Справа № 813/3397/13-а
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
Справа №
876/9549/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі :

Головуючого судді – Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської
З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Бєлкіної Н.І.,

та за участі осіб:

від позивача – ОСОБА_1,

від відповідача – ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Франківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аудиторська фірма «Транс-Аудит» до
Державної податкової інспекції у
Франківському районі м. Львова про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2013 року позивач товариство з
обмеженою відповідальністю
«Аудиторська фірма «Транс-Аудит»
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Франківському районі м.
Львова, в якому просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 18
грудня 2012 року про визначення суми
грошового зобов’язання з податку на
додану вартість на суму 81181,17 та
штрафної (фінансоваої) санкції (штрафу)
в розмірі 40585,59 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року адміністративний позов
задоволено повністю. Визнано
протиправним і скасовано податкове
повідомлення - рішення Державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби № НОМЕР_1
від 18.12.2012 року.

Не погодившись із таким рішенням суду
першої інстанції, його оскаржив
відповідач, який в поданій апеляційній
скарзі, покликаючись на те, що
оскаржуване рішення є помилковим та
таким, що не грунтується на нормах
чинного законодавства, просить таке
скасувати та прийняти нове, яким в
задоволенні заявлених позивних вимог в
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається зматеріалів справи,
07.12.2012 року працівниками Державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Аудиторська фірма
«Транс - аудит»» з питань господарських
відносин з ТОВ «Росаріо» за грудень 2010
року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт № 2179/22-1/31895956, згідно якого
встановлено, що в порушення п. 1.7. ст. 1, п.
7.2., п.п. 7.4.1., п.п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» позивачем занижено податок
на додану вартість за грудень 2010 року у
розмірі 81171,17 грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки 18.12.2012 року відповідачем
прийнято податкове повідомлення -
рішення № НОМЕР_1, яким згідно п.п. 54.3.2.
п. 54.3. ст. 54, п. 123.1. ст. 123 Податкового
кодексу України встановлено порушення
п. 1.7. ст. 1, п. 7.2., п.п. 7.4.1., п.п. 7.4.5. п. 7.4. ст.
7 Закону України «Про податок на додану
вартість», у зв'язку з чим позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем - податок на додану
вартість, усього 121756,76 грн., в тому числі
за основним платежем - 81171,17 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -
40585,59 грн.

Згідно п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість», платник
податку - особа, яка згідно з цим
Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або
особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

Згідно п. 1.7. ст. 1 цього ж Закону,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону, платник
податку зобов'язаний надати покупцю
податкову накладну, що має містити
зазначені окремими рядками: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дату виписування податкової
накладної; в) повну або скорочену назву,
зазначену у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; е) опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну
або скорочену назву, зазначену у
статутних документах отримувача; ж)
ціну поставки без врахування податку;
з) ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; и)
загальну суму коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку.
Податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг). Платники податку повинні
зберігати податкові накладні протягом
строку, передбаченого законодавством
для зобов'язань із сплати податків.

Згідно п.п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку

Згідно п.п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону,
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 цього ж Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Судом першої інстанції підставно не
враховано висновки акту перевірки щодо
заниження позивачем ПДВ за грудень 2010
року та безпідставність включення до
складу податкового кредиту суми ПДВ за
операціями, що проведені з
контрагентом позивача без фактичного
здійснення господарської діяльності,
оскільки виникнення права позивача на
податковий кредит є наслідком
фактичного проведення господарських
операцій, які є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість за
наявності первинних документів
бухгалтерського обліку в
підтвердження такого проведення.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Такі первинні документи
повинні мати обов'язкові реквізити:
назву документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Позивачем на підтвердження здійснення
господарських операцій та
правомірності включення до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість подано суду копії:
податкових накладних, актів
здачі-приймання робіт (надання послуг),
відомостей по рахунку 631 за 2010 рік щодо
контрагента позивача - ТОВ «Росаріо»,
базою бухгалтерських проведень по ТОВ
«Росаріо» що підтверджують рух
товарно-матеріальних цінностей.

Закон України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на
виникнення спірних правовідносин) не
ставить в залежність отримання
бюджетного відшкодування платником
податків від податкового обліку (стану)
інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету. Якщо
контрагенти позивача не виконали свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо
контрагентів позивача. Відповідачем
невиконання вказаного обов'язку
контрагентом позивач жодними
належними та допустимими доказами не
підтверджено.

Припущення зазначені в акті перевірки
позивача не є підставою для
позбавлення позивача, як
добросовісного платника податку, права
на віднесення сплачених ним у ціні
товару та послуг відповідних сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту. Позивач виконав
усі передбачені законом обов'язки щодо
цього та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту та понесених
витрат. Саме на податковий орган
покладений обов'язок контролю за
сплатою податкових зобов'язань із
врахуванням конституційного принципу
щодо індивідуальності зобов'язань
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом, а
відтак вказані податковим органом
заперечення не можуть бути причиною
позбавлення позивача на віднесення
сплачених ним у ціні товару (послуг)
відповідних сум податку на додану
вартість до податкового кредиту та
віднесення понесених витрат до
валових.

Обставини щодо фактичності здійснення
господарських операцій з придбання у
контрагентів товарів (робіт, послуг), на
які платник податку посилається як на
підставу виникнення у нього права на
включення нарахованого (сплаченого)
податку на додану вартість до
податкового кредиту відповідачем не
спростовано.

Надані позивачем докази дають достатні
підстави для висновку про сплату
позивачем сум податку на додану
вартість у ціні придбаних товарів
(робіт, послуг) контрагенту, який мав
статус платників податку на додану
вартість.

