежів).

Таким чином, сплата підприємством
вказаних вище
адміністративно-господарських санкцій
за рахунок прибутку призводить до
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або зменшення власного
капіталу (грошових коштів, майна).

У свою чергу, суми
адміністративно-господарських
санкцій, зі сплатою яких зменшується
прибуток підприємства, відображаються
у складі витрат суб'єкта
господарювання.

Результати господарської діяльності
підприємства, у тому числі рух грошових
коштів за звітний період,
узагальнюються у його бухгалтерському
обліку, правові засади організації
якого визначаються Законом України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІУ.

Так,ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону
встановлено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІУ,
регулювання питань методології
бухгалтерського обліку та фінансової
звітності здійснюється Міністерством
фінансів України, яке затверджує
національні положення (стандарти)
бухгалтерського обліку, інші
нормативно-правові акти щодо ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності.

Так, методологічні засади формування в
бухгалтерському обліку інформації про
витрати підприємства та її розкриття в
фінансовій звітності визначено
Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з приписами п. 21 цього Положення
(стандарту), витрати операційної
діяльності групуються за такими
економічними елементами: матеріальні
затрати; витрати на оплату праці;
відрахування на соціальні заходи;
амортизація; інші операційні витрати.

У свою чергу, до складу інших
операційних витрат включаються
визнані штрафи, пеня, неустойка (пункт 20
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 16 «Витрати», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 31.12.1999 № 318).

Наказом Міністерства фінансів України
від 30.11.1999 № 291 затверджено Інструкцію
про застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
яка визначає порядок ведення рахунків
бухгалтерського обліку для
узагальнення методом подвійного
запису інформації про наявність і рух
активів, капіталу, зобов'язань та факти
фінансово-господарської діяльності
підприємств, організацій та інших
юридичних осіб.

Відповідно до приписів вказаної вище
Інструкції, на рахунку 94 «Інші витрати
операційної діяльності» ведеться
облік витрат операційної діяльності
підприємства, крім витрат, які
відображаються на рахунках 90
«Собівартість реалізації», 91
«Загальновиробничі витрати», 92
«Адміністративні витрати», 93 «Витрати
на збут».

Рахунок 94 «Інші витрати операційної
діяльності» має субрахунок 948 «Визнані
штрафи, пені, неустойки», на якому
ведеться облік визнаних економічних
санкцій за невиконання підприємством
законодавства та умов договорів.

Вказаний вище рахунок кореспондує за
дебетом з кредитом рахунку 31 «Рахунки в
банках» та за кредитом з дебетом
рахунку 79 «Фінансові результати».

З матеріалів адміністративної справи,
зокрема, копій витягів з журналу
проводок за 2007 рік та аналізу рахунку 948
«Визнані штрафи, пені, неустойки» за 2007
рік вбачається, що суму
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів у розмірі 2
798 460,00 грн. відображено позивачем па
субрахунку 948 «Визнані штрафи, пені,
неустойки» рахунку 94 «Інші витрати
операційної діяльності».

Рух грошових коштів у вказаному вище
розмірі відображено позивачем на
субрахунку 311 «Поточні рахунки в
національній валюті» рахунку 31
«Рахунки в банках».

У подальшому підприємство відобразило
у бухгалтерському обліку закриття
субрахунку 948 «Визнані штрафи, пені,
неустойки» та здійснило облік операції
за дебетом

субрахунку 791 «Результат операційної
діяльності» - кредит субрахунку 948
«Визнані штрафи, пені, неустойки».

Зазначені обставини свідчать про
дотримання ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» основних засад
бухгалтерського обліку, визначених
Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.12.1999 року № 318, та
Інструкцією про застосування Плану
рахунків бухгалтерського обліку
активів, капіталу, зобов'язань і
господарських операцій підприємств і
організацій, затвердженою наказом
Міністерства фінансів України від
30.11.1999 №291.

За таких обставин є правильним
висновок про те, що рахунок 64
призначено для узагальнення
інформації про розрахунки
підприємства за усіма видами податків,
зборів (обов'язкових платежів) та за
фінансовими санкціями за порушення їх
сплати, тому твердження відповідача
про те, що вказана бухгалтерська
операція повинна бути відображена за
кредитом рахунку 64 «Розрахунки за
податками і платежами» є
необґрунтованою.

Водночас,
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів не
належать до обов'язкових платежів,
оскільки є конфіскаційними санкціями
та стягуються у разі порушення правил
здійснення господарської діяльності,
що у свою чергу унеможливлює їх облік
на рахунку 64 «Розрахунки за податками і
платежами».

