Справа № 9101/117072/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"24" січня 2014 р. справа № 2а-7040/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому
провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 10
травня 2011 р., прийняту у порядку
скороченого провадження,

у справі № 2а-7040/11

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Запоріжжя

про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії,-

встановив:

В лютому 2011 року позивач
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії
відповідача щодо нездійснення
перерахунку і виплати щомісячної
державної соціальної де згідно ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" в розмірі мінімальної
пенсії за віком;

- зобов'язати відповідача зробити
перерахунок підвищення до пенсії
згідно ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
та провести відповідні виплати за
період з 2006 року з урахуванням вже
виплачених сум.

Постановою Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 10 травня 2011 року
позов задоволено, а саме:

- визнано неправомірною
бездіяльність відповідача щодо
нездійснення перерахунку та виплати
позивачу підвищення пенсії згідно ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком;

- зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплатити
позивачу підвищення пенсії згідно ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" та ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування" та провести відповідні
виплати з 23.08.2010 р. до змін в
законодавстві або до зміни соціального
статусу особи, з урахуванням раніше
виплачених сум.

В іншій частині позовні вимоги
залишено без розгляду.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та винести нову постанову,
якою повністю задовольнити позовні
вимоги; прийняти окрему ухвалу щодо не
реагування структурного підрозділу
органу державної влади на грубе
порушення прав і свобод людини.

В обґрунтування апеляційних вимог
позивач посилається на неправильне
застосування

норм матеріального та процесуального
права: згідно до ст. 99 КАС України строк
звернення до суду встановлюється не
тільки цим Кодексом а і іншими
законами, тому в даному випадку
необхідно застосувати аналогію закону,
а саме норму ст. 233 КЗпП України
відповідно до якої у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком"; відповідно до ст.87
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" нараховані суми пенсії,
не затребувані пенсіонером своєчасно,
виплачуються за минулий час не більш як
за 3 роки перед зверненням за
одержанням пенсії, а суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком;
відповідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

Дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, перевіривши в межах
доводів апеляційної скарги дотримання
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач має статус дитини війни і в
силу ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" має
право на підвищення до пенсії у розмірі
30 % мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.
Положення ч. 3 вказаної статті не є
перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат, пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого частиною першою
статті, мінімального розміру пенсії за
віком.

У 2010-2011 рр. дія ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" не
призупинялась, а зміст цієї статті не
змінювався.

Відповідач виплачував позивачу
підвищення до пенсії у меншому розмірі,
ніж передбачено ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
тому суд погоджується з висновками
суду першої інстанції про задоволення
вимог в частині зобов'язання
відповідача провести відповідний
перерахунок підвищення до пенсії
згідно з вимогами ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" з
урахуванням ч. 1 ст. 28 "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком та з урахуванням
фактично отриманих сум підвищення.

Посилання позивача на ст. 87 Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
щодо непоширення строків звернення до
суду стосовно його вимог є
необґрунтованим з наступних підстав.

Як слідує зі змісту ст. 46 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" та ст. 87 Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
непоширення строків звернення до суду
застосовується лише щодо нарахованих
та невиплачених пенсій. В даному
випадку відповідач не нараховував
позивачу підвищення до пенсії, як
"дитині війни", у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни".

Закони, інші нормативно-правові акти,
судові рішення є загальнодоступними
для ознайомлення всіма громадянами.
Виплати підвищення до пенсії є
щомісячними, а відтак позивач знав
розмір цих виплат і в разі не згоди мав
право звернутися до суду у
встановлений ч.2 ст.99 КАС України строк.

Також немає підстав для застосування
аналогії закону, оскільки питання
пов'язані зі строком звернення до суду
безпосередньо врегульовані ст. 99, 100 КАС
України. Винятків з цього загального
правила інший закон по відношенню до
спірних правовідносин не визначає.

Окрім того, помилковою є думка
позивача стосовно розповсюдження норм
Цивільного Кодексу на спірні
правовідносини, оскільки це суперечить
ст. 1 ЦК України, яка визначає, що
цивільним законодавством регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників та не
застосовується до майнових відносин,
заснованих на адміністративному або
іншому владному підпорядкуванні
однієї сторони другій стороні, а також
до податкових, бюджетних відносин.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, яким
обставини в справі встановлені
правильно та порушень норм
матеріального і процесуального права
не допущено, тому підстав для
скасування судового рішення не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Запоріжжя від 10 травня 2011 року у
справі № 2а-7040/11 залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
постановлення та відповідно до ч.10
ст.183-2 КАС України є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун