Справа № 9101/181215/2012
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2014 рокусправа № 2а-3818/10/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - Акімова М. Д. (дов.
від 03.01.2014 р.)

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
серпня 2011 року

у справі № 2а-3818/10/0470

за позовом відкритого акціонерного
товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат»

до Дніпропетровської митниці
Державної митної служби України та
Головного Управління Державного
казначейства у Дніпропетровській
області

про визнання протиправним рішення,
скасування картки відмови №113050000/0/000008
від 12.01.2010 р., стягнення коштів,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому, з урахуванням уточнень, просив
визнати протиправним рішення
відповідача-1 про визначення митної
вартості товарів №113000006/2010/000008/1 від
12.01.2010, скасувати картку відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України №113050000/0/000008 від 12.01.2010,
стягнути з Державного бюджету України
в особі Головного Управління
Державного казначейства у
Дніпропетровській області на користь
позивача суму надмірно сплаченого
податку на додану вартість у розмірі
13954,80 грн., ввізного мита у розмірі 4884,18
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем виконано усі обов'язки, які
встановлені Митним кодексом України
щодо документального підтвердження та
обґрунтування заявленої ним митної
вартості товарів, а тому прийняте
відповідачем-1 рішення про відмову в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України №113050000/0/000008 від 12.01.2010 є
необґрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню. Позивач наголошує, що
оскільки ним було подано всі необхідні
документи для визначення митної
вартості за ціною договору, отже у
відповідача-1 не було жодних
законодавчих підстав для визначення
митної вартості товарів за іншим
методом. До того ж, позивач вказує, що у
зв'язку з прийняттям ним рішення про
випуск товарів у вільний обіг та його
декларування за митною вартістю,
визначеною відповідачем-1, позивачем
надмірно сплачено суму ПДВ, яка
підлягає поверненню.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
серпня 2011 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивач подав апеляційну
скаргу (а. с. 181), в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду та прийняти
нову постанову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
відповідачем-1 не була додержана
процедура самостійного обчислення
прямих витрат на виробництво товару, а
тому його вимога щодо надання
додаткових документів була
безпідставною. Позивач зазначає, що
експортна декларація країни
відправлення містить інформацію про
конкретний вид товарів та його
вартість, що свідчить про те, що
вказаний документ є підтверджуючим
документом для визначення митної
вартості. Ненадання позивачем
додатково запитуваних документів не є
підставою для відмови у визначенні
митної вартості за ціною операції,
оскільки відповідно до положень
Постанови Кабінету Міністрів України
№1766 від 20.12.2006 вона визначається на
підставі наявних відомостей.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі.

Представники відповідачів в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи відповідачі
повідомлені судом належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з огляду
на наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, між ВАТ
«Центральний гірничо-збагачувальний
комбінат» (покупець) та ВАТ «Білшина»,
м. Бобруйськ, Республіка Беларусь
(постачальник), укладений
зовнішньоекономічний контракт №2695-37-09
від 06.04.2009, за умовами якого
постачальник зобов'язувався здійснити
поставку товару - шин 33.05-51 для
автомобілів з великою
вантажопідйомністю, а позивач
зобов'язувався прийняти та оплатити
товар на умовах, вказаних у
Специфікаціях до Контракту.

Відповідно до специфікації № 6 від
03.11.2009 до Контракту погоджена ціна за
одиницю товару складала 8250,00 дол. США на
умовах DDU м.Кривий Ріг у відповідності
до Інкотермс 2000.

Митне оформлення партії товару за
вказаним контрактом здійснювалось
позивачем на підставі поданої 11.01.2010 на
митницю вантажної митної декларації
форми МД-2 №113050000/0/000067.

Митна вартість товару визначена
декларантом відповідно до ст. ст. 266, 267
Митного кодексу України, виходячи з
ціни, встановленої сторонами у
контракті та визначеної в
рахунку-фактурі № 8881 від 11.12.2009, а саме:
8250,00 доларів США за одиницю товару.

