Справа № 812/3033/14
Суддя: А.А. Лагутін
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/3033/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Лагутіна А. А.,

при секретарі судового засідання:
Рязанській Є. О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Герасименко О. В.
(довіреність № 2 від 20.05.2014 року, працює:
головний спеціаліст-юрисконсульт),

від відповідача: Булавинець Н. М.
(довіреність № 503/2 від 06.02.2014 року,
працює: державний виконавець),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом управління Пенсійного фонду
України в Старобільському районі
Луганської області до відділу
державної виконавчої служби
Старобільського районного управління
юстиції про визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2014 року на адресу Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
управління Пенсійного фонду України в
Старобільському районі Луганської
області (далі - Позивач або УПФУ) до
відділу державної виконавчої служби
Старобільського районного управління
юстиції (далі - Відповідач або ВДВС) про
визнання бездіяльності неправомірною
та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що УПФУ до ВДВС
було направлено на примусове виконання
вимогу № ф.-398.1 від 20.04.2011 року про
стягнення з ОСОБА_3 на користь УПФУ у
Старобільському районі боргу у розмірі
1732,80 грн.

Позивач вважав, що державним
виконавцем в порушення вимог чинного
законодавства України не здійснюються
всі необхідні заходи з виконання
виконавчого документу, що свідчить про
протиправну діяльність відповідача.

На підставі викладеного у позові,
позивач просив суд визнати
протиправною бездіяльності
відповідача щодо несвоєчасного
виконання та невиконання у повній мірі
виконавчих дій по виконанню вимоги №
Ф-398.1 від 20.04.2011 року про стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості зі сплати
страхових внесків в сумі 1732,80 грн., та
зобов'язати відповідача вчинити дії по
виконанню вказаної вимоги.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
надав суду письмові заперечення на
позовну заяву, просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі (аркуші справи 29, 32, 33).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог статей 69-72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов наступного.

Частиною 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначені Законом України від
21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» (далі - Закон № 606).

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення)
(стаття 1 Закону № 606).

Відповідно до статті 1 Закону України
від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про
державну виконавчу службу» завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Частиною 1 статті 11 Закону № 606
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону № 606,
державний виконавець: здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

У відповідності зі статтею 17 Закону №
606, примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою, зокрема, рішення інших органів
державної влади, якщо їх виконання за
законом покладено на державну
виконавчу службу.

Відповідно до статті 27 Закону № 606, у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Заходами примусового виконання рішень
згідно зі статтею 32 Закону № 606 є: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно з частиною другою статті 30
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії з
виконання рішення протягом шести
місяців з дня винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що у відділі
державної виконавчої служби
Старобільського районного управління
юстиції на виконанні знаходиться
виконавче провадження № 29709295 по
виконанню вимоги № ф.-398.1 від 20.04.2011 року
УПФУ у Старобільському районі про
стягнення з ОСОБА_3 на користь УПФУ у
Старобільському районі боргу у розмірі
1732,80 грн. (аркуші справи 6,7,35,36).

10.11.2011 року відповідачем було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, копії постанови
направлено сторонам згідно, та надано
боржнику строк для добровільного
виконання рішення суду до 17.11.2011 року
(аркуші справи 6, 35).

Згідно ст. 5, 6 Закону № 606, з метою
розшуку майна боржника, на яке можливо
звернути стягнення відповідачем було
направлено запити до державних
обліково-реєстраційних установ, а саме:
ВРЕР, МДПІ, Держкомзему, УПФУ,
управління персоніфікації УПФУ, РБТІ
(аркуші справи 38,39).

Згідно відповідей з державних
обліково-реєстраційних установ майно,
на яке можливо звернути стягнення за
боржником не виявлено.

Державним виконавцем було направлено
виклик боржника до відділу державної
виконавчої служби (аркуш справи 39).

25.07.2012 року до відповідача надійшло
пояснення від боржника, що він
зобов'язується сплачувати борг до УПФУ
по 150,00 грн. до повного погашення боргу
(аркуш справи 40).

11.03.2013 року державним виконавцем та
представником стягувача було
здійснено виїзд за місцем мешкання
боржника з метою перевірки майнового
стану, та було встановлено, що боржник
за адресою вказаною у виконавчому
документі не проживає, а фактично
мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та було
залишено виклик до ВДВС (аркуші справи
41,42).

19.03.2013 року до відділу надійшла
відповідь в електронному вигляді з
Державної податкової служби України
про джерела отримання доходів
боржників-фізичних осіб, що інформація
щодо боржника ОСОБА_3 відсутня (аркуш
справи 42).

На виклик до ВДВС на 18.03.2013 року боржник
не з'явився, поважної причини неявки
боржник не вказав.

