Справа № 826/18039/13-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Картозії
Лаліти Шалвівни на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.03.2014 у справі за адміністративним
позовом Картозії Лаліти Шалвівни до
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), третя особа -
Департамент містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання розпорядження незаконним та
протиправним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду першої
інстанції з позовом, в якому просила:
визнати розпорядження виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) від 13.12.2013 № 2251 «Про
затвердження Комплексної схеми
розміщення тимчасових споруд
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності в місті
Києві» незаконним та протиправним;
скасувати розпорядження виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) від 13.12.2013 № 2251 «Про
затвердження Комплексної схеми
розміщення тимчасових споруд
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності в місті
Києві».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11.03.2014 прийнято
відмову Картозії Лаліти Шалвівни від
адміністративного позову в частині
вимог про визнання розпорядження
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 13.12.2013 №2251 таким, що
прийнято з перевищенням повноважень;
закрито провадження в
адміністративній справі № 826/18039/13-а в
частині позовних вимог про визнання
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від
13.12.2013 №2251 таким, що прийнято з
перевищенням повноважень.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.03.2014 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною вище
постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.03.2014 позивач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову, як таку, що
постановлена із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового процесу, які
з'явились у судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавчим органом Київської міської
ради (Київською міською державною
адміністрацією) прийнято
розпорядження від 13.12.3013 № 2251 «Про
затвердження Комплексної схеми
розміщення тимчасових споруд
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності в місті
Києві».

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що оскільки оскаржуване
розпорядження є регуляторним актом, то
до нього не застосовується процедура
громадських слухань згідно ст. 21 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності».

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
оскільки оскаржуване розпорядження
прийнято з порушенням вимог ч. 2. ст. 21
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а сааме не
було проведено громадських слухань
щодо проектів такої документації, то
воно підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції та вважає доводи
апелянта безпідставними, враховуючи
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» громадським слуханням
підлягають розроблені в установленому
порядку проекти містобудівної
документації на місцевому рівні:
генеральні плани населених пунктів,
плани зонування територій, детальні
плани територій.

Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону:
генеральний план населеного пункту - це
містобудівна документація, що визначає
принципові вирішення розвитку,
планування, забудови та іншого
використання території населеного
пункту; план зонування території
(зонінг) - містобудівна документація, що
визначає умови та обмеження
використання території для
містобудівних потреб у межах
визначених зон; детальний план
території - містобудівна документація,
що визначає планувальну організацію та
розвиток території.

Статтею 2 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
визначено, що планування і забудова
територій - діяльність державних
органів, органів місцевого
самоврядування, юридичних та фізичних
осіб, яка передбачає: 1) прогнозування
розвитку територій; 2) забезпечення
раціонального розселення і визначення
напрямів сталого розвитку територій; 3)
обґрунтування розподілу земель за
цільовим призначенням; 4)
взаємоузгодження державних,
громадських та приватних інтересів під
час планування і забудови територій; 5)
визначення і раціональне взаємне
розташування зон житлової та
громадської забудови, виробничих,
рекреаційних, природоохоронних,
оздоровчих, історико-культурних та
інших зон і об'єктів; 6) встановлення
режиму забудови територій, на яких
передбачено провадження містобудівної
діяльності; 7) розроблення
містобудівної та проектної
документації, будівництво об'єктів; 8)
реконструкцію існуючої забудови та
територій; 9) збереження, створення та
відновлення рекреаційних,
природоохоронних, оздоровчих
територій та об'єктів, ландшафтів,
лісів, парків, скверів, окремих зелених
насаджень; 10) створення та розвиток
інженерно-транспортної
інфраструктури; 10 1) створення
безперешкодного життєвого середовища
для осіб з обмеженими фізичними
можливостями та інших маломобільних
груп населення; 11) проведення
моніторингу забудови; 12) ведення
містобудівного кадастру; 13) здійснення
контролю у сфері містобудування.
Інструментом державного регулювання
планування територій є містобудівна
документація, яка поділяється на
документацію державного,
регіонального та місцевого рівнів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 зазначеного
Закону об'єктами містобудування на
місцевому рівні є планувальна
організація території населеного
пункту, його частини (групи земельних
ділянок) зі спільною планувальною
структурою, об'ємно-просторовим
рішенням, інженерно-транспортною
інфраструктурою, комплексом об'єктів
будівництва, що визначаються
відповідно до: у населених пунктах - меж
населених пунктів, їх функціональних
зон (сельбищної, промислової тощо),
житлових районів, мікрорайонів
(кварталів), приміських зон відповідно
до містобудівної документації на
місцевому рівні. Об'єктами будівництва
є будинки, будівлі, споруди будь-якого
призначення, їх комплекси, лінійні
об'єкти інженерно-транспортної
інфраструктури.

План зонування території
розробляється на основі генерального
плану населеного пункту (у його складі
або як окремий документ) з метою
визначення умов та обмежень
використання території для
містобудівних потреб у межах
визначених зон. План зонування
території встановлює функціональне
призначення, вимоги до забудови
окремих територій (функціональних зон)
населеного пункту, їх ландшафтної
організації. (ст. 18 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності»).

Згідно з ст. 19 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
детальний план у межах населеного
пункту уточнює положення генерального
плану населеного пункту та визначає
планувальну організацію і розвиток
частини території. Детальний план
розробляється з метою визначення
планувальної організації і
функціонального призначення,
просторової композиції і параметрів
забудови та ландшафтної організації
кварталу, мікрорайону, іншої частини
території населеного пункту,
призначених для комплексної забудови
чи реконструкції.

