Справа № 826/4600/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 травня 2014 року № 826/4600/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Гарника К.Ю., суддів
Кобилянського К.М., Шрамко Ю.Т.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до третя особа
Міністерства закордонних справ
України Заступник Міністра
закордонних справа України Олефірова
А.В. провизнання дії протиправними
та скасування наказу від 10.01.2014 №25-ос

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Міністерства закордонних справ
України (далі по тексту - відповідач), за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
Заступника міністра МЗС України
Олефірова А.В., в якому просить суд:

- визнати дії Міністерства
закордонних справ України щодо видання
наказу № 25-ос від 10 січня 2014 року
протиправними;

- зобов'язати Міністерство
закордонних справ України скасувати
наказ № 25-ос від 10 січня 2014 року «Про
застосування дисциплінарного
стягнення до ОСОБА_1».

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що у відповідача відсутні
правові підстави для застосування до
позивача дисциплінарного стягнення у
вигляді догани.

Представник відповідача у
судовому засіданні адміністративний
позов не визнав, з посиланням на
безпідставність позовних вимог просив
суд відмовити у їх задоволенні.

Третя особа у судове засідання не
з'явилась, хоча про дату, час та місце
судового засідання була повідомлена
належним чином.

Враховуючи неявку у судове
засідання третьої особи, належним
чином повідомленого про дату, час та
місце судового засіданні, керуючись
приписами частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
суд завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що з
грудня 1991 року позивач працює в
Міністерстві закордонних справ
України. З 05 квітня 2013 року працює на
посаді провідного спеціаліста по
посаді другого секретаря відділу
попереднього розгляду документів та
організації роботи зі зверненням
громадян України Управління
генерального секретаріату
Департаменту з
фінансово-адміністративних питань та
діловодства.

Наказом Міністерства закордонних
справ України від 10 січня 2014 року «Про
застосування дисциплінарного
стягнення ОСОБА_1» провідному
спеціалісту по посаді другого
секретаря відділу попереднього
розгляду документів та організації
роботи зі зверненнями громадян
управління генерального секретаріату
Департаменту з
фінансово-адміністративних питань та
діловодства, ОСОБА_1 оголошено догану у
зв'язку з вчинком, який ганьбить
працівника дипломатичної служби та
дискредитує орган, в якому працює
працівник дипломатичної служби.

Підставою для винесення наведеного
наказу зазначено: стаття 14 Закону
України «Про державну службу»; стаття 17
Закону України « Про дипломатичну
службу»; статті 147-149 Кодексу законів
про працю України; акт про результати
службового розслідування від 20 грудня
2013 року; наказ МЗС № 348 від 12 грудня 2013
року; службова записка УЮЗ № 721/1-911-1440
від 25 грудня 2013 року; службова записка
СПК № 110/1-995-475 від 20 грудня 2013 року.

Матеріали справи свідчать, що наказом
Міністерства закордонних справ
України від 12 грудня 2013 року № 348 з
метою перевірки достовірності
інформації у зверненні ОСОБА_1
телефонну урядову гарячу лінію 22
жовтня 2013 року щодо здійснення на нього
тиску працівниками Департаменту
персоналу призначено з 12 до 20 грудня 2013
року провести службове розслідування
щодо заявлених ОСОБА_1 фактів.

Як вбачається з акту про результати
службового розслідування, проведеного
на підставі наказу МЗС України від 12
грудня 2013 року № 348 стосовно перевірки
достовірності інформації зверненні
провідного спеціаліста УГС ДАФ ОСОБА_1
на телефонну урядову гарячу лінію 22
жовтня 2013 року щодо здійснення на нього
тиску працівниками Департаменту
персоналу МЗС України, зазначений
працівник повідомив за відомо
неправдиву інформацію на телефонну
урядову гарячу лінію щодо здійснення
на нього тиску працівниками ДП, тобто
здійснив вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює, за
який законодавством передбачено
застосування до державного службовця
дисциплінарного стягнення.

