Справа № 810/2700/14
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року 810/2700/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді Скрипки
І.М., секретар судового засідання
Маджар О.М., за участю:

представників позивача - Кюлафлі Є.М.,
Носкова О.М.,

представника відповідача - Ярового А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «БІНОМ-С» до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

5 травня 2014 року до Київського
окружного адміністративного суду
звернулось Товариство з обмеженою
відповідальністю «БІНОМ-С» (ТОВ
«БІНОМ-С», товариство) із позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (ДПІ, Інспекція) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 18
грудня 2013 року № та №.

Зазначали, що у товариства наявні усі
первинні документи, які супроводжують
відповідний вид господарських
операцій та дають право на формування
податкового кредиту і витрат, які
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування із податку на прибуток.
Підкреслювали відсутність у
податкового органу права визнавати
правочини нікчемними; наголошували, що
платник податків не повинен нести
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства його
контрагентом. Вказали, що відсутність
будь-якої інформації про наявні
складські приміщення, наявність
автомобільного чи іншого транспорту, а
також устаткування, що необхідне для
здійснення господарської діяльності у
контрагента платника податку не може
бути свідченням відсутності
здійснення фактичної господарської
діяльності.

Посилаючись на невідповідність
висновків Акта перевірки реальним
обставинам здійснення позивачем
господарської діяльності, згідно з
вимогами чинного законодавства, у тому
числі Податкового кодексу України,
просили визнати оскаржувані податкові
повідомлення-рішення протиправними та
скасувати їх.

У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали у
повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував;
вказав, у тому числі і у письмових
запереченнях, що виявлені у ході
перевірки порушення належним чином
відображені в Акті перевірки і є
достатньою підставою для прийняття
рішення про донарахування грошових
зобов'язань. Підкреслював, що договір,
укладений між позивачем та його
контрагентом, не мав реального
характеру, а діяльність контрагента
товариства була спрямована на
здійснення операцій, пов'язаних з
наданням податкової вигоди третім
особам. Зазначив, що первинні документи
та податкові накладні у спірних
відносинах підписані невстановленими
особами, оскільки директор
відповідного підприємства, прізвище
якого проставлено у цих документах, на
час їх підписання не перебував на
території України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши інші
докази, які містяться в матеріалах
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, з огляду на таке.

Як вбачається з Акта №329/10-06-22-00/30598149 від
6 грудня 2013 року, на підприємстві
проведено позапланову невиїзну
перевірку з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 1 січня по 31 березня 2011 року по
взаємовідносинах із Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Геотехкомплект».

За висновками цього Акта, позивачем
порушено положення пунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
у результаті чого занижено податок на
додану вартість у сумі 127153,00 грн. за
лютий 2011 року, а також пункти 139.1.9, 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
у зв'язку із чим занижено податок на
прибуток на суму 158942,00 грн. за перший
квартал 2011 року (а.с.16-19).

Такі висновки податковим органом
зроблено у зв'язку із констатацією
безтоварності операцій між позивачем
та ТОВ «Геотехкомплект».

На підставі вказаного Акта податковим
органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 18 грудня 2013
року №, яким визначено суму
грошового зобов'язання із податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 127153,00 грн. й за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 1,00
грн. (а.с.22) та № із визначенням
податку на прибуток за основним
платежем у сумі 158942,00 грн. та 1,00 грн. за
штрафними санкціями (а.с.23).

Такі повідомлення-рішення
оскаржувалися позивачем в порядку
адміністративного оскарження до
Головного управління Міндоходів у
Київській області та Міністерства
доходів і зборів України, за
результатами розгляду яких були
залишені без змін (а.с.24-35).

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ
«БІНОМ-С» є юридичною особою,
зареєстроване виконавчим комітетом
Броварської міської ради Київської
області 1 серпня 2003 року (а.с.77),
перебуває на податковому обліку в
Броварській ДПІ та є платником податку
на додану вартість. Тобто є суб'єктом
господарської діяльності.

Основним видом діяльності
підприємства є роздрібна торгівля
пальним (а.с.121зв).

Судом встановлено, що 21 січня 2011 року
товариством «БІНОМ-С» укладено договір
№22 із ТОВ «Геотехкомплект» (а.с.42), за
умовами якого постачальник (ТОВ
«Геотехкомплект») зобов'язується
поставити, а покупець (ТОВ «БІНОМ-С») -
приймати і оплачувати продукцію в
кількості і за цінами, вказаними в
накладних, які є невід'ємною частиною
договору. Оплата здійснюється протягом
60 календарних днів з моменту отримання
товару від постачальника, шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника, а
також на підставі домовленості сторін
іншими способами, які не суперечать
законодавству України.

Поставка товару здійснюється
постачальником на склад покупця. Строк
поставки товару обговорюється в
комерційних пропозиціях або за
домовленістю сторін;
приймання-передача товару по кількості
і якості здійснюється сторонами в
порядку, передбаченому Інструкціями
№П-6 та П-7.