Для підтвердження заявленої митної
вартості позивачем надані документи,
передбачені п.7 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1766 від 20.12.06. Перелік доданих
документів міститься в графі 44
вантажної митної декларації, зокрема,:
облікова картка суб'єкта
зовнішньоекономічної діяльності
№11305/02/98/00005 від 14.12.2009; внутрішній
транзитний документ №101030012.2009.011785.001
від 2.12.2009, накладна УМВС №09214198 від
20.12.2009, рахунок-фактура (інвойс) №8881 від
11.12.2009, додаткова угода до
зовнішньоекономічного договору від
13.11.2009, специфікація №6 від 03.11.2009,
зовнішньоекономічний договір
(контракт) №2695-37-09 від 06.04.2009, фіто
санітарний акт №75/04-026/14061 від 29.12.2009,
лист-роз'яснення Держспоживстандарту
або іншого вповноваженого органу, що
товар не підлягає сертифікації (крім
позначеного кодом 5109) №12/01-05 від 11.01.2010,
сертифікат про походження товару форми
СТ-1 №969197 від 20.12.2009, акт про
прийняття-передавання товарів
(предметів) на зберігання під митним
контролем, у томі числі на СГД №571 від
31.12.2009.

У зв'язку з виникненням у митниці
сумнівів щодо правильності визначення
митної вартості митним органом були
витребувані додаткові документи
відповідно до п.11 вказаного вище
Порядку, згідно з переліком, наведеним
в декларації митної вартості
№№113050000/0/000067 (а.с.38): прайс-лист
фірми-виробника товару, калькуляція
фірми-виробника товару, висновки про
якісні та вартісні характеристики
товару, видані спеціальними
експертними органами, що мають
відповідні повноваження.

12.01.2010 позивача ознайомлено з переліком
витребуваних додаткових документів та
цього ж дня декларантом здійснено
запис «вищеперераховані документи на
цей час надати неможливо» та надано на
підтвердження митної вартості листи
ВАТ «Білшина» №148/11 від 11.01.2010, №37/1408 від
03.09.2009, №37/4261 від 26.08.2009, №37/60 від 11.01.2010, в
яких ціна за одиницю товару
встановлена на рівні 8250,00 доларів США.

У зв'язку з ненаданням позивачем
додаткових документів в повному обсязі
відповідачем-1 прийнято рішення про
визначення митної вартості товарів від
12.01.2010 №113000006/2010/000008/1 (а.с.21), оформлено
картку відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
№113000006/2010/000008/1 від 12.01.2010 (а.с.22), в якій
зазначено, що товари не підлягають
митному оформленню з причини
коригування митної вартості митним
органом.

Відмовляючи в митному оформленні
товару за першим методом, митний орган
послався на Митний кодекс України,
Постанову Кабінету Міністрів України
№ 1766 від 20.12.2006 «Про затвердження
Порядку декларування митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, та подання
відомостей для її підтвердження»,
Постанову Кабінету Міністрів України
№ 339 від 09.04.2008 «Про затвердження
Порядку здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів», цінову інформацію
ЄАІС ІАМУ.

При здійсненні митної оцінки
відповідачем-1 застосований метод
оцінки № 6. Підстави, за яких попередні
методи не застосовані, в означеному
вище рішенні про визначення митної
вартості товарів, не визначені,
відповідачем-1 не наведені.

З огляду на фактичні обставини справи,
наявні в матеріалах справи докази,
норми законодавства, що регулює спірні
правовідносини, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, дійшов
помилкового висновку про
правомірність дій ідпоідача-1 щодо
визначення митної вартості товару,
який надійшов на митну територію
України згідно контракту №2695-37-09 від
06.04.2009, за методом оцінки №6.

Відповідно до ст.259 Митного кодексу
України митна вартість товарів - це
заявлена декларантом або визначена
митним органом вартість товарів, що
вміщуються через митний кордон
України, яка обчислюється на момент
перетинання товарами митного кордону
України.

Згідно із ч.2 ст.262 Митного Кодексу
України порядок та умови декларування
митної вартості товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, встановлюються Кабінетом
Міністрів України, а порядок
заповнення декларацій митної вартості
- спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
митної справи.

Згідно з п.7 Порядку декларування
митної вартості товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1766 від 20.12.06, для підтвердження
заявлених відомостей про митну
вартість товарів декларант
зобов'язаний подати документи,
вичерпний перелік яких зазначений в
цьому ж пункті Порядку.

Пунктом 11 Порядку передбачено, що для
підтвердження митної вартості товарів
на вимогу митного органу декларант
зобов'язаний подати додаткові
документи.

Так, для підтвердження заявленої
декларантом митної вартості
оцінюваних товарів можуть подаватися
документи, перелічені в азб.4 цього
пункту.

Також цим же пунктом передбачено, що
декларант за власним бажанням подає
інші документи для підтвердження
заявленої у декларації митної вартості
товарів.

Якщо декларантом не подано в
установлений строк додаткові
документи або якщо він відмовився від
їх подання, митну вартість товарів
визначає митний орган на підставі
наявних відомостей згідно із
законодавством (п.14 цього ж Порядку).

Згідно з ч.1 ст.264 Митного Кодексу
України заявлена декларантом митна
вартість товарів і подані ним
відомості про її визначення мають
базуватися на достовірній,
документально підтвердженій
інформації, що подається у кількісному
виразі.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що
митний орган має право прийняти
рішення про неможливість використання
вибраного декларантом методу митної
оцінки.

Тобто вказаною нормою права
передбачено право митного органу
контролю за вибраним декларантом
методу митної оцінки, у зв'язку з чим
митний орган має право прийняти
рішення про неможливість використання
того чи іншого методу, який вибрано
декларантом.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.266 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України, здійснюється шляхом
застосування таких методів:

за ціною угоди щодо товарів, які
імпортуються (метод 1);

за ціною угоди щодо ідентичних товарів
(метод 2);

за ціною угоди щодо подібних
(аналогічних) товарів (метод 3);

на основі віднімання вартості (метод 4);

на основі додавання вартості (метод 5);

резервного (метод 6).

Основним методом визначення митної
вартості товарів є метод за ціною угоди
щодо товарів, які імпортуються.

Якщо митна вартість не може бути
визначена за методом 1 згідно з
положеннями статті 267 цього Кодексу,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості
відповідно до вимог статей 268 і 269 цього
Кодексу. У ході таких консультацій
митний орган та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, відповідно до вимог статей 268 і
269 цього Кодексу за основу може братися
або ціна, за якою оцінювані ідентичні
або подібні (аналогічні) товари були
продані в Україні не пов'язаному з
продавцем покупцю відповідно до вимог
статті 271, або обчислена відповідно до
вимог статті 272 цього Кодексу вартість
товарів.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та
додавання вартості (обчислена
вартість) можуть застосовуватися у
будь-якій послідовності на розсуд
декларанта.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
установлених статтею 273 цього Кодексу.

Тобто, вказаною нормою права
встановлено підстави та спосіб
застосування того чи іншого методу
визначення митної вартості товару.

Згідно ст.273 Митного кодексу України у
разі якщо митна вартість товарів не
може бути визначена шляхом
послідовного використання методів,
зазначених у статтях 267-272 цього
Кодексу, митна вартість оцінюваних
товарів визначається з використанням
способів, які не суперечать законам
України і є сумісними з відповідними
принципами і положеннями Генеральної
угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ).

Митна вартість, визначена згідно з
положеннями цієї статті, повинна
щонайбільшою мірою ґрунтуватися на
раніше визначеній за методами 1-6 митній
вартості, однак при визначенні митної
вартості відповідно до цієї статті
допускається гнучкість при
застосуванні цих методів.

Виходячи з наявних в матеріалах справи
доказів в їх сукупності, колегія суддів
вважає, що визначаючи митну вартість
товару за методом №6 - резервний метод,
відповідач діяв не у спосіб, що
визначений законом, відповідачем-1 не
доведено правомірність прийняття
рішень щодо визначення митної вартості
товару за вказаним методом.

Між тим, законодавчо встановлена
послідовність застосування різних
методів оцінки митної вартості
означає, що вичерпавши усі можливості
для встановлення рівня митної вартості
товару за одним методом, митний орган
має право послідовно застосовувати
інші методи. Однак у спірному випадку
митниця застосувала метод №6, не
дослідивши у повній мірі усі обставини,
які впливали на рівень ціни, заявленої
позивачем.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивачем подані передбачені
наведеною вище Постановою Кабінету
Міністрів України № 1766 від 20.12.06
документи, необхідні для визначення
митної вартості товарів, а відтак
посилання відповідача-1 на ненадання
позивачем додатково витребуваних
документів не приймається колегією
суддів до уваги, з огляду на надання
останнім документів, які підтверджують
митну вартість товару.

При декларуванні товару позивач
визначив його митну вартість, виходячи
з ціни договору, що підлягала сплаті
згідно до умов контракту, специфікацій
та інших документів постачальника,
тобто на підставі документів,
передбачених пунктами 7, 8 Постанови
Кабінету Міністрів України № 1766 від
20.12.06 та Митного кодексу України.

Посилання відповідача-1 на
використання цінової бази ЄАІС
Держмитслужби, відповідно до якого
встановлено, що митна вартість
ввезеного товару значно відрізнялась
від рівня митної вартості подібних
товарів, імпортованих на митну
територію України, не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки дані
цінової бази Державної митної служби
України щодо рівня митної вартості
ідентичних або подібних товарів з
огляду на положення ч.6 ст.266 МК України
відповідно до якої перший метод митної
вартості є основним, за умови
дотримання декларантом вимог щодо
порядку декларування митної вартості
товарів та документального
підтвердження розміру митної вартості
за першим методом, не є достатнім та
визначальним для висновку про
недостовірність митної вартості
товару.

До того ж, колегія суддів зазначає, що
при наявності у митного органу
сумнівів щодо визначення митної
вартості товару, останній повинен був
довести належним чином те, що позивачем
занижена вартість товару, однак,
відповідач-1 не надав таких доказів та
не довів, що митна вартість товару,
заявлена позивачем, була нижче
вартості ідентичних та подібних
товарів, оформлених іншими митницями
України. За відсутності таких доказів
рішення митного органу про визначення
митної вартості товару, прийняті за
шостим методом, є такими, що не
відповідають вимогам чинного
законодавства, а тому є протиправним.

Як вбачається з матеріалів справи, в
рішенні про визначення митної вартості
товарів від 12.01.2010 митниця обмежилась
лише посиланням на нормативно-правові
акти та цінову інформацію ЄАІС ДМСУ,
наведені вище обґрунтування у
вказаному рішенні відсутні. Також під
час вирішення спору в суді першої
інстанції відповідні документи, на які
відповідач-1 посилається в якості
доказів правомірності визначення
митної вартості за шостим методом,
відповідачем-1 подані не були.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про
неправомірність дій відповідача-1 щодо
застосування шостого методу
визначення митної вартості товару без
послідовного застосування
попереднього як це встановлено ч.5 ст.266
МК України за відсутності будь-якого
обґрунтування неможливості його
застосування в рішенні про визначення
митної вартості товарів.

Судом встановлено, що позивачем надані
необхідні, законодавчо встановлені,
документи для підтвердження митної
вартості товару, враховуючи характер
правовідносин, що склався між
позивачем та його контрагентом, у
зв'язку з чим позивач, визначаючи митну
вартість товару у вантажних митних
деклараціях за методом оцінки № 1, діяв
у повній відповідності до ст.267 Митного
кодексу України, яка встановлює метод
оцінки митної вартості за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються.

