Справа № 250/3401/13-а
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Гаврилюк О.І.
Суддя-доповідач - Юрко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
справа №250/3401/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Юрко І.В., суддів
Міронової Г.М., Блохіна А.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління соціального захисту
населення Ясинуватської районної
державної адміністрації на постанову
Ясинуватського міськрайонного суду
Донецької області від 18 квітня 2014 року
по справі № 250/3401/13-а за позовом
ОСОБА_2 до Управління соціального
захисту населення Ясинуватської
районної державної адміністрації про
визнання протиправним та скасування
рішення про зняття статусу інваліда
війни, -

В С Т А Н О В И
Л А :

Позивач 23 вересня 2013 року
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Управління соціального
захисту населення Ясинуватської
районної державної адміністрації, в
якому просив визнати рішення комісії
від 29 березня 2012 року протиправним та
скасувати, зобов'язати відповідача
відновити статус інваліда війни
починаючи з 29 березня 2012 року.

Постановою Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 18 квітня 2014 року позовні вимоги
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
рішення комісії (протокол № 1) від 29.03.2012
року при УПСЗН Ясинуватської районної
державної адміністрації з проведення
роботи по перевірці встановлених
статусів відповідно до законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», «Про жертви
нацистських переслідувань», «Про
соціальний статус дітей війни».

Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації поновити ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, статус інваліда війни з
правом одержання соціальних пільг з
29.03.2012 року.

Відповідач не погодився з таким
рішенням суду, подав апеляційну скаргу,
в якій просив постанову суду першої
інстанції скасувати та постановити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача та позивач в
судове засідання не з'явились, про час,
дату та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. Колегія
суддів розглядає дану справу
відповідно вимогам ст. 197 КАС України у
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в
разі встановлення під час
апеляційного провадження порушень,
допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення
справи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач - ОСОБА_2 (попереднє прізвище -
ОСОБА_2) народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в
селі Городня Вітебської області (а.с. 6).

Згідно виписки з акту огляду ВО ЛТЕК
серії 2-18 АЖ № 259631 від 17.05.1995 року
позивачу встановлено ІІІ групу
інвалідності безстроково, з основним
діагнозом - віддаленні наслідки травми,
отриманої у концтаборі у 1941 році. (а.с.
22).

Відповідно до посвідчення серії Є №
068937, виданого 12.08.2010 року УПСЗН
Ясинуватської РДА позивачці - ОСОБА_2 є
інвалідом ІІІ групи і має право на
пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни та
інвалідів війни (а.с. 30).

Факт наявності травми у позивача,
отриманої під час Великої
Вітчізняної війни підтверджується
також актом судово-медичного
обстеження № 343 від 23.11.12 року,
в якому зазначено, що «Со слов ОСОБА_4
в 1941 году, будучи в Германии от
разрыва снаряда получила травму
левой руки и обоих ног. Локализация,
характер и свойства рубцов на ладонной
поверхности левого предплечья в
нижней трети, на наружной поверхности
левой голени в средней трети у
гр.ОСОБА_4 Свидетельствуют о том, что
они имеют многолетнюю давность,
образовались от заживления ранений,
полученных в срок, указанный
потерпевшей» (а.с. 19).

Згідно відповіді обласної МСЕК від
02.03.2012 року № 26, позивач первинно
оглянута 17.05.1995 року міжрайонною МСЕК №
1 м.Донецька, визнана інвалідом ІІІ
групи безстроково за загальним
захворюванням. 16.07.2002 року повторно
оглянута обласною МСЕК № 3. Рішенням
МСЕК підтверджена ІІІ група
інвалідності безстроково за загальним
захворюванням (а.с. 42).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК
серії 10 ААБ № 375504 від 29.10.2012 року в
результаті повторного огляду позивачу
встановлено ІІ групу інвалідності
безстроково за загальним
захворюванням (а.с. 21).

Судом першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що 01 березня 1994
року на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» № 3551
от 22.10.1993 року (далі по тексту - Закон №
3551) позивачу був встановлений статус
інваліда війни, підтвердженням чого є
довідка № 903 від 01.03.1994 року (а.с. 38).

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 (в
редакції на час встановлення позивачу
статуса інваліда війни) до інвалідів
війни належали особи з числа
малолітніх (яким на момент ув'язнення
не виповнилося 14 років), в'язнів
фашистських концтаборів та інших місць
примусового тримання.

Таким чином, підставою встановлення
позивачу статусу інваліда війни був
факт перебування в малолітньому віці
в місцях примусового тримання, а не
факт отримання поранення у воєнні роки,
оскільки на час надання статусу
інваліда війни, позивач не мала
будь-якої групи інвалідності за станом
здоров'я.

Рішенням Ясинуватського районного
суду Донецької області від 13.03.1995 року
встановлено факт належності довідки №
10/29914 від 10.03.1995 року, виданої комітетом
держбезпеки м.Вітебська республіки
Бєларусь, ОСОБА_2, яка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 29).

Згідно вказаної довідки в період
окупації родина позивача проживала у
селищі Городня Вітебської області.
Мати позивача, ОСОБА_6, у період
німецької окупації була примусово
вивезена до Германії (дата не вказана),
де працювала у господарстві поміщика.
Після реєстрації та перевірки 30.07.1945
року відбула на батьківщину. У
реєстраційному листі на ім'я ОСОБА_7
заповненому у таборі № 218 (м. Мальхін)
зазначено, що «з нею слідували діти: син
- ОСОБА_8 - 12 років, та донька ОСОБА_9 1938
р.н.» (а.с. 28).

