Справа № 2-а-406/09/1806
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2009-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2009 р. Справа № 2-а-406/09/1806Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Філатова Ю.М.

Суддів: Водолажської Н.С. , Гуцала М.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Ковпаківському районі м. Суми
на постанову Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23.01.2009р. по справі №
2-а-406/09/1806

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Ковпаківському районі м. Суми

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Ковпаківського
районного суду м. Суми з позовом, в
якому просив суд відновити пропущений
строк для звернення до суду,
зобов'язати відповідача нарахувати на
його користь недоплачену, як дитині
війни, щомісячну державну соціальну
допомогу за 2006-2008 роки в сумі 3400,3 грн.

Постановою Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23.01.2009 року зазначений
адміністративний позов задоволено.

Визнані дії відповідача
неправомірними щодо невиплати
позивачу надбавок у відповідності до
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» в 2006 -2007 році, та їх
виплати у 2008 році у розмірі, меншому,
ніж визначено цим законом.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Ковпаківському районі
м. Суми нарахувати позивачу за 2006-2007
роки, донарахувати за 2008 рік та
здійснити виплату позивачеві надбавки
у відповідності до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Відповідач, УПФУ в Ковпаківському
районі м. Суми, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушено норми
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що задовольняючи позов, суд
першої інстанції не врахував, що на
законодавчому рівні не вирішено
питання щодо визначення величини
мінімального розміру пенсії за віком,
що повинна застосовуватися для
обчислення підвищення пенсій згідно зі
ст. 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни". Крім того, Законом
України № 2195-IV передбачено, що
фінансування виплат за цим Законом
проводиться із державного бюджету
України, а не із бюджету Пенсійного
фонду України.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач відповідно до ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни"від 18.11.2004 № 2195-IV, має право на
отримання державної соціальної
грошової допомоги в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Відповідач не здійснює позивачу
зазначені виплати, посилаючись на
відсутність у нього коштів на ці
виплати та на невизначеність
розрахункової величини (мінімальної
пенсії за віком) для розрахунку
підвищень до пенсії категорії
громадян, які мають статус дітей війни.

Задовльняючи позовні вимоги за 2006 -2008
роки суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до ст. 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України, (а саме, в умовах
воєнного або надзвичайного стану на
певний строк), то дії Управління
Пенсійного фонду України в
Ковпаківському районі м. Суми щодо
невиплати позивачеві надбавок у
відповідності до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»в
2006-2007 році, та їх виплати у 2008 році у
розмірі меншому, ніж визначено цим
законом є неправомірними.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 № 2195-IV, фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Законом України "Про Державний бюджет
на 2006 рік" від 20.12.2005 року дію ст.6
зазначеного Закону на 2006 рік було
зупинено.

Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2006 рік" від 19.01.2006 року до
статті 110 Закону України "Про Державний
бюджет на 2006 рік" було внесено зміни,
якими встановлено, що пільги дітям
війни, передбачені ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"у 2006
році запроваджуються поетапно, за
результатами виконання бюджету у
першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" запроваджені не були.

Закони України "Про Державний бюджет
України на 2006 рік" від 20.12.2005 року та "Про
внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2006 рік" від
19.01.2006 року неконституційними не
визнані та діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до
вищезазначених законів, у відповідача
не було підстав нараховувати та
сплачувати позивачеві доплату до
пенсії, передбачену ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
оскільки до 19.01.2006 року її дію було
зупинено, а потім передбачені нею
виплати не запроваджені.

Отже, суд прийшов до невірного
висновку, щодо задоволення позову за
період з 2006 року по 09.07.2007 року.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
Рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007, яким визнано
неконституційним положення п. 12 ст. 71
Закону України «Про Державний бюджет
на 2007 рік»щодо зупинення на 2007 рік дії
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»від 18.11.2004 року №
2195-IV та рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008,
яким визнано неконституційним
положення п. 41 розділу 2 Закону України
«Про Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
застосування до спірних правовідносин
зазначених рішень Конституційного
Суду України, виходячи з наступного.

Рішення Конституційного Суду України у
цій справі мають преюдиціальне
значення для судів загальної
юрисдикції при розгляді ними позовів у
зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на території
України, остаточним і не може бути
оскаржене.

Між тим, колегія суддів, вважає, що суд
дійшов помилкового висновку щодо
періоду застосування цих рішень
Конституційного Суду України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином, відповідач повинен був
нараховувати та сплачувати позивачу
доплату до пенсії, передбачену ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»від 18.11.2004 № 2195-IV з 09 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня
2008 року, тобто з моменту ухвалення
Конституційним Судом України рішення
щодо неконституційності пункту 12
статті 71 Закону України «Про державний
бюджет України»та п. 41 розділу 2 Закону
України «Про Державний бюджет на 2008 рік
та про внесення мін до деяких
законодавчих актів України», ці норми
втратили чинність та не підлягали
застосуванню.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи
допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню, з прийняттям нового
рішення про часткове задоволення
позову.