До вказаного висновку дійшла Комісія з
проведення зазначеного службового
розслідування більшістю голосів, про
що зазначила у пункті 1 розділу 6
згаданого акту.

Аналогічний висновок викладений в
службовій записці Управління
юридичного забезпечення від 25 грудня
2013 року № 721/1-911-1440 адресованій Міністру
закордонних справ України.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про дипломатичну службу» відносини,
що виникають у зв'язку з проходженням
дипломатичної служби, регулюються
Конституцією України, цим Законом,
Законом України «Про державну службу»,
Кодексом законів про працю України,
Консульським статутом України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
чинними міжнародними договорами, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Частиною першою статті 30
Закону України «Про дипломатичну
службу» передбачено, що працівники
дипломатичної служби виконують
обов'язки, встановлені для державних
службовців у Законі України «Про
державну службу».

Працівники дипломатичної служби в
період довготермінового відрядження
повинні поважати закони, правила і
традиції країни перебування,
здійснювати покладені на них завдання,
гідно представляти Україну.

Статтею 5 Закону України «Про
державну службу» встановлено, що
державний службовець повинен сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитись до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватись високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Відповідно до статті 34 Закону
України «Про дипломатичну службу»,
працівники дипломатичної служби
несуть дисциплінарну відповідальність
за невиконання або неналежне виконання
службових обов'язків, перевищення
службових повноважень, порушення
обмежень, пов'язаних з перебуванням на
дипломатичній службі, а також за
вчинки, що їх ганьблять та
дискредитують орган, в якому вони
працюють.

Основні завдання дипломатичної служби
визначені статтею 4 Закону, до них
належить, зокрема: захист прав та
інтересів громадян і юридичних осіб
України за кордоном; сприяння
забезпеченню стабільності
міжнародного становища України,
піднесенню її міжнародного авторитету,
поширенню у світі образу України як
надійного і передбачуваного партнера.

Статтею 5 Закону України „Про державну
службу" передбачено, що державний
службовець повинен сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитись до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватись високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13 червня 2009 року № 950 затверджено
Порядок проведення службового
розслідування стосовно державних
службовців (далі по тексту - Порядок №
950)

Рішенням щодо проведення службового
розслідування визначається голова
комісії з проведення службового
розслідування, інші члени комісії, мета
і дата початку та закінчення
службового розслідування. Термін
службового розслідування не може
перевищувати двох місяців (пункт 3).

Згідно з пунктом 8 Положення про
Міністерство закордонних справ
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2006 року № 960, МЗС України у межах своїх
повноважень та відповідно до
законодавства видає накази,
організовує і контролює їх виконання.

Відповідно до пункту 8 порядку № 950 за
результатами службового розслідування
члени комісії складають акт, у якому
зазначаються: факти і суть звинувачень
або підозри, які стали підставою для
проведення службового розслідування,
посада, прізвище, ім'я та по батькові,
рік народження, освіта, термін служби у
органі державної влади і перебування
на займаній посаді особи,
уповноваженої на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
стосовно якої проведено службове
розслідування, результати щорічної
оцінки виконання особою, уповноваженою
на виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, покладених
на неї завдань та обов'язків, види
заохочення та дисциплінарного
стягнення, а також ступінь участі у
виконанні окремих доручень (завдань);
заяви, клопотання, пояснення та
зауваження особи, уповноваженої на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, стосовно
якої проведено службове розслідування,
обґрунтована інформація про їх
відхилення чи задоволення; висновки
службового розслідування, обставини,
що пом'якшують або обтяжують
відповідальність, причини та умови, що
призвели до порушення, вжиті або
запропоновані заходи для їх усунення
чи обставини, що знімають з особи,
уповноваженої на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
безпідставні звинувачення або підозру;
обґрунтовані пропозиції щодо усунення
виявлених порушень та притягнення у
разі необхідності винних осіб до
відповідальності згідно із
законодавством.

У разі прийняття рішення щодо
притягнення особи, уповноваженої на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, до
відповідальності комісія пропонує вид
дисциплінарного стягнення,
передбаченого законодавством.

Під час визначення виду
дисциплінарного стягнення члени
комісії повинні враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника.

Пунктом 9 Порядку № 950 встановлено, що
акт службового розслідування
підписується членами комісії та
подається на розгляд керівника органу
державної влади (посадової особи), який
прийняв рішення щодо проведення
службового розслідування, в одному
примірнику.

Колегією суддів встановлено, що
відповідачем в установленому порядку
проведено службове розслідування з
метою перевірки достовірності
інформації у зверненні ОСОБА_1 на
телефонну урядову гарячу лінію 22
жовтня 2013 року щодо здійснення на нього
тиску працівниками Департаменту
персоналу, зокрема,

- наказом Міністра закордонних справ
України від 12 грудня 2013 року № 348
призначено проведення службового
розслідування; для проведення
службового розслідування;

- створено комісію у складі завідуючого
СПК ОСОБА_4 - голова комісії, завідуюча
СІ ОСОБА_5 - член комісії, третій
секретар ДП В ОСОБА_6 - член комісії,
аташе УЮЗ ОСОБА_7 - член комісії;

- за результатом проведеного
службового розслідування складено акт
про результати службового
розслідування від 20 грудня 2013 року,
який підписано усіма членами комісії
та із яким ознайомлено позивача, про що
свідчить його підпис та повітка про
непогодження із висновками службового
розслідування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на порушення відповідачем
пункту 3 Порядку № 950, а саме заборона
доручення до участі у проведенні
службового розслідування посадових
осіб органу державної влади, якщо
обставини свідчать про їх особисту
заінтересованість у результатах
розслідування. Відтак, позивач
зазначає, що службове розслідування
щодо останнього очолила посадова
особа, яка була особисто
заінтересована у негативному
вирішенні звернення позивача - ОСОБА_4
(завідуючий СПК).

При цьому, як встановлено судом,
службове розслідування проводилось з
приводу звернення провідного
спеціаліста УГС ДАФ ОСОБА_1 на
телефонну урядову гарячу лінію 22
жовтня 2013 року щодо здійснення на нього
тиску працівниками Департаменту
персоналу МЗС України. Доказів
заінтересованості голови комісії у
негативному для позивача результаті
службового розслідування останнім не
надано, тому зазначені посилання на
думку суду, є безпідставними.

Судом враховано посилання позивача на
ненадання останньому копії акту
службового розслідування, проте,
враховуючи сутність спірних
правовідносин, твердження позивача
про не направлення останньому копії
акту службового розслідування не може
слугувати підставою для скасування
спірного наказу.

Також, колегія суддів погоджується із
висновками акту службового
розслідування з наступних підстав:

Підставою для проведення службового
розслідування стало звернення ОСОБА_1
на телефонну урядову гарячу лінію 22
жовтня 2013 року. У своєму зверненні
ОСОБА_1 скаржився на неправомірні дії
консульських посадових осіб
Генерального консульства України у
Франкфурті-на-Майні, зокрема на
зловживання службовим становищем,
уживання спиртних напоїв на робочому
місці, ведення прийому громадян у
нетверезому стані, створення фіктивних
робочих місць, незаконної видачі
посвідчення особи на повернення в
Україну та створення каналу
нелегального перетину кордону України,
в т.ч. терористами. Крім того, позивач
скаржився на неналежний, на його думку,
розгляд Міністерством скарг та тиск на
нього з боку осіб кадрового апарату.

Згідно акту службового розслідування,
перевірка достовірності викладених
вищезгаданому зверненні тверджень
щодо зловживань, допущених
консульськими посадовими особами ГКУ у
Франкфурті-на-Майні, відповідно до
законодавства України знаходиться у
компетенції правоохоронних органів
України, яким було передано матеріали
позапланової спеціальної
(консульський напрям) інспекційної
перевірки Генконсульства, проведеної
МЗС України у грудні 2012 року та яким
структурними підрозділами МЗС
надавалися інші матеріали, необхідні
для об'єктивного розслідування
можливих зловживань консульськими
посадовими особами установи.