Факт примусового вивезення родини
позивача до Германії підтверджується
також архівною довідкою державного
архіву Вітебської області № 06-05/Ж-37/р
від 26.03.2012 року, згідно якої в
матеріалах репатріації, складених зі
слів ОСОБА_6 та підписаних нею,
знаходяться наступні дані: в період
німецької окупації (дата не вказана)
примусово вивезена до Германії,
м.Ренсбург, с.Папенкамп. Працювала на
хазяїна. Коли та ким була визволена не
вказано. Перевірку і реєстрацію
пройшла у таборі № 218 м.Малькин 25.06.1945
року, звідки відбула на батьківщину
30.07.1945 року. У реєстраційному листі
табору № 218 м.Малькин, заповненому
25.06.1945 року, ОСОБА_6 зазначила, що разом з
нею знаходяться її діти: син - - ОСОБА_8 -
12 років (дата народження не вказана),
донька - ОСОБА_9 1938 року народження
(число та місяць не вказані) (а.с.44).

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач - ОСОБА_2 у віці 7 (сім) років була
примусово вивезена на територію іншої
держави, де проходила реєстрацію у
таборі, примусово трималася з 26.06.1945
року по 30.07.1945 року та отримала в цей
період поранення, з чим погоджується
колегія суддів.

Таким чином, саме наявність поранення,
отриманого під час перебування
позивача в роки німецької окупації на
територій Германії було підставою для
визнання її інвалідом війни у 1994 році
на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 (в
редакції що діяла на час встановлення
статусу інваліда війни).

Колегія суддів зазначає, що статус
інваліда війни позивачу 01 березня 1994
року

Управлінням праці та соціального
захисту населення було встановлено
правомірно та законно з наданням
свідоцтва з правом на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни, інвалідів війни.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання апелянта на те, що
матеріалами справи підтверджений факт
примусової праці матері позивача, а не
її самої, тому і підстав для
встановлення статусу інваліда війни у
позивача не має. Проте, Законом діючим
на той час, для встановлення статусу
інваліда війни, необхідною умовою було
встановлення лише факту перебування у
місцях примусового тримання, а не факту
примусової праці.

Відповідно до витягу з протоколу № 1
від 29.03.2012 року комісії з проведення
роботи по перевірці встановлених
статусів відповідно до законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», «Про жертви
нацистських переслідувань», «Про
соціальний статус дітей війни» було
перевірено справи пільговиків, а саме
справу ОСОБА_2. Рішення комісії за
результатами перевірки було наступним:
«Відповідно до вимог п.8 ст. 7 ЗУ «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» до інвалідів
війни належать особи, які стали
інвалідами внаслідок поранення,
захворювання, одержаних під час
захисту Батьківщини у період ВОВ, або
стали інвалідами із зазначених причин
у неповнолітньому віці у воєнні та
повоєнні роки. Причина інвалідності у
ОСОБА_2 «Загальне захворювання». В
зв'язку з цим статус інваліда війни у
ОСОБА_2 зняти» (а.с. 7).

Колегія суддів звертає увагу, що
відповідачем при прийнятті
зазначеного вище рішення не враховано
положень Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань» від 23.04.2000
року № 1584-ІІІ (далі по тексту - Закон
№ 1584), до якого Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо соціального захисту жертв
нацистських переслідувань» № 2256 -15
від 16.12.2004 року були внесені зміни, в
тому числі у зв'язку з виключенням
п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Закон № 1584 передбачає той саме обсяг
пільг, що був встановлений позивачу
Законом № 3551.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про жертви нацистських
переслідувань» держава забезпечує
соціальний захист жертв нацистських
переслідувань та їх громадських
організацій шляхом надання пільг
колишнім малолітнім (яким на момент
ув'язнення не виповнилось 14 років)
в'язням концентраційних таборів,
гетто та інших місць примусового
тримання, які визнані інвалідами від
загального захворювання, трудового
каліцтва та з інших причин -
відповідно до ст. 6-2 цього Закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України
«Про жертви нацистських
переслідувань» жертвам нацистських
переслідувань видають відповідні
посвідчення замість раніше виданого
посвідчення ветерана війни.

Таким чином, приймаючи рішення про
зняття у позивача статусу інваліда
війни, відповідач тим самим позбавив
позивача пільг, передбачених
вищезазначеним законом, без
прийняття рішення, відповідно до ст. 5
Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань».

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивач є інвалідом війни в розумінні
п. 3 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (у редакції що
діяла на момент встановлення
інвалідності), тому позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 КАС
України покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Управлінням соціального захисту
населення Ясинуватської районної
державної адміністрації по даній
справі не доведено правомірність
позбавлення позивача статусу інваліда
війни.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія прийшла до висновку, що
постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і не може бути
скасована чи змінена з підстав, що
наведені в апеляційній скарзі, судом
ретельно перевірено доводи сторін,
дано їм вірну оцінку, постанова суду
від 18 квітня 2014 року є законною і
обґрунтованою, доводами апеляційної
скарги висновки, викладені в судовому
рішенні, не спростовуються, підстави
для скасування постановленого по
справі судового рішення відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И
В :

Апеляційну скаргу Управління
соціального захисту населення
Ясинуватської районної державної
адміністрації на постанову
Ясинуватського міськрайонного суду
Донецької області від 18 квітня 2014 року
по справі № 250/3401/13-а залишити без
задоволення.

Постанову Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 18 квітня 2014 року по справі №
250/3401/13-а залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції,
постановлена у порядку письмового
провадження, набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя
І.В. Юрко

Судді
Г.М. Міронова

А.А. Блохін