Справа № 819/871/13-а
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
Справа № 876/8388/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Губач Х.І.

з участю представника позивача:
Купельська С.Д.

та представника відповідача:
Лапунько М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Козівський цукровий
завод» на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 15
травня 2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Козівський цукровий
завод» до Козівської міжрайоної
державної податкової інспекції про
скасування податкових повідомлень -
рішень від 14.03.2013 року № та
№,-

В С Т А Н О В
И Л А:

27.03.2013 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про скасування податкових
повідомлень - рішень від 14.03.2013 року
№ та №.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем за результатами
проведеної документальної планової
виїзної перевірки з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 03.07.2008 року по 30.06.2012 року,
валютного та іншого законодавства за
період з 03.07.2008 року по 30.06.2012 року
складено Акт від 05.02.2012 року
№000001/19-08-22/22/35452840 на підставі якого
прийнято податкові повідомлення -
рішення № яким позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 1 598 032,75 грн. в
тому числі 1 550 610,00 грн. основний платіж
та 47 422,75 грн. штрафні (фінансові)
санкції та № яким позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 1 685
665,5 грн. в тому числі 1 609 571,00 грн.
основний платіж та 76 094.50 грн. штрафні
(фінансові) санкції. Однак вважає, що
детальне вивчення змісту акту
перевірки не дозволяє встановити
обставини, які слугували підставою
прийняття оскаржуваних рішень.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Позивач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що положення п.5.1, пп. 5.3.9, пп. 5.5.1, п. 5.5
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», ст..14, ст..141
Податкового кодексу України не
допускають довільного тлумачення,
оскільки вимагають встановлення
об'єктивного зв'язку понесених витрат з
направленістю діяльності на отримання
доходу. Тобто економічна доцільність
витрат визначається виходячи із
економічного змісту тих чи інших
витрат. Спрямованість витрат на
отримання доходу є визначальним при
визначенні обгрунтованості витрат. При
наданні оцінки обґрунтованості
понесених витрат слід враховувати саме
наміри та мету (спрямованість)
діяльності (операції), в рамках якої
проведено такі витрати на отримання
доходу (прибутку), а не її результат у
вигляді отримання доходів.

Суд залишив поза увагою той факт, що
умови договорів позички, були більш
вигідними для позивача, оскільки
відсоткова ставка була меншою і
становила 16% річних, від отриманої суми,
тоді як, за кредитними договором
відсоткова ставка у період з 30.09.2008 року
по 23.12.2008 року становила 20% річних, а з
24.12.2008 року по 31.12.2010 року-21%, з 01.01.2011
року-19% річних.

У ході апеляційного розгляду
представник апелянта Купельська С.Д.
надала пояснення та просить
задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача Лапунько М.В. у
ході апеляційного розгляду надала
пояснення та просить відхилити
апеляційну скаргу.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог позивача, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не було
надано належних доказів чи документів
які б підтверджували б реальність
проведення таких господарських робіт,
зокрема проектно-кошторисну
документацію на капітальний ремонт
основних засобів, договори на
виконання будівельно- монтажних робіт
укладені з підрядними організаціями,
наряди на виконання робіт, зарплатні
відомості, конкретний перелік і види
робіт, акти прийняття таких робіт та
інші бухгалтерські документи з метою
підтвердження виконання предмету
договору, зокрема для визначення
розміру витрат на підготовку
орендованого обладнання до
виробничого сезону ТОВ «Козівський
цукровий завод» не було надано.

Купівля-продажа корпоративних прав за
кредитні кошти не може вважатися
господарською операцією у виробничій
діяльності позивача так як будь - яких
змін ні в економічному ні в фінансовому
ні в структурному чи матеріальному
становищі позивача не відбулося, суд
вважає, що проведення даної операції по
купівлі - продажі корпоративних прав
було направлено на створення
неправомірних підстав для зменшення
податку на прибуток.

Проте, колегія суддів вважає, що даний
висновок суду першої інстанції не
можна визнати обґрунтованим.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що Козівською МДПІ
була проведена документальна планова
виїзна перевірка ТзОВ «Козівський
цукровий завод» з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 03.07.2008 року по 30.06.2012 року,
валютного та іншого законодавства за
період з 03.07.2008 року по 30.06.2012 року, за
результатами якої було складено Акт
від 05.02.2012 року №000001/19-08-22/22/35452840.