Суд також звертає увагу на те, що Закон
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від
21.03.1999 № 875-ХІІ, який встановлює
обов'язок роботодавця сплачувати
адміністративно-господарські санкції
внаслідок невиконання підприємством
нормативу по створенню робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів за рахунок прибутку, який
залишається в його розпорядженні після
сплати всіх податків і зборів
(обов'язкових платежів), не містить
жодних обмежень щодо відображення
вказаних грошових сум після їх сплати
за рахунок прибутку у складі інших
операційних витрат підприємства у
відповідності до вимог відповідних
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що твердження
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області про відображення
позивачем у бухгалтерському обліку сум
адміністративно-господарських санкцій
з порушенням вимог ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1999 року №
875-ХІІ, єнеобґрунтованими та
безпідставними.

Щодо висновків контрольно-ревізійного
органу про нарахування ДП «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль» амортизації з
порушенням вимог чинного
законодавства України суд зазначає
наступне.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що у грудні 2005 року
позивачем укладено з Приватним
підприємством «Агро Плюс Групп»
договір від 29.12.2005 року № 10-26.5/5-99 про
проведення будівельних робіт на
території складу № 4 служби
поштово-вантажного обслуговування
(далі - СПВО).

На виконання вимог вказаного вище
договору. Приватним підприємством
«Агро Плюс Групп» прийнято під
демонтаж рампу та металоконструкцію
частини складу № 4 СПВО.

Під час ревізії
фінансово-господарської діяльності ДП
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
контрольно-ревізійним органом
встановлено, що у період виконання
контрагентом позивача будівельних
робіт за договором від 29.12.2005 року №
10-26.5/5-99 на об'єкт основних засобів -
приміщення складу № 4 СПВО позивачем
нараховано амортизацію у сумі 793 100,00
грн.

Водночас судом першої інстанції
правильно визнано необґрунтованими
твердження відповідача про те,
щоамортизація у вказаному вище розмірі
нарахована ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» безпідставно, оскільки в
силу приписів п. 23 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 7 «Основні
засоби», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
27.04.2000 № 92, на період реконструкції
об'єкта основних засобів нарахування
амортизації призупиняється.

Методологічні засади формування в
бухгалтерському обліку інформації про
основні засоби, інші необоротні
матеріальні активи та незавершені
капітальні інвестиції в необоротні
матеріальні активи (далі - основні
засоби), а також розкриття інформації
про них у фінансовій звітності
визначено Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 7 «Основні
засоби», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
27.04.2000 № 92.

Так, відповідно до п. 4 зазначеного
Положення (стандарту), амортизація - це
систематичний розподіл вартості, яка
амортизується, необоротних активів
протягом строку їх корисного
використання (експлуатації).

Об'єктом основних засобів вважається:
закінчений пристрій з усіма
пристосуваннями і приладдям до нього;
конструктивно відокремлений предмет,
призначений для виконання певних
самостійних функцій; відокремлений
комплекс конструктивно з'єднаних
предметів однакового або різного
призначення, що мають для їх
обслуговування загальні
пристосування, приладдя, керування та
єдиний фундамент, унаслідок чого кожен
предмет може виконувати свої функції, а
комплекс - певну роботу тільки в складі
комплексу, а не самостійно; інший актив,
що відповідає визначенню основних
засобів, або частина такого активу, що
контролюється підприємством.

При цьому, якщо один об'єкт основних
засобів складається з частин, які мають
різний строк корисного використання
(експлуатації), то кожна з цих частин
може визнаватися в бухгалтерському
обліку як окремий об'єкт основних
засобів.

Як встановлено судом під час судового
розгляду справи, склад № 4 СПВО
зараховано на баланс підприємства як
окремий об'єкт основних засобів.

В силу приписів п. 23 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 7
«Основні засоби», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 27.04.2000 № 92. нарахування амортизації
здійснюється протягом строку
корисного використання (експлуатації)
об'єкта, який встановлюється
підприємством при визнанні цього
об'єкта активом (при зарахуванні на
баланс), і призупиняється на період
його реконструкції, модернізації,
добудови, дообладнання та консервації.

При цьому, строком корисного
використання (експлуатації) об'єкта
основних засобів в силу приписів п. 24
Методичних рекомендацій з
бухгалтерського обліку основних
засобів, затверджених наказом
Міністерства фінансів України від
30.09.2003 № 561, вважається очікуваний
період часу, протягом якого основні
засоби будуть використовуватися
підприємством або з їх використанням
буде виготовлено (виконано) очікуваний
підприємством обсяг продукції (робіт,
послуг).

