Справа № 9101/56444/2012
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2013-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2013 рокусправа № 2а-4518/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Проценко О.А.

суддів: Дурасової Ю.В.
Туркіної Л.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради

на постанову Амур-Нижньодніпровського
районного суду Дніпропетровської обл.
від 28 липня 2011 року у справі № 2а-4518/2011

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради

про визнання дій протиправними та
зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання дій
відповідача протиправними та
зобов'язання останнього здійснити
нарахування та виплату позивачу,
інваліду ІІ групи 1-ї категорії,
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за 2011 рік згідно ст..48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, з урахуванням
виплачених сум. В обґрунтування
позовних вимог позивач зазначав, що має
статус учасника ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС є
інвалідом ІІ групи та віднесений до
категорії « 1» осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
повинна виплачуватись щорічна
допомога на оздоровлення в розмірі 5-ти
мінімальних заробітних плат, але
всупереч вказаним нормам відповідач не
нарахував та не виплатив вищезазначену
допомогу.

Постановою суду першої інстанції
адміністративний позов задоволено;
визнано дії відповідача
неправомірними та зобов'язано
останнього здійснити перерахунок та
виплату позивачу недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги за
2011 рік, передбаченої ст..48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 5-ти мінімальних заробітних
плат з урахуванням виплачених сум.

Відповідач оскаржує судове рішення в
апеляційному порядку. Просить
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову. Апелянт вважає, що
судом порушено норми матеріального та
процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає наступне.

Сторони не сперечаються щодо статусу
позивача.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Нормами частини четвертої статті 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
встановлено право на отримання
щорічної допомоги на оздоровлення у
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат особам, евакуйованим із зони
відчуження у 1986 році, включаючи дітей.

Оскільки таке право декларовано
державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку
пенсійні органи, і несе обов'язок по
своєчасній та повній виплаті пенсії
саме у розмірах, які нею ж визначені та
закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, що
органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків (
справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

Наявність у позивача права щодо
отримання вищезазначеної допомоги у
розмірах, які визначені Законом
України № 796-ХІІ є визначальною для
вирішення вказаного спору, крім того,
це право гарантується Конституцією
України (ч.2 ст.46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" Кабінет Міністрів України
не уповноважено на свій розсуд
змінювати, у тому числі зменшувати
конкретні розміри компенсацій і
допомоги, зокрема допомоги на
оздоровлення, встановлені цим Законом.
Натомість частиною першою ст. 67
зазначеного Закону України №796-Х11 від
28.02.1991 року встановлено, що конкретні
розміри всіх передбачених ним доплат,
пенсій та компенсацій підвищуються
Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості
життя і зростання заробітної плати.

Зазначений закон має вищу юридичну
силу, і при вирішенні позовних вимог
необхідно керуватися вимогами ст.48
Закону України №796-Х11 від 28.02.1991 року,
який передбачає право позивача на
щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі 5 мінімальних заробітних плат.
Оскільки стосовно цих виплат у
спірному періоді ані Верховна Рада
України, ані Кабінет Міністрів України
будь-яких рішень з цих питань не
приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
урядовими нормативними актами при
розв'язанні цього спору підлягає
застосуванню ст. 48 Закону України
№796-Х11 від 28.02.1991 року з урахуванням
розміру мінімальної зарплати на момент
виплати.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Доводи апелянта
не спростовують висновків суду.
Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, постанову суду слід залишити
без змін.

Керуючись ст..197, ст. п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.
200, ст.ст. 205, 206 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
м.Дніпропетровську ради на постанову
Амур-Нижньодніпровського районного
суду Дніпропетровської обл. від 28 липня
2011 року у справі № 2а-4518/2011 залишити без
задоволення.

Постанову Амур-Нижньодніпровського
районного суду Дніпропетровської обл.
від 28 липня 2011 року у справі № 2а-4518/2011
залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.П. Туркіна