11.04.2013 року до відділу надійшло
повідомлення з УПФУ у Старобільському
районі про часткову сплату у розмірі
867,00 грн.(аркуш справи 43).

08.11.2013 року відповідачем було
направлено запити до державних
обліково-реєстраційних установ, а саме:
ВРЕР, Держкомзему, УПФУ, управління
персоніфікації УПФУ. Згідно відповідей
з державних обліково-реєстраційних
установ майно, на яке можливо звернути
стягнення за боржником не виявлено
(аркуші справи 44-47).

10.02.2014 року до відділу з УПФУ у
Старобільському районі надійшло
клопотання про обмеження права виїзду
за кордон ОСОБА_3 (аркуш справи 48).

01.04.2014 року державним виконавцем було
здійснено виїзд за фактичною адресою
проживання ОСОБА_3, а саме: АДРЕСА_1 та
встановлено, що ОСОБА_3 фактично не
мешкає за вище вказаною адресою та нове
місце проживання встановити неможливо
про, що було складено акт державного
виконавця (аркуш справи 49).

07.05.2014 року державним виконавцем
направлено подання про розшук ОСОБА_3
до Старобільського районого суду
(аркуш справи 50).

20.05.2014 року державним виконавцем
направлено подання про тимчасове
обмеження право виїзду боржника за
межі України ОСОБА_3 до Старобільського
районого суду (аркуш справи 51).

Залишок боргу ОСОБА_3 перед УПФУ за
вимогою № ф.-398.1 від 20.04.2011 року станом
на 20.05.2014 року становить 865,80 грн.

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно боржнику ОСОБА_3
належить будинок за адресою: АДРЕСА_1
(аркуш справи 52).

Стягнення на вказане майно
відповідачем не здійснювалось,
оскільки згідно ст. 52 Закону № 606, для
звернення стягнення на будинок
недостатньо суми стягнення, розмір
якої повинен перевищувати десяти
розмірів мінімальної заробітної плати.

Вище викладене свідчить про те, що
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Старобільського районного управління
юстиції у виконавчому провадженні
№29709295 від 10.11.2011 року по виконанню
вимоги УПФУ у Старобільському районі
№ф-398.1 від 20.04.2011 року про стягнення з
ОСОБА_3 боргу у розмірі 1732,80 грн. на
користь УПФУ у Старобільському районі,
вживаються заходи примусового
виконання рішень, передбачені Законом
№606, що свідчить про відсутність
бездіяльності відділу Державної
виконавчої служби Старобільського
районного управління юстиції та про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання
бездіяльності відповідача
неправомірною.

Державний виконавець ВДВС
Старобільського РУЮ реалізував свої
права у процесі здійснення виконавчого
провадження №29709295 від 10.11.2011 року
відповідно до Закону України "Про
виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до частини 6 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо особа, яка бере участь у
справі, без поважних причин не надасть
докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на
основі наявних в матеріалах справи
доказів.

Системним аналізом положень статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» встановлено, що державним
виконавцем у повній мірі скористався
наданими йому правами для виконання
виконавчого провадження.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку, що відповідачем не
доведено факт не вчинення законодавчо
обумовлених дій по примусовому
виконанню вказаного виконавчого
провадження.

Щодо позовної вимоги позивача про
зобов'язання ВДВС вчинити всі
необхідні заходи з примусового
виконання вимоги №ф-398.1 від 20.04.2011 року,
то суд також не знаходить підстав для
її задоволення.

В силу норм статті 2 Закону № 606
обов'язок примусового виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України. Відтак,
вирішення питання про виконання
передбачених статтею 32 Закону України
«Про виконавче провадження»
виконавчих дій, відповідно до
зазначеного Закону віднесено виключно
до компетенції органів Державної
виконавчої служби, та не віднесено до
компетенції адміністративного суду.
Суд не може підміняти суб'єкта, який
уповноважений приймати рішення з
вказаного питання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовна заява Управління пенсійного
фонду України в Старобільському районі
до відділу державної виконавчої служби
Старобільського районного управління
юстиції про визнання бездіяльності
неправомірною є необґрунтованою, та
такою що не підлягає задоволенню.

Питання по судових витратах не
вирішується, оскільки позивач
звільнений від їх сплати у
встановленому порядку, а ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
не передбачено їх стягнення у даних
випадках.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.17, 18, 94, 158-163, 167,181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
управління Пенсійного фонду України в
Старобільському районі Луганської
області до відділу державної
виконавчої служби Старобільського
районного управління юстиції про
визнання протиправною бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії,
відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів після її проголошення а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
- з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанову у повному обсязі складено та
підписано до 02 червня 2014 року.

Суддя
А.А. Лагутін