На підставі даного Акту Козівською
МДПІ було прийнято податкові
повідомлення - рішення № яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 1 598 032.75 грн. в тому числі 1 550 610.00
грн. основний платіж та 47 422.75 грн.
штрафні (фінансові) санкції та №
яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 1 685 665.5 грн. в тому числі
1 609 571.00 грн. основний платіж та 76 094.50
грн. штрафні (фінансові) санкції.

02.10.2008 року ТОВ «Козівський цукровий
завод» уклало договір купівлі- продажу
99.999624% корпоративних прав ТОВ «Козова -
Цукор» в ТОВ «Цукрінвест» згідно якого
позивач придбавав дані права за 14 958 364.36
грн. 20.10.2008 року позивачем було укладено
договір купівлі продажу (відступлення)
частки в статутному капіталі ТОВ
«Козова Цукор» з ТОВ «Інвест Сервіс» по
ціні придбання, а саме 14 958 364.36 грн.
тобто через 18 днів позивач ТОВ
«Козівський цукровий завод» продав
дані корпоративні права ТОВ «Інвест
Сервіс».

Згідно кредитного договору від 30.09.2008
року №151208К50 укладеного між ТОВ
«Козівський цукровий завод» та ВАТ
«Державний експортно-імпортний банк
України», позивач 02.10.2008 року отримав
позику в сумі 27 999 954.35 грн.

02.10.2008 року ТОВ «Козівський цукровий
завод» було перераховано отримані
кошти ТОВ «Козова - Цукор» за майновий
комплекс в сумі 13041635.64 грн. та ТОВ
«Цукорінвест» на підставі договору
купівлі - продажу (відступлення) частки
у статутному капіталі ТОВ
«Козова-цукор» у сумі 14958318.71 грн.

Таким чином ТОВ «Козівський цукровий
завод» придбало корпоративні права у
ТОВ «Цукорінвест» у статутному фонді
ТОВ «Козова цукор» номінальною
вартістю 12148091.17 грн. за ціною 14958318.71 грн.
з збитком для позивача в сумі 2810227.54 грн.
і через 18 днів продало ціж
корпоративні права ТОВ «Інвест Сервіс»
за туж саму ціну, а саме 14958318.71 грн. з
відстрочкою оплати на термін 25 років.

Отриманий у ВАТ «Державний
експортно-імпортний банк України»
кредит в сумі 27 999 954.35 грн. ТОВ
«Козівський цукровий завод» частково
погасило за рахунок позики отриманої в
ТОВ «Компанія з управління активами
«Пріоритет Фінанс» згідно договору
відсоткової позики від 15.03.2011 року.
Повернення позики відбулось за рахунок
отриманої в ТОВ «Компанія з управління
активами «Омега Капітал» відсоткової
позики, а саме 16.02.2012 року в сумі 26482970
грн.

Згідно договору оренди, укладеного 15
червня 2009 року між позивачем та ТОВ
«Цукровий завод Козова» позивач
передав ТОВ « Цукровий завод Козова»
майно вказане в специфікаціях. Згідно
до п.6 даного договору поточний ремонт
об'єкту оренди здійснюється за рахунок
орендаря, а капітальний ремонт
здійснюється за погодженням з
орендодавцем за рахунок орендаря і
підлягає відшкодуванню. Підставою для
визначення вартості проведених робіт
є підписаний сторонами двохсторонній
Акт понесених витрат з ремонту та
надання орендарем всіх підтверджуючих
документів до цього Акту.

Відповідно до даного договору в разі
дострокового повернення об'єкту оренди
орендодавець відшкодовує орендарю
вартість понесених ним витрат в зв'язку
з поліпшенням об'єкту оренди. Строк дії
даного договору завершувався 1 червня
2012 року. 18.08.2010 року договір оренди
позивачем було достроково розірвано, а
майно повернуто позивачу. Таким чином в
орендаря ТОВ «Цукровий завод Козова»
виникло право на відшкодування витрат
понесених ним на поліпшення об'єкту
оренди, що пов'язані з проведенням
ремонтних робіт.