Статтею 17 «Про основи містобудування»
від 16.11.1992 № 2780-XII містобудівна
документація є основою для: вирішення
питань раціонального використання
територій, регулювання розселення;
підготовки обгрунтованих пропозицій
щодо встановлення та зміни меж
населених пунктів; підготовки вихідних
даних для розробки землевпорядної
документації; вирішення питань щодо
розташування та проектування нового
будівництва, здійснення реконструкції,
реставрації, капітального ремонту
об'єктів містобудування та
упорядкування територій; вирішення
питань щодо вилучення (викупу),
передачі (надання) земельних ділянок у
власність чи користування громадян та
юридичних осіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що затверджена
розпорядженням Комплексна схема
розміщення тимчасових споруд не
відноситься за своїм змістом до
генерального плану населеного пункту,
плану зонування територій, детального
плану територій.

Крім того, відповідно до ч. 3. ст. 28
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» розміщення
малих архітектурних форм здійснюється
відповідно до Закону України «Про
благоустрій населених пунктів».
Вказане виключає поширення інших
статей Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», в тому
числі ст. 21, на правове регулювання
питання розміщення тимчасових споруд.
Таке виключення обумовлено
віднесенням ч. 3. ст. 28 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» правового регулювання
розміщення малих архітектурних форм до
Закону України «Про благоустрій
населених пунктів».

Також, колегія суддів погоджується з
позицією відповідача, що за своїм
змістом мала архітектурна форма є
тимчасовою не пов'язаною з землею своїм
фундаментом конструкцією, а тому за
своєю суттю не може відноситися до
документів містобудівної
документації, визначеної ч. 1 ст. 21
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», оскільки
тимчасова архітектурна форма не може
становити зміст містобудівельної
діяльності як такої, а тому доводи
позивача про необхідність
застосування процедур громадських
слухань відносно затвердженої
розпорядженням комплексної схеми є
необґрунтованими.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що
розпорядження є регуляторним актом, а
тому до нього повинна бути застосована
процедура, встановлена ст.ст. 9, 13 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», відповідно
до яких кожен проект регуляторного
акта оприлюднюється з метою одержання
зауважень і пропозицій від фізичних та
юридичних осіб, їх об'єднань. Про
оприлюднення проекту регуляторного
акта з метою одержання зауважень і
пропозицій розробник цього проекту
повідомляє у спосіб, передбачений
статтею 13 цього Закону. Повідомлення
про оприлюднення проекту
регуляторного акта повинно містити:
стислий виклад змісту проекту; поштову
та електронну, за її наявності, адресу
розробника проекту та інших органів, до
яких відповідно до цього Закону або за
ініціативою розробника надсилаються
зауваження та пропозиції; інформацію
про спосіб оприлюднення проекту
регуляторного акта та відповідного
аналізу регуляторного впливу (назва
друкованого засобу масової інформації
та/або адреса сторінки в мережі
Інтернет, де опубліковано чи розміщено
проект регуляторного акта та аналіз
регуляторного впливу, або інформація
про інший спосіб оприлюднення,
передбачений частиною п'ятою статті 13
цього Закону); інформацію про строк,
протягом якого приймаються зауваження
та пропозиції від фізичних та
юридичних осіб, їх об'єднань;
інформацію про спосіб надання
фізичними та юридичними особами, їх
об'єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та
юридичних осіб, їх об'єднань
приймаються зауваження та пропозиції,
встановлюється розробником проекту
регуляторного акта і не може бути
меншим ніж один місяць та більшим ніж
три місяці з дня оприлюднення проекту
регуляторного акта та відповідного
аналізу регуляторного впливу. Усі
зауваження і пропозиції щодо проекту
регуляторного акта та відповідного
аналізу регуляторного впливу, одержані
протягом встановленого строку,
підлягають обов'язковому розгляду
розробником цього проекту. За
результатами цього розгляду розробник
проекту регуляторного акта повністю чи
частково враховує одержані зауваження
і пропозиції або мотивовано їх
відхиляє.

З матеріалів справи та з роздруківок з
мережі Інтернет, наданих позивачем,
вбачається, що відповідачем було
здійснено відповідне оголошення
повідомлення та доведення для відома
проекту оскаржуваного розпорядження.
Вказане повідомлення містить всі
вимоги встановлені ст. 9 Закону України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності».

Положення ст. 9 вказаного Закону щодо
оприлюднення проекту регуляторного
акта з метою одержання зауважень і
пропозицій не може бути перешкодою для
проведення громадських слухань та
будь-яких інших форм відкритих
обговорень цього проекту не зобов'язує
відповідача здійснити такі
обговорення. Однак, вказане надає лише
додаткову можливість для більш
широкого обговорення проекту
будь-якого акту регуляторного
характеру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від
13.12.3013 № 2251 «Про затвердження
Комплексної схеми розміщення
тимчасових споруд торговельного,
побутового, соціально-культурного чи
іншого призначення для здійснення
підприємницької діяльності в місті
Києві» є законним.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
протиправності рішення суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила
згідно ст. 200 КАС України залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, з урахуванням
того, що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Картозії Лаліти
Шалвівни залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.03.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений
26.05.2014.

.

Головуючий суддя
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.