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги з наступних
підстав.

Посилання відповідача на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права через
неврахування законодавчої
неврегульованості питання щодо
механізму виплати пенсії відповідно до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»від 18.11.2004 № 2195-IV, колегія
суддів вважає хибними з таких підстав.

Відповідно до статті 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
в частині неврегульованості на
законодавчому рівні порядку
здійснення доплат особам, які мають
статус дітей війни не може бути
підставою для не здійснення таких
виплат або відмови в задоволенні
позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про
неможливість застосування до спірних
правовідносин ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»від 09.07.2003 № 1058-IV, колегія
суддів зазначає наступне.

Позивач відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»від 18.11.2004 № 2195-IV має право на
отримання доплати до пенсії у розмірі
30% мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»від 09.07.2003 № 1058-IV, іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів,
не погоджується з доводами відповідача
про те, що, мінімальний розмір пенсії за
віком, встановлений абзацом 1 частини 1
статті 28 зазначеного Закону,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим Законом,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії, встановленої
ст. 46 Конституції України та права на
отримання доплати до пенсії,
передбаченої ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»від
18.11.2004 № 2195-IV.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії
особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності до Положення Про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 01.03.2002
року за №121/2001 і здійснює свої
повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
обов'язок по нарахуванню та виплаті
доплати до пенсії позивача,
передбаченої ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни"
покладено на відповідача, за місцем
проживання позивача.

Крім того, колегія суддів, вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії.

Статтею 22 Конституції України
визначено, що конституційні права і
свободи гарантуються. Таким чином,
держава взяла на себе зобов'язання
забезпечити реалізацію громадянами
своїх конституційних прав.

За змістом ч.1 ст.46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Законом України «Про соціальний захист
дітей війни»реалізовано конституційне
право на соціальний захист громадян,
які мають статус «дитини війни», серед
яких їм надано право на отримання 30%
доплати до пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого Указом
Президента України від 01.03.2002 року за
№121/2001 Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного Положення на
Пенсійний фонд України покладено
обов'язок щодо:

- щодо призначення пенсії;

- підготовки документів для її
виплати;

- забезпечення своєчасного і в
повному обсязі фінансування та виплату
пенсій.

Пунктом 1.1 Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002
року за №8-2 управління Пенсійного
фонду України у районах, містах і
районах у містах є органами Пенсійного
фонду України, підвідомчими відповідно
головним управлінням цього фонду в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему
органів Пенсійного фонду України та
мають завданням забезпечення
призначення та виплати пенсії.

Отже, обов'язок по нарахуванню та
виплаті доплати до пенсії, яка
передбачена Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»,
покладено саме на органи Пенсійного
фонду України.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади -Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Виходячи із системного аналізу
приписів Конституції України та
наведених нормативно-правових актів,
колегія суддів, вважає безпідставними
посилання відповідача на відсутність
коштів як на обґрунтування
правомірності невиконання своїх
зобов'язань перед позивачем.

Крім того, відповідачем в порушення ч.2
ст.71 КАС України не доведено та не
надано суду доказів щодо вчинення
будь-яких дій для забезпечення
виконання покладеного на нього
обов'язку щодо нарахування та виплати
позивачу доплати до пенсії у розмірі 30%
від мінімальної пенсії за віком.

Отже, відсутність коштів у
відповідача, який не вчинив жодної дії
щодо їх отримання для забезпечення
виконання своїх зобов'язань або
невиконання іншим органом виконавчої
влади свого обов'язку щодо виділення
коштів на здійснення позивачу виплат,
гарантованих йому Конституцією
України, не є підставою для відмови в
задоволенні позову та визнання
правомірними дій або бездіяльності
відповідача.

Щодо доводів відповідача про
пропущення позивачем строку звернення
до адміністративного суду з позовом,
колегія суддів вважає їх
безпідставними виходячи з такого.
Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування»на нараховані
суми пенсії, що не отримані з вини
органу, що призначає і виплачує пенсію,
виплачується за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, колегія суддів, не вбачає
пропущення позивачем строку звернення
до суду за захистом свого права щодо
отримання доплати до пенсії,
передбаченої ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що рішення суду першої інстанції через
порушення ним норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
ухвалення неправильного рішення,
підлягає скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198,
п. 4 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, , 205, 207, 209, 254
Кодексу адміністративного
судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Ковпаківському районі м. Суми
-задовольнити частково.

Постанову Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23.01.2009 року по справі №
2-а-406/09 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Ковпаківському районі м. Суми
про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії - задовольнити
частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Ковпаківському районі
м. Суми нарахувати ОСОБА_1 доплату до
пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», за
період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року та за 2008 рік з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2008 року.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача витрати зі сплати
судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Філатов Ю.М.Судді
Водолажська Н.С. Гуцал М.І.