Справа № 2а-2184/11/2670
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 травня 2014 року 10:24 №
2а-2184/11/2670

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Маруліної Л.О.,
суддів Донця В.А., Шейко Т.І., при
секретарі судового засідання
Шереметьєвій Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовомОСОБА_1доМіністерства
енергетики та вугільної промисловості
Українипростягнення середнього
заробітку за затримку виплати
заборгованості по відрядженнях, за
участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Соковець І.О.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) в судовому
засіданні 16.05.2014 проголошено вступну та
резолютивну частини постанови. Повний
текст складено і підписано 16.05.2014.

ОСОБА_1 звернувся до суду Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом (з
урахуванням заяви від 06.02.2012 про зміну
позовних вимог) про:

- визнання протиправною бездіяльності
Міністерства вугільної промисловості
щодо виплати всіх сум, що належать
ОСОБА_1 при звільненні, а саме
відшкодування витрат, понесених
позивачем у зв'язку з службовими
відрядженнями до ДП "Луганськвугілля"
(м. Луганськ), ВАТ ДХК
"Луганськвуглеремонт" (м. Антрацит
Луганської області) у 2009 році та до ДП
"Львіввугілля" (м. Сокаль Львівської
області) у 2010 році;

- стягнення з Міністерства енергетики
та вугільної промисловості України як
правонаступника Міністерства
вугільної промисловості України на
користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 18062,53
грн. на відшкодування витрат, понесених
у зв'язку зі службовими відрядженнями,
та середнього заробітку за весь час
затримки виплати цих коштів у розмірі
83 055,42 грн. по день судового засідання
06.02.2012.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.04.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 08.08.2012,
позовні вимоги задоволено частково,
визнано протиправною бездіяльність
Міністерства вугільної промисловості
України щодо виплати всіх сум, що
належать ОСОБА_1 при звільненні,
стягнуто з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України на
користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 18062,53
грн. на відшкодування витрат, понесених
ним у зв'язку з відрядженнями, та
середній заробіток за затримку виплати
заборгованості по відрядженнях
протягом 402 робочих днів з розрахунку,
що його середньомісячний заробіток
становить 3878,25 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18.04.2012 у вказану
постанову внесено виправлення , а саме:
у тексті постанови, зокрема, замість 402
робочих днів позивача вказано 421
робочий день.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 25.03.2014 постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.04.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08.08.2012 скасовано в частині позовних
вимог ОСОБА_1 до Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України про стягнення середнього
заробітку за затримку виплати
заборгованості по відрядженнях, справу
у цій частині направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції. В
решті судові рішення залишені без змін.

Скасовуючи у частині рішення судів
першої та апеляційної інстанцій Вищий
адміністративний суд України у своїй
ухвалі зазначив, що суди попередніх
інстанцій належним чином не з'ясували
чи ґрунтуються вимоги позивача про
стягнення на його користь середнього
заробітку за затримку виплати коштів
за відрядження на положеннях статті 117
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України), характер спірних
правовідносин та їх правову природу.
Також, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
25.03.2014 зазначено, що задовольнивши
позовні вимоги позивача про стягнення
на його користь середнього заробітку
за затримку виплати заборгованості по
відрядженнях протягом 421 робочих днів з
розрахунку середньомісячного
заробітку позивача у розмірі 3878,25 грн.,
суд першої інстанції не врахував вимог
статті 162 КАС України щодо повноважень
суду при вирішенні справи, зокрема,
пункту 4 частини другої вказаної
статті, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про стягнення з
відповідача коштів, водночас у
порушення вказаної норми КАС України
суд не зазначив у судовому рішенні
суму, яка підлягає стягненню на користь
позивача, не навів відповідних
розрахунків, тобто обрав спосіб
захисту, який фактично не відновлює
порушене право, а робить неможливим
виконання судового рішення.
Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції та залишаючи його без
змін, апеляційний суд не звернув уваги
на вказані недоліки та не виправив їх.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14.04.2014 року
адміністративну справу прийнято до
провадження судді Маруліної Л.О., 24.04.2014
року ухвалою суду закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
колегіального розгляду в судовому
засіданні.

У судове засідання 16.05.2014 прибув
позивач та представник відповідача.

