Справа № 761/28847/13-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа №
Головуючий у 1-й інстанції: Осаулов А.А.
Суддя-доповідач: Бабенко К.А
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді Бабенка К.А.,
суддів: Ключковича В.Ю., Собківа Я.М.,
розглянувши адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
Постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Пенсійного фонду України, Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Києва, Міністерства соціальної
політики України про визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Главою 6 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено
особливості провадження окремих
категорій адміністративних справ.
Зокрема, частиною першою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка є імперативною нормою
встановлюється перелік
адміністративних справ щодо яких
обов'язково застосовується скорочене
провадження. Проте, частиною другою
цієї статті, передбачається можливість
розгляду в скороченому провадженні за
умови, що вимоги не стосуються прав,
свобод, інтересів та обов'язків третіх
осіб. Тобто, лише у випадку залучення до
участі у справі третіх осіб
адміністративна справа не може бути
розглянута в скороченому провадженні.

Крім того, зазначені у частині першій
ст. 183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративні
справи щодо яких застосовується
скорочене провадження, можуть бути
розглянуті не у скороченому
провадженні у випадку, передбаченому
частиною четвертою ст.183-2 цього Кодексу
з обов'язковим постановленням
відповідної ухвали.

При відкритті провадження в
адміністративних справах за позовними
вимогами, зазначеними у частині першій
ст.183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суди першої
інстанції мають зазначати, що саме
скорочене провадження відкривається в
адміністративній справі, а постанови
суду першої інстанції за результатом
розгляду таких справ мають містити
виключно відомості, зазначені у
частині шостої цієї статті.

Тому, порушення судом першої інстанції
особливості провадження справи, а саме
розгляд її не у скороченому
провадженні, не є перешкодою для
апеляційного її розгляду в порядку
письмового провадження, в зв'язку з чим
і оскарження постанови суду першої
інстанції здійснюється в порядку,
передбаченому частинами
восьмою-десятою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 20.12.2013 року
адміністративний позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій він просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким його позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, Постанову суду першої
інстанції - змінити в її мотивувальній
частині з наступних підстав.

Позивач до 29.03.1991 року працював на
підприємствах УРСР, що підтверджується
записами в його трудових книжках, копії
яких наявні в матеріалах справи (а.с.
37-55).

Як зазначає в своїй позовній заяві
Позивач, в травні 1991 року він виїхав на
постійне місце проживання за кордон до
Держави Ізраїль. Право на отримання
пенсії виникло у Позивача 19.02.1997 року в
зв'язку з досягненням ним пенсійного
віку (60 років).

Згідно з частинами першою та другою ст.
92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII
(далі - Закон №1788), громадянам, які
виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються;
пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 частини першої,
частини другої ст. 49 Закону № 1058-IV,
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється, зокрема, на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

Згідно зі ст. 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV), у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте, Рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 № 1058-IV, в зв'язку з чим,
позивач звернувся до Відповідачів -
Пенсійного фонду України та Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві щодо отримання ним пенсії.

Відповідно до частини другої ст. 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Відповідачами - Пенсійним фондом
України та Головним управлінням
Пенсійного фонду України в м. Києві
листами від 01.04.2011 року (вих.№6708/Х-11) та
від 21.04.2011 року (виї.11574/10/Х-1446), копія
яких також наявна в матеріалах справи
(а.с. 34), повідомлено Позивача, про
відсутність у нього права на
призначення пенсії, тому, як зазначене
Рішення Конституційного Суду України
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон,
саме після 07 жовтня 2009 року, що і
зазначено судом першої інстанції, як
підставу у відмові в задоволення
адміністративного позову.

Проте, відповідно до частин першої,
другої ст. 1 Закону №1788, саме громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом; іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію на
рівні з громадянами України на умовах,
передбачених законодавством або
міждержавними угодами.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
кожен, хто законно перебуває на
території будь-якої держави, має право
вільно пересуватися і вільно вибирати
місце проживання в межах цієї
території. Кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною. На здійснення цих прав не
можуть бути встановлені жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що громадянин України має право на
отримання пенсії з моменту ухвалення
Рішення Конституційного Суду України
від 07.10.2009 № 25-рп/2009 року не залежно від
того коли і до якої країни він виїхав на
постійне місце проживання за межі
України.

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивач постійно проживає поза межами
України, будь-яких доказів на
підтвердження наявності у нього
громадянства України ним не надано.

В зв'язку з вищенаведеним, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову в задоволенні
адміністративного позову, однак із
помилковим застосуванням норм
матеріального права, що є підставою для
зміни судового рішення.

Крім того, Позивачем в
адміністративному позові зазначено
одним із Відповідачів - Міністерство
соціальної політики України, проте, до
нього не заявлено будь - яких позовних
вимог, в зв'язку з чим, судом першої
інстанції правомірно відмовлено в
задоволенні адміністративного позову
в цій частині.

Вимоги до Відповідачів - Пенсійного
фонду України та Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві теж
є безпідставними, оскільки призначення
та виплата пенсії здійснюється за
рішенням саме територіального органу
Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 201 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для зміни
постанови або ухвали суду першої
інстанції є правильне по суті
вирішення справи чи питання, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права

Судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, із помилковим
застосуванням норм матеріального
права, що є підставою для часткового
задоволення апеляційної скарги та
зміни Постанови Шевченківського
районного суду м. Києва від 20.12.2013 року

Керуючись ст. ст. 197, 198, 201, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

П О С Т А Н О В ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково, Постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 20 грудня 2013
року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
Постанови Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року
посилання на відсутність права
громадянина України, який виїхав на
постійне місце проживання за кордон до
07 жовтня 2009 року, на отримання пенсії,
як на підставу у відмові в задоволенні
адміністративного позову.

В іншій частині Постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Бабенко
К.А.

Судді:
Ключкович
В.Ю.

Собків Я.М.

Головуючий суддя

Бабенко К.А

Судді:

Ключкович В.Ю.

Собків Я.М.