Відповідно до ст.267 Митного кодексу
України митною вартістю за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються, є вартість операції,
тобто ціна, що була фактично сплачена
або підлягає сплаті за товари, якщо
вони продаються на експорт в Україну,
скоригована в разі потреби відповідно
до частини другої цієї статті. Ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або які
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо). Термін "ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті"
стосується тільки ціни оцінюваних
товарів. Дивіденди або інші платежі
покупця на користь продавця, не
пов'язані з оцінюваними товарами, не є
частиною митної вартості. Додавання до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, згідно з цією статтею
робляться лише на основі об'єктивних
даних, що підтверджуються
документально та піддаються
обчисленню.

При цьому, при визначенні митної
вартості товарів, які поставляються на
митну територію України, підлягають
врахуванню умови поставки за
зовнішньоекономічними контра ктами,
тривалість зв'язків контрагентів, а
також інші умови, які виступають підста
вами для формування ціни на продукцію.

Докази нездатності позивачем
документально підтвердити заявлену
ним митну вартість товару або докази
наявності у відповідача-1
обґрунтованих сумнівів щодо
достовірності поданих позивачем
документів як підстави для прийняття
відповідачем-1 рішення про
неможливість використання вибраного
декларантом методу митної оцінки, в
матеріалах справи відсутні,
відповідачем-1, як того вимагає ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України, не подані.

З огляду на викладене, є протиправним
винесене відповідачем-1 рішення про
визначення митної вартості товарів від
12.01.2010, картки відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформлені
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
№113050000/0/00008 за ВМД від 12.01.2010.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Державного бюджету України на користь
позивача сум надмірно сплаченого
ввізного мита та податку на додану
вартість, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку повернення
платникам податків коштів, що
обліковуються на відповідних рахунках
митного органу як передоплата, і митних
та інших платежів, помилково та/або
надмірно сплачених до бюджету,
контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
затвердженого наказом Державної
митної служби України від 20.07.2007 №618,
для повернення з Державного бюджету
України митних та інших платежів,
помилково та/або надмірно сплачених до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
платником податків до загального
відділу митного органу, яким
здійснювалося оформлення митної
декларації, подається заява довільної
форми, яка підписується керівником і
головним бухгалтером суб'єкта
господарської діяльності або фізичною
особою.

Означена заява розглядається митним
органом за процедурою, визначеною
наведеним Порядком, і за результатами
розгляду митний орган в строк, який не
повинен перевищувати одного місяця (п.7
розділу ІІІ Порядку), приймає рішення
про повернення платникам податків
помилково та/або надмірно сплачених
митних та інших платежів, а за
відсутності підстав для повернення
коштів у встановленому порядку
готується та надсилається заявнику
письмова обґрунтована відповідь (п.12
розділу ІІІ Порядку).

Таким чином, повернення надмірно
сплачених платежів, контроль за
справлянням яких здійснюється митними
органами можливо при наявності факту
надмірної сплати коштів та звернення
платника податків із заявою до митного
органу про повернення коштів.

З наявних в матеріалах справи доказів
вбачається, що позивач не звертався до
відповідача-1 з відповідною заявою про
повернення з бюджету грошових коштів,
внаслідок чого митницею відповідне
рішення з цього питання не приймалось,
права або охоронювані законом інтереси
позивача не порушувались, отже є
відсутніми підстави для стягнення з
Державного бюджету України сум
надмірно сплаченого ввізного мита та
податку на додану вартість з огляду на
передчасність із зверненням до суду з
таким позовом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що постанова суду
першої інстанції від 02.08.2011 підлягає
скасуванню, а апеляційна скарга
позивача - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» -
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 02
серпня 2011 року у справі № 2а-3818/10/0470 -
скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення
Дніпропетровської митниці Державної
митної служби України про визначення
митної вартості товарів №113000006/2010/000008/1
від 12.01.2010.

Скасувати картку відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
№113050000/0/000008 від 12.01.2010.

В решті позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко