Справа № 207/3660/13-а(2а/207/141/13)
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2014 рокусправа №
207/3660/13-а(2а/207/141/13) Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів: головуючого
судді Малиш Н.І.

суддів: Щербака
А.А. Баранник Н.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою управління Пенсійного фонду
України в Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області на постанову Баглійського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 26.11.2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровська
області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року позивач звернувся з
адміністративним позовом до суду в
якому просив визнати протиправними дії
управління Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровська
області та зобов'язати нарахувати та
виплатити пенсію на умовах
встановлених законодавством України,
починаючи з дня припинення виплат.

Постановою Баглійського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 26.11.2013
року адміністративний позов
задоволено частково.

Визнано протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області щодо відмови у поновлені
виплат пенсії. Зобовязано управління
Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області поновити виплату пенсії з
14.02.2013 року.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції управління Пенсійного фонду
України в Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати оскаржувану
постанову посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
не відповідність висновків суду
обставинам справи та постановити нове
рішення, яким відмовити в задоволені
позовних вимог.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач, з 30.04.1992
року отримувала пенсію за віком та
перебувала на обліку у відповідача.

З 1996 року позивач мешкає в Державі
Ізраїль, де перебуває на консульському
обліку, що підтверджується закордонним
паспортом громадянина України.

Відповідно до статті 51 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
пенсійне

страхування" позивачу виплачена пенсія
за шість місяців наперед після чого
пенсійна справа була закрита і виплата
пенсії припинена.

25.06.2013 року позивач звернулась до
відповідача із заявою про відновлення
виплати пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви
позивачу відмовлено, з тих підстав, що
оскільки позивач проживає за межами
України (в Ізраїлі), у зв'язку з чим
паспорт громадянина України або
Тимчасова посвідка на постійне місце
проживання відсутні, підстав для

поновлення виплати пенсії немає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Статтею 51 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" встановлено, що під час
перебування за кордоном пенсія
виплачується в тому разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду
України від 07.10.2009 року № 25-рп-2009
визнано таким, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-ІУ.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення,
визначено, звернути увагу ВРУ на
необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, а також
прийняття закону про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними.

Відповідно до Закону України „Про
Конституційний Суд України", а також
рішення Конституційного суду України
від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 закони, правові
акти або окремі положення визнані за
цими рішеннями неконституційними, не
підлягають застосуванню, як такі, що
відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Отже, положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" втратили чинність з 07
жовтня 2010 року. Таким чином, позивач
має право на поновлення виплати пенсії.

Частиною 2 статті 49 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" передбачено, що
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Після прийняття зазначеного рішення
Конституційним Судом України і на
теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято.

Колегія суддів погшоджується з
виснавками суду першої інстанції, що
виплату пенсії необхідно здійснювати з
14.02.2013 року, оскільки відповідно до
частини 2 статті 99 КАС України, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Проте, суд першої інстанції при
вирішенні питання про розподіл судових
витрат безпідставно дійшов висновку
про стягнення з відповідача витрат в
розмірі 3 гривні 40 копійок судового
збору, оскільки в матеріалах справи
відсутня квитанція про сплату
позивачем судового збору в сумі 3,40
гривень, колегія суддів вважає за
необхідно скасувати постанову в цій
частині.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що допущене
судом першої інстанції норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи є
підставою, для скасування оскаржуваної
постанови суду з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог з наведених підстав.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст.202, 205, 207
КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровська
області - задовольнити частково.

Постанову Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 26.11.2013
року - скасувати в частині стягнення з
управління Пенсійного фонду України в
Баглійському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області судового збору на користь
ОСОБА_1.

В іншій частині постанову Баглійського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 26.11.2013
року - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копій, та може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого адміністративного суду
України .

Головуючий:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак

Суддя:
Н.П. Баранник