Таким чином, амортизація на об'єкт
основних засобів нараховується
протягом усього строку отримання
підприємством економічних вигод від
його використання.

При цьому судом першої інстанції
правильно встановлено, що з матеріалів
адміністративної справи, зокрема,
схеми приміщень складу № 4 СПВО,
робочого проекту реконструкції складу
№ 4 СПВО та інвентарної картки обліку
об'єкта основних засобів вбачається, що
протягом 2006 - 2007 років будівельні
роботи на складі № 4 СПВО виконувались
Приватним підприємством «Лгро Плюс
Групп» виключно щодо частини
приміщення цього складу.При цьому,
вказана частина приміщення не
визнавалась підприємством як окремий
об'єкт основних засобів у
бухгалтерському обліку.

Зважаючи на те, що протягом 2006 - 2007 років
реконструкція частини приміщення
складу № 4 СПВО не заважала позивачу
використовувати вказаний об'єкт
основних засобів у власній
господарській діяльності за цільовим
призначенням, тобто отримувати користь
від його використання, суд дійшов
висновку, що нарахування амортизації
на одиницю обліку основних засобів
здійснено ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» обґрунтовано та у
відповідності до вимог чинного
законодавства України.

Відтак колегія суддів погоджується, з
висновками суду першої інстанції про
те, що вимога відповідача в частині
зобов'язання ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» провести коригування у
бухгалтерському обліку підприємства
відображення сум
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 2 798 460,00 грн. та зайво
нарахованої амортизації у сумі 793 100,00
грн. є безпідставною та порушує основні
засади ревізійного контролю.

Щодо висновків КРУ в Київській області
про необхідність вжиття ДП
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
заходів, направлених на відшкодування
зайво нарахованих витрат на виплату
16-тьом працівникам підприємства
добових на відрядження у загальному
розмірі 869,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 201 Кодексу законів про працю
України передбачено, що для
професійної підготовки і підвищення
кваліфікації працівників, особливо
молоді, власник або уповноважений ним
орган організує індивідуальне,
бригадне, курсове та інше виробниче
навчання за рахунок підприємства,
організації, установи.

Відповідно до приписів ст. 122 цього
Кодексу, при направленні працівників
для підвищення кваліфікації з відривом
від виробництва за ними зберігається
місце роботи (посада) і провадяться
виплати, передбачені законодавством.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 28.06.1997 № 695 «Про гарантії і
компенсації для працівників, які
направляються для підвищення
кваліфікації, підготовки,
перепідготовки, навчання інших
професій з відривом від виробництва»
передбачено, що для працівників, які
направляються для підвищення
кваліфікації, підготовки,
перепідготовки і навчання інших
професій з відривом від виробництва
надаються такі мінімальні державні
гарантії: а) збереження середньої
заробітної плати за основним місцем
роботи за час навчання. За вчителями та
іншими працівниками освіти, які
направляються на курси і до інститутів
удосконалення вчителів, зберігається
середня заробітна плата за кожним
місцем роботи; б) оплата вартості
проїзду працівника до місця навчання і
назад; в) виплата добових за кожний день
перебування в дорозі у розмірі,
встановленому законодавством для
службових відряджень.

Норми відшкодування витрат на
відрядження в межах України та за
кордон визначено постановою Кабінету
Міністрів України від 23.04.1999 № 663.

Крім того, порядок направлення у
відрядження в межах України
працівників підприємств усіх форм
власності визначено Інструкцією про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженою наказом
Міністерства фінансів України від
13.03.1998 №59.

Відповідно до приписів вказаної
Інструкції, строк відрядження
визначається керівником або його
заступником, але не може перевищувати 30
календарних днів.

Як встановлено судом під час судового
розгляду справи, у жовтні 2006 року та
березні 2007 року ДП «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль» направлено на
навчання 16-ть працівників
підприємства.

Термін вказаних відряджень становив 31
календарний день.

Як вбачається з акта ревізії, жодних
порушень у ході виплати вказаним
працівникам добових за 30 днів
перебування на навчанні з відривом від
виробництва посадовими особами
контрольно-ревізійного органу не
встановлено.

Разом з тим, відповідач вважає, що за
останній 31-ий день перебування
працівників у відрядженні позивачем
виплачено їм добові, розмір яких не
відповідає вимогам чинного
законодавства У країни.

Так, відповідач звертає увагу на те, що
в силу приписів постанови Кабінету
Міністрів України від 28.06.1997 № 695 «Про
гарантії і компенсації для
працівників, які направляються для
підвищення кваліфікації, підготовки,
перепідготовки, навчання інших
професій з відривом від виробництва» в
наступні місяці після закінчення
першого місяця навчання, тим. хто
одержує заробітну плату у розмірі
менше 6 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, виплачується
стипендія в розмірі 20 відсотків
добових.