Відомості про порушення консульськими
посадовими особами ГКУ
Франкфурту-на-Майні внесено до Єдиного
реєстру досудових розслідувань.

У судовому засіданні встановлено, що
інформація про неналежний розгляд
скарг ОСОБА_1 Міністерством
закордонних справ України
перевірялася під час попередніх
подібних заяв позивача та не була
підтверджена.

У зв'язку з цим Заступником Міністра -
керівником апарату А.В.Олефіровим було
прийнято рішення отримати
підтвердження фактів тиску на ОСОБА_1.

Під час проведення службового
розслідування, під час розмови ОСОБА_1
зазначив, що не бачить потреби у
наданні жодних додаткових пояснень у
зв'язку з тим, що факти про зловживання
консульськими посадовими особами
Генерального консульства України у
Франкфурті-на-Майні ним надавалися до
МЗС раніше. ОСОБА_1 було запропоновано
надати роз'яснення щодо твердження про
тиск на нього з боку працівників
Департаменту персоналу, про який він
згадував у скарзі на урядову гарячу
лінію. ОСОБА_1 інформував, що прийме
остаточне рішення щодо доцільності
надання пояснень після консультації з
адвокатом. Під час наступної зустрічі,
яка відбулася 6 грудня 2013 року ОСОБА_1
повідомив про відмову надавати
будь-які пояснення у зв'язку з його
зверненням на урядову гарячу лінію.

Згідно акту службового розслідування,
під час засідання Комісії ОСОБА_1 надав
такі факти тиску на нього з боку
працівників Департаменту персоналу:

- на попередній посаді у відділі
реєстрі виборців ЦВК України отримував
грамоти та подяки;

- на адресу МЗС України Генеральним
консулом ГКУ у Франкфурті-на-Майні було
направлено негативну характеристику;

- тиск здійснював Генеральний консул
ГКУ у Франкфурті-на-Майні Черніюк А.В.,
як колишній співробітник ДП, шляхом
залякуванням переведений його на час
довготермінового відрядження до ПУ в
Республіці Нігерія;

- догана, винесена йому у березні 2012
року, є сфальсифікованою;

- у жовтні 2012 року відвідував ДП під час
перевезення на Україну бухгалтера ГКУ
у Франкфурті-на-Майні та отримання
виборчих бюлетенів, де йому було
повідомлено співробітником ДП про
підготовку наказу МЗС України щодо
його відкликання. Разом з тим, згаданий
співробітник ДП відмовився отримувати
від нього листки непрацездатності. При
цьому зазначив, що прізвище працівника
ДП не пам'ятає;

- в лютому 2013 року його викликали в ДП
для надання пояснень, в той час коли він
прийшов до ДП, був поставлений перед
фактом заступником директора ДП Дір
Л.В. про відсутність будь-яких вимог до
нього з приводу надання пояснень;

- порадившись з адвокатом, в лютому 2013
року написав листа на адресу МЗС
України щодо порушення його права на
працю. В ДП запропонували написати
заяву щодо працевлаштування його в ЦА
МЗС України після закінчення
довготермінового відрядження. Після
чергової консультації з адвокатом,
написав заяву на переведення його з
посади завідуючого господарством з
виконанням обов'язків водія ГКУ у
Франкфурті-на-Майі у ЦА МЗС України;

- продовжуватиме повідомляти ЗМІ щодо
порушень співробітниками ГКУ у
Франкфурті-на-Майні законодавства
України до того моменту, доки останніх
не буде притягнуто до відповідальності
та в разі посягання на його права та
законні інтереси - дійде до
Європейського суду з прав людини.

Аналогічні твердження щодо тиску на
нього з боку працівників Департаменту
персоналу зазначив позивач у судовому
засіданні.

Разом з тим, під час проведення
службового розслідування комісія
звернулася до Департаменту персоналу з
проханням надати пояснення щодо
тверджень ОСОБА_1. Відповідно,
Департамент персоналу повністю
спростував факти тиску на ОСОБА_1 та
звернув увагу комісії на наступне:

- у матеріалах справи ОСОБА_1 відсутня
негативна характеристика Генерального
консула України у Франкфурті-на-Майні
А.В.Черніюка на згаданого працівника;

- у вересні 2012 року керівництвом
МЗС України було прийнято рішення щодо
переведення спеціаліста першої
категорії (господарські питання з в.о.
водія) ОСОБА_1 до Посольства України в
Федеративній Республіці Нігерія. У
відповідь на лист ДП від 27 вересня
2012 року № 201/61224-914-3881, Генеральне
консульство України у
Франкфурті-на-Майні повідомило про
відмову ОСОБА_1 написати заяву про
переведення. Також Генеральним
консульством було внесено пропозицію
відкликати ОСОБА_1 в Україну (лист від 15
жовтня 2012 року № 61224/201-920-1458), яка не була
підтримана керівництвом Міністерства.

- наказом МЗС України від 20 квітня 2012
року № 832-ос ОСОБА_1 було оголошено
догану на підставі: статті 34 Закону
України «Про дипломатичну службу»;
статті 139, 147-149 КЗпП України; листів ГКУ
у Франкфурті-на-Майні від 16 березня 2012
року № 61224/3-920-311, 03 квітня 2012 року №
61224/201-920-398, від 04 квітня 2012 року №
61224/3-920-402, від 05 квітня 2012 року №
61224/3-920-405; службової записки УЮЗ від 03
квітня 2012 року № 721/201-911-478; пояснення
ОСОБА_1 від 12 березня 2012 року,
доповідної записки Н.В.Ігнатюк від 29
березня 2012 року, рапорту чергового
коменданта ГКУ у Франкфурті-на-Майні
А.В.Білецького від 05 квітня 2012 року;

- у Департаменті персоналу відсутня
інформація щодо листків
непрацездатності ОСОБА_1 за жовтень 2012
року;

- Департамент персоналу надсилав листи
№ 201/19-091-5124 від 10 грудня 2013 року та №
201/19-091-5231 від 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 з
проханням надати пояснення щодо
додаткової інформації у справі, яка
надійшла від ГКУ у Франкфурті-на-Майні,
повернути паспорти та
картку-перепустку до аеропорту у
Франкфурті-на-Майні.

- за формальними ознаками, відпустка
ОСОБА_1 завершилася 23 січня 2013 року,
згідно з наказом МЗС України від 07
грудня 2012 року № 3110-ос. За результатами
проведеної роботи наказом МЗС України
від 05 квітня 2013 року № 113-ос, ОСОБА_1
переведений до ЦА МЗС на посаду
провідного спеціаліста по посаді
другого секретаря УГС ДАФ МЗС України.

Колегія суддів звертає увагу, що під
час розгляду справу, позивачем не
наведено та не надано доказів
спростування вищезазначених обставин.

Відтак, колегія суддів погоджується із
доводами відповідача про відсутність
доказів тиску на ОСОБА_1 з боку
працівників Департаменту персоналу.

Таким чином, надавши неправдиву
інформацію на телефонну урядову гарячу
лінію ОСОБА_1 порушив низку
законодавчих актів України, а саме:
Законів «Про державну службу», «Про
дипломатичну службу», «Про правила
етичної поведінки», Наказу Головного
управління державної служби України
від 04 серпня 2010 року № 214 «Про
затвердження Загальних правил
поведінки державного службовця».

Загальні правила поведінки державного
службовця, затверджені наказом
Головного управління державної служби
України від 04 серпня 2010 року № 214 (далі
по тексту - Правила поведінки)
встановлюють, що поведінка державних
службовців має відповідати
очікуванням громадськості й
забезпечувати довіру суспільства та
громадян додержавної служби, сприяти
реалізації прав і свобод людини і
громадянина, визначених Конституцією
України і законами України. Державний
службовець має дбати про позитивний
авторитет органів державної влади і
державної служби в цілому, дорожити
своїм ім'ям та статусом.

