Справа № 623/701/14-а
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 р.Справа № 623/701/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 28.03.2014р. по справі №
623/701/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Ізюмської міської
ради Харківської області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Ізюмської міської ради Харківської
області в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії
Управління праці та соціального
захисту населення Ізюмської міської
ради Харківської області щодо відмови
по перерахуванню, нарахуванню та
виплаті щорічної разової допомоги на
оздоровлення позивачу як інваліду 2
групи - 5 (п`яти) мінімальних заробітних
плат згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 48 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за 2013 рік;

- зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Ізюмської міської ради Харківської
області здійснити перерахунок і
виплату належної йому щорічної разової
грошової допомоги на оздоровлення за
2013 рік згідно абз. 2 ч. 4 ст. 48 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Постановою Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 23.03.2014 р.
відмовлено в задоволенні позову.

Позивач не погодившись з рішенням суду
першої інстанції подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, а також на доводи
та обставини, викладені в апеляційній
скарзі.

Колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
позивач є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи (
категорія 1), що підтверджується
ксерокопією посвідчення серії НОМЕР_2,
вкладкою до нього( а.с.4).

ОСОБА_1 згідно копії посвідчення серії
НОМЕР_1 є інвалідом ІІ групи (а.с.5).

Згідно повідомлення відповідача
позивачеві 12.01.2013 року виплачена
щорічна допомога на оздоровлення за 2013
рік в сумі 120 грн. в межах фінансування з
Державного бюджету (а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що дії відповідача при наданні
одноразової грошової допомоги на
оздоровлення за 2013 рік правомірні, а
тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають, оскільки
відповідач діяв в межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до положень Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначення
порядку та розмірів соціальних виплат,
віднесено до віддання Кабінету
Міністрів України.

Згідно пункту 4 Прикінцевих положень
Закону України « Про Державний бюджет
України на 2013 рік» установлено, що у 2013
році норми і положення статей
20,21,22,23,30,31,37,39,48,50,51,52,54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
застосовуються в порядку та розмірах
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2013
рік.

Відповідно до ст. 95 Конституції України
бюджетна система України будується на
засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; виключно
законом про Державний бюджет України
визначаються будь - які видатки держави
на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків;
держава прагне до збалансованості
бюджету України.

Метою і особливістю закону про
Державний бюджет України є
забезпечення належних умов для
реалізації положень інших законів
України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед
громадянами, спрямовані на їх
соціальний захист, у тому числі й
надання пільг, компенсацій і гарантій
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп 2007 у справі про
соціальні гарантії).

Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31
грудня, а за особливих обставин - на
інший період (стаття 96 Конституції
України).

У Рішенні від 27 листопада 2008 року №
26-рп/2008 Конституційний Суд України
вказав, що положення частини третьої
статті 95 Конституції України щодо
прагнення держави до збалансованості
бюджету України у системному зв'язку з
положеннями частини другої цієї
статті, статті 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших
нормативно-правових актів, які можуть
вплинути на доходну та видаткову
частини бюджету, дотримуватися
рівномірного співвідношення між ними.

З огляду на зазначене Конституційний
Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011 визнав принцип
збалансованості бюджету як один із
визначальних поряд з принципами
справедливості та пропорційності (
розмірності) у діяльності органів
державної влади, зокрема, в процесі
підготовки, прийняття та виконання
державного бюджету на поточний рік.

Отже, Верховна Рада України, ухваливши
ці закони та визначивши Кабінет
Міністрів України державним органом,
який повинен забезпечувати реалізацію
встановлених законами України
соціальних прав громадян, надала право
Кабінету Міністрів України визначати
порядок та розміри соціальних виплат
виходячи з наявних фінансових
можливостей бюджету, що за висновком
Конституційного Суду України,
викладеному в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, узгоджується з
функціями Уряду, визначеними у статті
116 Конституції України.

Таким чином, розміри соціальних виплат
залежать від соціально-економічних
можливостей держави та повинні
надаватися в порядку й розмірах,
передбачених відповідними
нормативними актами - законами України
«Про Державний бюджет» і постановами
Кабінету Міністрів України № 256, № 879.

На залежність розмірів соціальних
виплат і соціальних послуг від
фінансових можливостей держави вказав
Конституційний Суд України й у своїх
рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001
та від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

Аналогічні положення відображені у
статті 22 Загальної декларації прав
людини, згідно з якою кожна людина як
член суспільства має право на
соціальне забезпечення, здійснення
необхідних для підтримання її
гідності, вільного розвитку її особи
прав у економічній, соціальній і
культурній галузях за допомогою
національних зусиль і міжнародного
співробітництва та відповідно до
структури і ресурсів кожної держави; а
також у Міжнародному пакті про
економічні, соціальні і культурні
права 1966 року, який встановлює
загальний обов'язок держав
забезпечувати здійснення цих прав у
максимальних межах наявних ресурсів
(стаття 2).

У рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
«Ейрі проти Ірландії» Європейський Суд
з прав людини констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат (рішення
Європейського суду з прав людини» від
12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан
Асмудсон проти Ісландії).

Відтак, як зазначив Конституційний Суд
України в Рішенні від 26 грудня 2011 року
№ 20-рп/2011, одним із визначальних
елементів у регулюванні суспільних
відносин у соціальній сфері є
додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу
верховенства права, як пропорційності
(розмірності) Конституційний Суд
України зазначив, що передбачені
законами соціально-економічні права не
є абсолютними, а оскільки держава
зобов'язана регулювати економічні
процеси, встановлювати й застосовувати
справедливі та ефективні форми
перерозподілу суспільного доходу з
метою забезпечення добробуту всіх
громадян, то механізм реалізації цих
прав може бути змінений державною,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження справедливого
балансу між інтересами окремих осіб і
інтересами всього суспільства.

Принцип збалансованості інтересів
людини з інтересами суспільства
сформульовано й у практиці
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «Сорінг проти Сполученого
Королівства» у рішенні від 7 липня 1989
року Суд зазначив, що Конвенція про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року «спрямована на пошук
справедливого співвідношення між
потребами, пов'язаними з інтересами
суспільства в цілому, і вимогами
захисту основних прав людини». У
рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі
«Ріс проти Сполученого Королівства»
цей Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи
існує позитивне зобов'язання стосовно
людини, «належить врахувати
справедливий баланс, який має бути
встановлений між інтересами всього
суспільства й інтересами окремої
людини».

За таких обставин, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 28.03.2014р. по
справі № 623/701/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калитка
О.М.Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О.
Кононенко З.О.