На підтвердження виконання умов
договору із ТОВ «Геотехкомплект»
позивачем подано копії наступних
документів:

- податкові накладні №180 від 3 лютого 2011
року (а.с.43), №199 від 7 лютого 2011 року
(а.с.46), №230 від 9 лютого 2011 року (а.с.49),
№245 від 11 лютого 2011 року (а.с.52);

- видаткові накладні №180 від 3 лютого 2011
року (а.с.44), №199 від 7 лютого 2011 року
(а.с.48), №230 від 9 лютого 2011 року (а.с.50),
№245 від 11 лютого 2011 року (а.с.53);

- рахунки-фактури №180 від 3 лютого 2011
року (а.с.45), №199 від 7 лютого 2011 року
(а.с.47), №230 від 7 лютого 2011 року (а.с.51),
№245 від 11 лютого 2011 року (а.с.54);

- банківські виписки по рахунку (а.с.55-59);

- платіжні доручення №33 від 4 березня та
№33 від 15 березня 2011 року (а.с.60).

Оригінали перерахованих вище
документів оглянуто у судовому
засіданні, встановлено відповідність
їм наявним у матеріалам справи копіям.

Пропозиція суду надати
товарно-транспортні накладні або ж
інші документи на підтвердження
перевезення товару - залишена без
виконання. При цьому, представники
позивача стверджували, що наявність
документів стосовно перевезення у
товариства не є обов'язковою.

Також не надані і акти
приймання-передачі продукції, хоча
вимога щодо їх складання передбачена в
Інструкціях Держарбітражу СРСР П-6 (Про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості від 15 червня 1965 року),
П-7 (Про порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по якості
від 25 квітня 1966 року), у відповідності
із якими, як-то закріплено у пункті 2.4
договору №22 із ТОВ «Геотехкомплект»,
здійснювалася приймання-передача
товару по кількості і якості. У свою
чергу, представники позивача пояснили,
що оформлення таких актів не є
обов'язковим з огляду на вимоги до
ведення бухгалтерського огляду на
підприємстві.

Відсутні і документи щодо
навантажувально-розвантажувальних
робіт, приймання продукції по
кількості і якості, складського
зберігання.

Не подано і документів стосовно
відображення операцій із ТОВ
«Геотехкомплект» у бухгалтерському
обліку позивача. У наданих же
видаткових накладних та
рахунках-фактурах відсутні відомості
стосовно місця складання таких
документів, а також щодо місця
приймання товару.

У той же час, відповідачем надано до
суду Акт №1347/22-4/37192481 від 17 травня 2012
року «Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ
«Геотехкомплект» щодо підтвердження
господарських відносин з
постачальниками та покупцями за період
1 січня по 31 грудня 2011 року, в якому
зазначено, що управлінням податкового
контролю юридичних осіб від ГВПМ ДПІ у
Печерському районі м. Києва отримано
службові записки №3391/07-06/30 від 11 травня
2012 року та №3392/07-06/30 від 11 травня 2012
року, якими направлено для виконання в
роботі матеріали щодо наявності у ТОВ
«Геотехкомплект» ознак фіктивності та
відсутності факту реального
здійснення господарської діяльності
посадовою особою (директором та
головним бухгалтером) ТОВ
«Геотехкомплект» у зв'язку з
непідтвердженням факту перетину
митного кордону України громадянином
Російської Федерації ОСОБА_5, що тягне
за собою його непричетність до
створення та реального здійснення
господарської діяльності підприємства
ТОВ «Геотехкомплект». Факт відсутності
перетину кордону за період з 1 січня 2011
року (згідно інформації системи
«Аркан») громадянином Російської
Федерації ОСОБА_5 підтверджено листом
УПМ ДПА у місті Києві від 6 квітня 2012
року №31344/7/07-4115 (на запит ГВПМ ДПІ у
Печерському районі м. Києва №1548/8/07-06/38
від 3 квітня 2012 року) (а.с.94).

Крім того, до суду подано засвідчені
копії таких листа УПМ ДПА у м. Києві від
6 квітня 2012 року №31344/7/07-4115 (а.с.137)
та запиту ГВПМ ДПІ у Печерському районі
міста Києва (а.с.138).

Це ставить під сумнів достовірність
наданих позивачем суду копій
податкових накладних та первинних
документів (договору, видаткових
накладних, рахунків-фактур) за підписом
ОСОБА_5, адже вони датовані періодом
після 1 січня 2011 року.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що отримували
первинні документи та податкові
накладні від ТОВ «Геотехкомплект»
поштою або через представника. Вказали,
що придбаний товар приймався та
розміщувався на орендованій земельній
ділянці; подали копії договору оренди
земельної ділянки ТОВ «БІНОМ-С» із
Броварською міською радою (а.с.123-124) та
свідоцтво про право власності
підприємства на автогазонаповнюючу
компресорну станцію (а.с.122).

Щодо наданих позивачем документів про
подальший продаж придбаних у ТОВ
«Геотехкомплект» товарів товариству
«Торговий дім «Інтерпідшипник»
(а.с.61-75), суд констатує неможливість
ідентифікувати, що мова йде саме про
придбану від вказаного контрагента
продукцію.