Позивач позов підтримує в повному
обсязі. Позовні вимоги вмотивовує тим,
що статтею 117 КЗпП України встановлено
обов'язок підприємств, установ,
організацій виплатити працівникові
його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу. Як зазначив позивач, оскільки
відповідач на момент звільнення
позивача не сплатив йому компенсацію
за проживання у відрядженнях, то за
весь час затримки, що становить 421 день,
з відповідача слід стягнути середній
заробіток.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав необґрунтованості позовних
вимог та відсутності вини відповідача
у не виплаті ОСОБА_1 компенсації за
проживання у відрядженнях. В своїх
письмових пояснення від 30.04.2014 року
представник позивача звертає увагу, що
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» передбачено, що
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати провадиться у разі затримки
на один і більше календарних місяців
виплати доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з дня
набрання чинності цим Законом. Під
доходами у цьому Законі слід розуміти
грошові доходи громадян, які вони
одержують на території України і, які
не мають разового характеру: пенсії,
соціальні виплати, стипендії,
заробітна плата. Проте, виплата коштів
на відрядження носить разовий
характер, а отже, не підлягає виплаті,
як середній заробіток у зв'язку з
порушенням строків виплати.

Дослідивши матеріали справи судом
встановлено, що наказом Мінвуглепрому
від 07.06.2010 №239-к ОСОБА_1 звільнено з
роботи в Мінвуглепромі.

На підставі завдань на відрядження від
05.03.2009 та 22.04.2009, затверджених Першим
заступником Міністра вугільної
промисловості України, позивачу
доручено проведення перевірки окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП "Луганськвугілля" (м.
Луганськ). Оформлені на підставі
наказів Мінвуглепрому від 05.03.2009 р. №68
та від 22.04.2009 р. №104 посвідчення на
відрядження, містять належні відмітки
про прибуття позивача до місця
відрядження та вибуття з нього. Термін
відрядження склав 52 дні (з 10 березня по
30 травня 2009 року).

Позивачем подано до Мінвуглепрому звіт
№131 про відрядження, на підставі якого
йому частково компенсовано добові та
витрати на проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 12500,00 грн.
позивачу не компенсовано.

На підставі завдання на відрядження
від 22.05.2009 року, затвердженого Першим
заступником Міністра вугільної
промисловості України, позивачу
доручено проведення позапланової
перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
ВАТ ДХК "Луганськвуглеремонт"(м.
Атрацит Луганської області). Оформлене
на підставі наказу Мінвуглепрому від
22.05.2009 р. №134 посвідчення про
відрядження містить належні відмітки
про прибуття позивача до місця
відрядження та вибуття з нього. Термін
відрядження склав 31 день (з 25 травня по
23 червня 2009 року).

Позивачем подано до Мінвуглепрому звіт
№133 про відрядження, на підставі якого
йому частково компенсовано добові та
витрати на проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 4200,00 грн.
позивачу не компенсовано.

На підставі завдання на відрядження
від 17.02.2010 р., затвердженого Першим
заступником Міністра вугільної
промисловості України, позивачу
доручено проведення перевірки окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП "Львіввугілля" (м. Сокаль
Львівської області). Оформлене на
підставі наказу Мінвуглепрому від
17.02.2010 р. №19 посвідчення на відрядження
містить належні відмітки про прибуття
позивача до місця відрядження та
вибуття з нього. У відрядженні позивач
перебував з 17 лютого по 22 березня 2010
року, всього 34 дні, у зв'язку з чим
вважає, що йому має бути виплачено
компенсацію у розмірі 1362,53 грн., а саме:
добові - 1200,00 грн. та витрати на проїзд -
178,48 грн. і 164,05 грн.(проїзні документи ПІ
№ 337571 на поїзд № 091 та ПФ № 876629 на поїзд
№ 092). Згідно з розрахунком позивача
відповідач не виплатив йому всього
кошти у розмірі 18062,53 грн.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
сторін, взявши до уваги висновки Вищого
адміністративного суду України,
викладені в ухвалі від 25.03.2014, якою дану
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Окружний адміністративний суд міста
Києва приходить до наступних
висновків.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів
про працю України (даті також - КЗпП
України) працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями (частина
перша).Працівникам, які направляються у
відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення в порядку і розмірах,
встановлюваних законодавством
(частина друга).