31 жовтня 2010 року, а також 27 грудня 2010
року були складені акти про надання
послуг по ремонту об'єкту оренди і
видані податкові накладні на загальну
суму 7 993 856.71 грн. в тому числі ПДВ 1 609 571.23
грн. Дані кошти були перераховані ТОВ
«Цукровий завод Козова».

Відмовляючи в задоволенні позову суд
виходив з обґрунтованості висновків
відповідача щодо порушення позивачем:
п.5.1, п.п.5.3.9, п.п.5.5.1 п.5.5 ст. 5 Закону №
334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), п.п.14.1.27
п.14.1 ст. 14, п.141.1 ст.141 Податкового
кодексу України, внаслідок включення
до складу валових витрат відсотків за
користування кредитом та позиками по
збитковим операціям (у зв'язку із
продажем корпоративних прав за ціною
їх придбання); віднесення до складу
валових витрат вартості
відшкодованого ремонту, не
підтвердженого, за висновками
контролюючого органу, первинними
документами, в яких було б визначено
його зміст, що також зумовило порушення
п.п.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР від
03.04.1997 року, п.198.3, п.198.6 ст. 198 ПК України.

Однак колегія суддів зазначає, що
положення п.5.1, п.п.5.3.9, п.п.5.5.1 п.5.5 ст. 5
Закону № 334/94-ВР, п.п.14.1.27 п.14.1 ст. 14, п.141.1
ст.141 ПКУ не допускають довільного
тлумачення, оскільки вимагають
встановлення об'єктивного зв'язку
понесених витрат з направленістю
діяльності на отримання доходу. Тобто
економічна доцільність витрат
визначається виходячи із економічного
змісту тих чи інших витрат.
Спрямованість витрат на отримання
доходу є визначальним при визначенні
обґрунтованості витрат.

При наданні оцінки обґрунтованості
понесених витрат слід враховувати саме
наміри та мету (спрямованість)
діяльності (операції), в рамках якої
проведено такі витрати - на отримання
доходу (прибутку), а не на її результат у
вигляді отримання доходів.

Тобто, юридична конструкція наведених
положень Закону № 334/94-ВР, ПК України,
вказує виключно на цільову
спрямованість понесених платником
податків витрат на отримання доходів,
отримання яких в результаті здійснення
таких витрат не є обов'язковою умовою
для їх кваліфікації в якості
обґрунтованих витрат.

Зазвичай отримання платником податків
доходу є результатом сукупності дій і
здійснення ряду витрат, головною ж
умовою для визнання витрат економічно
виправданими на підставі такого
критерію як «дохід (прибуток)» є саме
цільова направленість на отримання
доходу (прибутку).

При цьому, витрати спрямовані в
діяльності на отримання доходу і такі,
які не принесли позитивного результату
у вигляді доходу (прибутку), мають
визнаватись обґрунтованими і
враховуватись при оподаткуванні.

Важливим є те, що ані Закон № 334/94-ВР, ані
ПК України закріплюючи критерій
обґрунтованості витрат в податковому
обліку у вигляді їх дохідної
направленості, не визначають термін
«діяльність, спрямована на отримання
доходу».

Колегія суддів погоджується з доводами
апелянта, що на підставі ст. 1 Закону №
334/94-ВР, ст. 14 ПК України під такою
діяльністю в податковому обліку слід
розуміти підприємницьку діяльність.
Так, згідно із ст. 42 Господарського
кодексу України від 16.01.2003 року № 436-ІУ
(далі - ГК України) це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Відтак, витрати платника податків для
визнання їх обґрунтованими, такими, що
понесені у зв'язку зі веденням
господарської діяльності, за змістом
п.п.5.5.1 п.5.5 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, п.141.1 ст.
141 ПК України, мають бути здійснені з
метою отримання доходу від
підприємницької (господарської)
діяльності, а не прибутку (позитивної
різниці між доходами та витратами).
Тому, навіть у випадку отримання збитку
від діяльності, направленої на
отримання доходу, витрати такого
платника податків, понесені ним в межах
такої діяльності мають визнаватись
обґрунтованими (економічно
виправданими) витратами.

Також варто звернути увагу, що
податкове законодавство не
використовує поняття економічної
обґрунтованості і не регулює порядок
та умови ведення фінансово-
господарської діяльності, а тому
підставність витрат, які зменшують в
податковому обліку отримані доходи, не
може оцінюватись з точки зору їх
доцільності, раціональності,
ефективності отриманого результату.
Платник податків здійснює
господарську діяльність самостійно на
власний ризик і вправі самостійно і
одноосібно оцінювати її ефективність,
доцільність.