Разом з тим, двом працівникам
підприємства, які одержують заробітну
плату, меншу за 6 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, за 31-ий
день перебування їх у відрядженні
виплачено позивачем добові у сумі, що
перевищує встановлений вказаним вище
нормативно - правовим актом розмір.

Крім того, па думку
контрольно-ревізійного органу,
позивачем безпідставно виплачено
іншим 14 працівникам підприємства
добові за 31-ий день перебування їх у
відрядженні, оскільки вказані особи
одержують заробітну плату у розмірі,
який перевищує 6 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, а отже і не
мають права на отримання добових.

Судова колегія погоджується з судом
першої інстанції про те, що такі доводи
відповідача не відповідають вимогам
чинного законодавства з огляду на таке.

Чинним законодавством України
передбачено, що мінімальні державні
соціальні гарантії - це встановлені
законами мінімальні розміри оплати
праці, доходів громадян, пенсійного
забезпечення, соціальної допомоги,
розміри інших видів соціальних виплат,
встановлені законами та іншими
нормативно-правовими актами, які
забезпечують рівень життя не нижчий
від прожиткового мінімуму.

При цьому, трудовим законодавством
покладено на роботодавця обов'язок
здійснювати виплату працівникам
соціальних гарантій, у тому числі
добових у зв'язку з їх перебуванням у
відрядженні, у розмірі, який не може
бути меншим відповідних мінімальних
державних стандартів.

Статтею 15 Закону України «Про оплату
праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено,
що форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
колективні договори і угоди» від 01.07.1993
№ 3356-Х1І, у колективному договорі
встановлюються взаємні зобов'язання
сторін щодо регулювання виробничих,
трудових, соціально-економічних
відносин, зокрема, стосовно гарантій,
компенсацій і пільг.

Цією ж статтею передбачено, що
колективний договір може передбачати
додаткові порівняно з чинним
законодавством і угодами гарантії,
соціально-побутові пільги.

Співвідношення вимог законодавства
України та умов колективного трудового
договору визначено статтею 5 Закону
України «Про колективні договори і
угоди» від 01.07.1993 № 3356-ХІІ.

Частиною 1 зазначеної статті
передбачено, що умови колективних
договорів і угод, укладених відповідно
до чинного законодавства, є
обов'язковими для підприємств, на які
вони поширюються, та сторін, які їх
уклали.

У свою чергу, умови колективних
договорів або угод, що погіршують
порівняно з чинним законодавством
становище працівників, є недійсними, і
забороняється включати їх до договорів
і угод (ч. 2 ст. 5 Закону України «Про
колективні договори і угоди» від 01.07.1993
№ 3356-Хії).

Як встановлено судом під час судового
розгляду справи, між адміністрацією
Державного підприємства «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль» та Профспілкою
авіапрацівників України укладено
колективний трудовий договір на 2006 та
2007 роки, відповідно до умов якого для
працівників підприємства, які
направляються у відрядження в межах
України, встановлюється добові витрати
у розмірі 55,00 грн. - у разі коли до
рахунків па оплату вартості проживання
у готелях не включаються витрати на
харчування.

Зазначені соціальні гарантії не є
меншими за встановлені чинним
законодавством, у тому числі і
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.06.1997 № 695 «Про гарантії і
компенсації для працівників, які
направляються для підвищення
кваліфікації, підготовки,
перепідготовки, навчання інших
професій з відривом від виробництва»
мінімальні державні стандарти, а отже і
не погіршують становище працівників на
підприємстві.

За таких обставин, виплата позивачем
добових 16-тьом працівникам
підприємства у розмірі, визначеному
колективним трудовим договором, який
регулює їх соціально - економічні
інтереси та не порушує правове
становище, є цілком обґрунтованою.

З огляду на зазначене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про безпідставність вимоги
Контрольно-ревізійного управління в
Київській області в частині
зобов'язання позивача вжити заходів,
направлених па відшкодування зайво
нарахованих витрат на виплату16-тьом
працівникам підприємства добових на
відрядженняу загальному розмірі 869,00
грн.

За таких обставин, оскільки доводи
апеляційної скарги спростовуються
висновками суду першої інстанції та
матеріалами справи, а суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та постановив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
судова колегія залишає його без змін.

Керуючись ст.ст.41,160,195,196,198,200,205,206,254 КАС
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргуДержавної фінансової
інспекції в Київській області залишити
без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2011
року- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя
Федотов І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Епель О.В.