Як встановлено при попередньому
розгляді даної справи судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідачем
протиправно не сплачено позивачу
компенсацію за проживання у
відрядженнях до ДП "Луганськвугілля" (м.
Луганськ) та ВАТ ДХК
"Луганськвуглеремонт" (м. Антрацит
Луганської облатсті), в зв'язку з чим
судами прийнято рішення про стягнення
з Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на користь
ОСОБА_1 18062,53 грн. на відшкодування
витрат, понесених ним у зв'язку з
відрядженнями. Рішенням суду
касаційної інстанції зазначені
висновки судів попередніх інстанцій, а
також їх рішення у цій частині залишено
без змін.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України
встановлено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

За висновком колегії суддів
передбачений статтями 116, 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати всіх сум, що належать
працівнику, що звільняється, від
підприємства, установи, організації
поширюється в тому числі, і на
відшкодування працівнику витрат та
одержання інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями, оскільки
вказані статті не роблять жодних
виключень щодо складових сум, належних
працівнику, та не виплачених на день
його звільнення.

За таких обставин, беручи до уваги, що
станом на час звільнення позивача йому
не було виплачено 18062,53 грн. на
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженнями, враховуючи, що
відповідачем не надано доказів на
спростування його вини у не виплаті
позивачу належних йому сум, суд дійшов
висновку, що ОСОБА_1 не було виплачено
кошти у розмірі 18062,53 грн. на
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженнями саме з вини
відповідача, відтак за весь час
затримки виплати позивачу зазначеної
суми відповідач повинен виплатити
ОСОБА_1 його середній заробіток.

При цьому, під час попереднього
судового розгляду судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
час затримки виплати позивачу коштів у
розмірі 18062,53 грн. на відшкодування
витрат, понесених ним у зв'язку з
відрядженнями, становить 421 день. Судом
касаційної інстанції вказана
обставина під сумнів не ставилась,
жодних спростувань чи зауважень у цій
частині судом касаційної інстанції у
своєму рішенні не зазначено.

Тому, в силу положень частини п'ятої
статті 227 КАС України, відповідно до
якої обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при розгляді
справи є лише висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення, при визначенні
середнього заробітку за весь час
затримки виплати позивачу коштів у
розмірі 18062,53 грн. на відшкодування
витрат, понесених ним у зв'язку з
відрядженнями, суд виходить із часу
такої затримки у кількості 421 день.

На виконання вимог ухвали від 14.04.2014 про
прийняття справи до провадження
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України надано довідку
від 15.05.2014 №10/02-648, згідно з якою розмір
середньоденної заробітної плати
ОСОБА_1 відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 08.02.1995
№100 складає 174,97 грн.

Також Міністерством енергетики та
вугільної промисловості України
надано письмові пояснення, в яких
зазначено, що у довідці від 13.03.2012
№10-05/479 про середньомісячну заробітну
плату ОСОБА_1 помилково завищено розмір
середньомісячної заробітної плати на
суму 553,82 грн.

Як зазначив представник відповідача,
вірними даними щодо розміру
середньоденної заробітної плати
ОСОБА_1 є дані довідки від 15.05.2014 №10/02-648,
проти чого позивач не заперечував.

Відтак, з урахуванням часу затримки
належних позивачу при звільненні
виплат - 421 день, середній заробіток за
весь час затримки виплати ОСОБА_1
коштів у розмірі 18062,53 грн. на
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженнями, становить: 421
день * 174,97 грн. = 73662,37 грн., який слід
стягнути з відповідача.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов
висновку про задоволення
адміністративного позову у повному
обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
КАС України якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 5 Закону України "Про судовий
збір" від 08.07.2011 №3674-VI, позивач
звільнений від сплати судового збору.
Крім того, позивач не надав доказів
понесення ним інших судових витрат,
тому підстави для присудження на його
користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167 КАС
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Стягнути з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
затримку виплати заборгованості по
відрядженнях у розмірі 73662,37 грн.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 КАС
України.

Головуючий суддя
Л.О. Маруліна

Судді
В.А. Донець

Т.І. Шейко