Що стосується придбання «Козівським
цукровим заводом» корпоративних прав у
ТОВ «Цукорінвест» у статутному фонді
ТОВ «Козова цукор» номінальною
вартістю 12148091.17 грн. за ціною 14958318.71 грн.
колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, залишив поза увагою
той факт, що умови договорів позики,
укладених із ТОВ «Компанія з
управління активами «Пріоритет
Фінанс» та ТОВ «Компанія з управління
активами «Омега Капітал» № АП(П)- 15/03/3
від 15.03.2011 року, № АП(П)16/02-4 від 16.02.2012
року, були більш вигідними для
позивача, оскільки відсоткова ставка
була меншою і становила 16% річних від
отриманої суми, тоді як, за кредитним
договором відсоткова ставка у період з
30.09.2008 року по 23.12.2008 року становила 20%
річних, з 24.12.2008 року по 31.12.2010 року - 21%, з
01.01.2011 року - 19%.

Подальший продаж 20.10.2008 року
корпоративних прав за ціною їх
придбання ТОВ «Інвест Сервіс», згідно
договору купівлі-продажу
(відступлення) частки у статутному
капіталі ТОВ «Козова-Цукор»,
зумовлений зміною економічної
ситуації в державі, наміром
ефективного використання активів, та
відсутністю можливостей реалізувати
такі корпоративні права зі значною
націнкою.

Фактично придбаваючи корпоративні
права позивач мав на меті отримання
прибутку, його діяльність відповідала
визначеним у статуті цілям, втім
зазначена операція не дала очікуваного
результату у зв'язку із чим було
прийнято рішення щодо подальшого їх
продажу по ціні придбання.

Зволікання із здійсненням продажу
цього активу спричинило неповернення
всіх грошових коштів і призвести до
банкрутства позивача.

Додатково, було повідомлено про те, що
вартість корпоративних прав ТОВ
«Козова-Цукор» на сьогодні рахується в
активі Товариства, так як вони є
інвестицією, термін сплати яких згідно
договору не настав.

На підтвердження викладеного
позивачем до матеріалів справи
залучено бухгалтерську довідку від
15.05.2013 року.

Згідно з пунктом 1.32 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовім,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та па користь першої особи.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
передбачено, що валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності, а в підпункті 5.5.1 пункту 5.5
статті 5 Закону визначено, що до складу
валових витрат відносяться будь-які
витрати, пов'язані з виплатою або
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (у тому числі за
будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 ПК України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
ното вилучення або розподілу
власником).

Господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами
(підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України).

До складу витрат, згідно із підпунктом
141.1 статті 141 Податкового кодексу
України, включаються будь-які витрати,
пов'язані з нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (в тому числі
за будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку і провадженням господарської
діяльності платника податку.

До складу інших витрат, відповідно до
підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138
Податкового кодексу України,
включаються фінансові витрати, до яких
належать витрати на нарахування
процентів (за користування кредитами
та позиками, за випущеними облігаціями
та фінансовою орендою) та інші витрати
підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Господарюючий суб'єкт, який за своїми
ознаками є підприємством, як зазначено
в статті 62 Господарського кодексу
України, самостійно здійснює будь-які
види господарської діяльності, якщо
вони не заборонені законодавством
України і відповідають цілям,
передбаченим статутом підприємства.

Так згідно із статтею 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Чинне законодавство України гарантує
суб'єктам господарювання вільне
здійснення господарської діяльності
на власний ризик та надає можливість
самостійно визначати вартість
продукції що передбачається до
продажу.

Згідно статті 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, оскільки судом
першої інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, та порушено
норми процесуального права.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує судове
рішення та ухвалює нове, коли має місце
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність таких обставин,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи чи питання.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги являються
суттєвими і складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.3, 202,
205, 207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В
И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Козівський цукровий завод»
задовольнити, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року у справі №819/871/13-а скасувати та
прийняти нову, якою позовні вимоги
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення рішення
Козівської міжрайоної державної
податкової інспекції від 14.03.2013 року
№ та №.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І. Довга

І.І.Запотічний