Таким чином, мету та реальність
здійснення позивачем господарських
операцій на які платник податку
(позивач) посилається як на підставу
виникнення у нього права на включення
нарахованого ПДВ до податкового
кредиту відповідачем беззаперечними
доказами спростовані не були.

Також підставно не враховано висновки
податкового органу, зазначені у акті
перевірки позивача № 2179/22-1/31895956 від
07.12.2012 року з посиланням на акт
перевірки його контрагента - ТОВ
«Росаріо» у якому встановлено його
незнаходження за місцезнаходженням,
відсутність основних фондів,
складських приміщень, виробничих
потужностей для здійснення будь-якого
виду діяльності, недостатність
трудових ресурсів для здійснення
діяльності, що свідчить проведення
транзитних фінансових потоків
спрямованих на здійснення операцій з
надання податкової вигоди переважно з
контрагентами які не виконують свої
податкові зобов'язання, оскільки
Закону України «Про податок на додану
вартість» не пов'язує право платника
податку на податковий кредит з
проведенням будь-яких зустрічних
перевірок, та не ставить право платника
податку на бюджетне відшкодування в
залежність від податкового обліку
(стану) інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету
іншими учасниками (контрагентами) по
всьому ланцюгу товарообігу. Чинне на
час виникнення спірних правовідносин
законодавство не встановлює обов'язок
покупця сплачувати ПДВ повторно ще й до
бюджету в разі, коли такий податок не
буде сплачений продавцем або іншою
особою, з врахуванням суми податку,
отриманого від покупця у складі ціни
товару. ПДВ, яке включене до ціни
товару, є податковим зобов'язанням
продавця товару, і саме продавець несе
обов'язок по сплаті цього податку до
бюджету.

З урахуванням вимог податкового
законодавства, покупець сплачує суму
ПДВ у ціні товару безпосередньо
продавцю, тому не може в подальшому у
будь-якому вигляді впливати на
надходження чи на ненадходження цих
сум ПДВ до Державного бюджету.

Представником позивача, також подано
суду копію Розрахунку коригування сум
ПДВ до Податкової декларації з податку
на додану вартість за звітний
податковий - грудень 2010 року (який
прийнято в електронній формі у
податковому органі 18.03.2011 року за
реєстраційним номером НОМЕР_2), з якого
вбачається, що ТОВ «Росаріо» включено
до податкових зобов'язань з ПДВ за
грудень 2010 року зобов'язання за
податковими накладними, які видані
позивачу. Вказане спростовує висновок
відповідача про нікчемність правочину
та мінімізацію сплати податку за
грудень 2010 року по вищезазначеному
контрагенту.

Судом першої інстанції підставно
відхилено подані представником
відповідача в обґрунтування позовних
вимог копії протоколу допиту свідка
(гр. ОСОБА_3В.) від 29.12.2011 року, протоколу
отримання зразків для порівняльного
дослідження від 29.12.2011 року, постанови
від 10.04.2012 року старшого слідчого з ОВС
Головного слідчого управління ДПС
України про порушення кримінальної
справи за фактом фіктивного
підприємництва - створення та
придбання суб'єктів господарської
діяльності (юридичних осіб), а саме,
крім інших, ТОВ «Росаріо», а також
прийняття даної кримінальної справи до
свого провадження та об'єднання справ в
одне провадження, Листа ГУПМ ДПС
України № 4539/5/07-6016 від 19.12.2011 року та
листа Державної прикордонної служби
України від 18.01.2012 року із зазначенням
інформації про перетин Державного
кордону, оскільки жодним чином не
підтверджують правомірності висновків
акту перевірки позивача та прийняття
спірного податкового повідомлення -
рішення.

Інших належних та допустимих доказів
порушення позивачем вимог податкового
законодавства, в грудні 2010 року
відповідачем не надано.

Апелянт також вказує про нікчемність
правочину, укладених між позивачем та
ТОВ «Росаріо», посилаючись на те, що у
згаданого підприємства відсутня
матеріально-технічна база, виробничі
потужності, транспортні засоби для
надання відповідних послуг, трудові
ресурси. Проте наведене відхиляється
колегією суддів, оскільки наявність чи
відсутність матеріально-технічної
бази, трудових ресурсів не є
самостійними правовими підставами для
визнання правочину нікчемним,
виключення з податкового кредиту суму
податку на додану вартість.

Також безпідставними є висновки
податкового органу щодо нікчемності
укладених між позивачем та його
контрагентами правочинів, оскільки
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК України,
згідно якої правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини
спрямовані на використання всупереч
Закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст.14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим, вилучених з обігу або обмежених
в обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Дана позиція викладена у Постанові
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом, а не актом
перевірки, які б факти в цьому акті не
були відображені. Вказані відповідачем
в акті перевірки висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.
Відтак, одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати правочини нікчемними.

З огляду на припис зазначеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків відмовлено у
наданні податкових вигод, зокрема, яким
платнику податків збільшено суму
грошового зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є протиправним і
підлягає скасуванню, оскільки
відповідачем не підтверджено
належними та допустимими доказами
порушення позивачем вимог п. 1.7. ст. 1, п.
7.2., п.п. 7.4.1., п.п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», відповідно відсутні
підстави застосування до позивача
відповідальності встановленої п. 123.1.
ст. 123 Податкового кодексу України в
частині застосування штрафних
(фінансових) санкцій.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1
ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013 року у справі № 813/3397/13-а – без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя

В.М. Каралюс

суддя
В.С. Затолочний

суддя

З.М. Матковська

Повний текст ухвали виготовлений 20.05.2014