Пунктом 2.4. Правил поведінки визначено,
що державний службовець повинен
сумлінно виконувати свої посадові
обов'язки, дотримуватися високої
культури спілкування, шанобливо
ставитися до громадян, керівників і
співробітників, інших осіб, з якими у
нього виникають відносини під час
виконання своїх посадових обов'язків.

Державний службовець зобов'язаний не
допускати дій і вчинків, які можуть
зашкодити інтересам суспільства та
держави чи негативно вплинути на його
репутацію.

Пунктом 6 частини першої статті 30
Закону України «Про державну службу»
передбачено, що державна служба
припиняється у разі відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої у статті 17 цього
Закону.

Текст Присяги наведено у частині
другій статті 17 Закону України «про
державну службу»: «Повністю
усвідомлюючи свою високу
відповідальність, урочисто присягаю,
що буду вірно служити народові України,
суворо дотримувати Конституції та
законів/країни, сприяти втіленню їх у
життя, зміцнювати їх авторитет,
охороняти права, свободи і законні
інтереси громадян, з гідністю нести
високе звання державного службовця,
сумлінно виконувати свої обов'язки».

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти
висновку, що в основі поведінки
державного службовця закладені етичні,
правові та службово-дисциплінарні
норми поведінки, недотримання яких
утворює факт порушення Присяги. Тому,
складаючи Присягу, державний
службовець покладає на себе не тільки
певні службові зобов'язання, але й
моральну відповідальність за їх
виконання. У зв'язку з цим як порушення
Присяги слід розуміти скоєння
державним службовцем проступку
(вчинку) проти інтересів служби, який
суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
до носія влади, що призводить до
приниження авторитету державного
органу та унеможливлює подальше
виконання державним службовцем своїх
обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 14
Закону України «Про державну службу»
до державного службовця
застосовуються дисциплінарні
стягнення за невиконання чи неналежне
виконання службових обов'язків,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює.

Частиною цієї статті передбачено, що до
службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених Кодексом
законів про працю України (догана та
звільнення), можуть застосовуватися
такі заходи дисциплінарного впливу, як
попередження про неповну службову
відповідність і затримка до одного
року у присвоєнні чергового рангу або у
призначенні на вищу посаду.

Тобто, як порушення присяги, так і
дисциплінарне правопорушення можуть
бути наслідком недотримання, порушення
державним службовцем правових, етичних
(моральних) норм. Водночас,
дисциплінарне правопорушення
пов'язується лише з порушенням
правових вимог щодо проходження
публічної служби. Таким чином,
припинення державної служби у зв'язку з
порушенням присяги та дисциплінарна
відповідальність державних службовців
можуть бути наслідком існування схожих
фактичних підстав у разі вчинення
державним службовцем достатньо
близьких за характером одне до одного
правопорушень.

Враховуючи не підтвердження
інформації щодо тиску на позивача з
боку працівників кадрового апарату, що
свідчить про надання позивачем
неправдивої інформації на телефонну
урядову гарячу лінію, ОСОБА_1 порушив
принципи державної служби та етики
поведінки державного службовця, які
визначені статтями 3, 5, 16, Закону
України «Про державну службу», статті 12
Закону України «Про правила етичної
поведінки» та пунктами 1.6., 2.4 Загальних
правил поведінки державних службовців,
затверджених наказом Головного
управління Державної служби України
від 04 серпня 2010 року № 214.

Відтак, застосування до ОСОБА_1
дисциплінарного стягнення у вигляді
оголошення догани у зв'язку з вчинком,
який ганьбить працівника
дипломатичної служби та дискредитує
орган, в якому працює працівник
дипломатичної служби є обґрунтованим,
а тому спірний наказ не підлягає
скасуванню.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем по справі доведено
правомірність оскаржуваного наказу та
дій.

Згідно із частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва, з урахуванням вимог
встановлених частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, виходячи з аналізу положень
чинного законодавства та доказів,
наявних у матеріалах справи, вважає
адміністративний позов ОСОБА_1 таким,
що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції за
правилами, встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
К.Ю. Гарник

Судді
К.М. Кобилянський

Ю.Т. Шрамко