У судовому засіданні представники
позивача наполягали на реальності
угоди; стверджували, що надані
товариством документи є належними і
достатніми для підтвердження факту
здійснення операцій.

Разом із тим, суд не може погодитися із
такими твердженнями, у зв'язку із
наступним розумінням вимог чинного
законодавства.

Так, за визначенням пункту 185.1 статті 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість є операції платників податку,
зокрема, з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
передбачено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно з якою право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За нормами пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У силу положень статей 185, 187, 198, 200, 201
Податкового кодексу України право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за сукупності таких
елементів: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
здійснення оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів, які
зазвичай супроводжують операції
певного виду та підтверджують їх
фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Платники податку на прибуток, об'єкт,
база та ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету визначаються розділом 3
Податкового кодексу України.

За правилами статті 149 Податкового
кодексу України податковою базою для
цілей оподаткування податком на
прибуток визнається грошове вираження
прибутку як об'єкта оподаткування,
визначеного згідно зі статтею 134 цього
Кодексу, з урахуванням положень статей
135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134
Податкового кодексу України
передбачено, що прибуток із джерелом
походження з України та за її межами
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

За визначенням підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витрати у розумінні цього кодексу - це
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення власного капіталу (крім змін
капіталу за рахунок його вилучення або
розподілом власником).

До складу витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, входять:
витрати від операційної діяльності,
які визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати,
визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10
-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом 2
цього Кодексу.

За нормами підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Крім того, суд наголошує, що факт
визнання правочину нікчемним
(недійсним) має наслідком застосування
негативних наслідків за цивільним
законодавством.

Наявність укладеного між учасниками
господарської операції
цивільно-правового договору або
відсутність визнання такого договору
недійсним або нікчемним сама собою не
свідчить про реальність вчинення
відповідної операції та навпаки.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції судом
з'ясовувалися, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; зв'язок між
фактом придбання товарів, понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

За нормами пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій визначено
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
підтверджують їх здійснення.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту та бюджетного відшкодування,
необхідні первинні документи, які
повинні бути складені під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(стаття 9 Закону України «Про
бухгалтерський обік та фінансову
звітність в Україні»).

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених документів або
сплати грошових коштів.

У ході судового розгляду встановлено,
що первинні бухгалтерські документи з
боку контрагента позивача були
підписані невстановленими особами. У
зв'язку із цим вважати їх такими, що
підтверджують реальність договору
товариства «БІНОМ-С» із ТОВ
«Геотехкомплект» суд не може.

Суд на підставі оцінки наявних у справі
матеріалів та доказів у їх сукупності
(враховуючи відсутність документів на
підтвердження перевезення товару,
актів його приймання-передачі,
документів щодо приймання продукції на
складі, відображення операції у
бухгалтерському обліку; наявність
відомостей про підписання первинних
документів від імені контрагента
невстановленими особами; встановлені у
поданих документах недоліки), суд
приходить до висновку, що надані
товариством «БІНОМ-С» документи не
підтверджують факт поставки товару
товариством «Геотехкомплект».

Таким чином, встановлені судом
обставини переважають твердження про
реальність господарської операції і
суд погоджується як із висновками Акта
перевірки, так із їх правовими
наслідками, викладеними у податкових
повідомленнях-рішеннях.

У зв'язку із цим, суд резюмує і
відсутність у позивача права на
формування податкового кредиту та
врахування витрат при визначенні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток за досліджуваними із
відповідним контрагентом операціями.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Аналіз викладених законодавчих норм та
обставин справи свідчить про те, що
відповідач, приймаючи оскаржувані
рішення, діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
Конституцією України та Законами
України.

Таким чином, позов задоволенню не
підлягає.

Згідно із частиною другою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Відповідач не надав суду
доказів понесення ним судових витрат,
тому підстави для присудження на його
користь судових витрат відсутні.

При цьому, за правилами частини другої
статті 4 Закону України «Про судовий
збір» ставка судового збору за подання
до адміністративного суду
адміністративного позову майнового
характеру становить 2 відсотки розміру
майнових вимог, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати. У випадку, який
розглядається, позовні вимоги є
майновими, а їх розмір становить 286097,00
грн. Оскільки 2 відсотки від такої суми
складає 5721,94 грн., то розмір судового
збору становить 4872 грн., враховуючи, що
він не може бути більшим за 4 розміри
мінімальної заробітної плати.

У частині третій статті 4 Закону
України «Про судовий збір»
передбачено, що під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Позивач, як видно із платіжного
доручення №99 від 5 травня 2014 року,
сплатив судовий збір у сумі 487,20 грн.;
тому сума судового збору, яка підлягає
стягненню із ТОВ «БІНОМ-С» до
Державного бюджету становить 4384,80 грн.
(4872-487,2).

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою
відповідальністю «БІНОМ-С» до
Державного бюджету України судовий
збір у сумі 4384 грн. (чотири тисячі
триста вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Скрипка І.М.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 29 травня 2014 р.