Справа № 826/3269/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2014 року № 826/3269/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління служби безпеки
України у Вінницькій області, треті
особи Головний центр обробки
інформації Державної прикордонної
служби України, Адміністрація
Державної прикордонної служби України
про визнання протиправними дій,
визнання протиправним та скасування
рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту
також - позивач) з позовом до Управління
служби безпеки України у Вінницькій
області (надалі також - відповідач),
треті особи Головний центр обробки
інформації Державної прикордонної
служби України, Адміністрація
Державної прикордонної служби України,
в якому просив:

- визнати протиправними дії
Управління служби безпеки України у
Вінницькій області щодо прийняття
рішення щодо заборони в'їзду в Україну
терміном на 5 років ОСОБА_1;

- визнати протиправним та
скасувати рішення Управління служби
безпеки України у Вінницькій області
щодо заборони в'їзду в Україну терміном
на 5 років ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач
покликався на те, що оскільки він на
даний час перебуває у цивільному шлюбі
з громадянкою ОСОБА_2, спірне рішення
обмежує право позивача на сім'ю,
спілкування з дитиною ОСОБА_3 та
дружиною, ведення спільного побуту.
Позов просив задовольнити у повному
обсязі.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.

Треті особи позиції щодо заявленого
позову не виклали.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справи у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
про наступне.

Матеріалами справи встановлено,
що 25 лютого 2013 року, старшим
оперуповноваженим 1 сектору відділу
контррозвідки УСБУ у Вінницькій
області винесено постанову про
заборону в'їзду в Україну громадянину
Республіки Польщі ОСОБА_1 строком на 5
років, погоджену начальниками 1 сектору
і відділу контррозвідки та затверджену
першим заступником начальника УСБУ у
Вінницькій області.

Також, 25 лютого 2013 року, першим
заступником начальника УСБУ у
Вінницькій області за № 53/2-852 дек
направлено доручення до Державної
прикордонної служби України для
виконання постанови про заборону
в'їзду в Україну.

В ході судового розгляду справи
підтверджено, що підставою для
винесення постанови про заборону
в'їзду в Україну громадянину
Республіки Польщі ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець м. Добєгнєв) стала отримана
в установленому законом порядку (в ході
здійснення пошукових
контррозвідувальних заходів в
міграційній сфері) та перевірена
інформація про вчинення вказаним
іноземцем дій, які суперечать
інтересам забезпечення безпеки
України.

Так, за результатами перевірки
отриманої інформації підтверджений
факт незаконного документування
ОСОБА_1 паспортами громадянина України
серії НОМЕР_1 (виданий Монастирським РВ
УМВСУ в Тернопільській області 05.05.2009р.)
та громадянина України для виїзду за
кордон серії НОМЕР_2 (виданий СГІРФО
Бучацького РВ УМВСУ в Тернопільській
області 08.12.2010р.), а також використання
вказаних документів у повсякденному
житті, що підтверджується висновком
службової перевірки від 21.08.2012р.,
затвердженим т.в.о. начальника ВГІРФО
УМВСУ в Тернопільській області.

Разом з тим, встановлено, що
Прокуратурою Тернопільської області
по даному факту проводиться досудове
розслідування у кримінальному
провадженні №0000005 стосовно
колишнього начальника (ОСОБА_4) та інших
службових осіб Монастирського РВ УМВСУ
в Тернопільській області за ознаками
злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК
України.

Відповідно до п. 1 Положення про
паспорт громадянина України,
затвердженого Постановою Верховної
Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII,
паспорт громадянина України є
документом, що посвідчує особу
власника та підтверджує громадянство
України. Паспорт є дійсним для
укладання цивільно-правових угод,
здійснення банківських операцій,
оформлення доручень іншим особам для
представництва перед третьою особою
лише на території України, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
України.

Згідно з п. 2 Положення про паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, затвердженого Постановою
Верховної Ради України від 26.06.1992 року
№ 2503-XII, паспорт - це документ, що
посвідчує особу громадянина України
під час перетинання ним державного
кордону України та перебування за
кордоном.

Як встановлено абз. 2 п. 3
зазначеного Положення паспорт
оформляється: громадянам України, що
досягай 18-річного віку і постійно
проживають в Україні, - за їх особистим
зверненням або зверненням законних
представників таких громадян щодо
одержання паспорта до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
громадянства, за місцем проживання.

При цьому, стаття 1 Закону України
«Про громадянство України» визначає
наступні поняття: громадянство України
- правовий зв'язок між фізичною особою і
Україною, що знаходить свій вияв у їх
взаємних правах та обов'язках;
громадянин України - особа, яка набула
громадянство України в порядку,
передбаченому законами України та
міжнародними договорами України;
іноземець - особа, яка не перебуває в
громадянстві України і є громадянином
(підданим) іншої держави або держав;
реєстрація громадянства України -
внесення запису про набуття особою
громадянства України спеціально
уповноваженим на те органом у
відповідні облікові документи.

Пункт 1 ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про громадянство України» передбачає,
що Президент України приймає рішення і
видає укази відповідно до Конституції
України і цього Закону про прийняття до
громадянства України і про припинення
громадянства України.

Вжитими відповідачем
перевірочними заходами встановлено, що
з заявою про прийняття до громадянства
України ОСОБА_1 до органів УДМСУ в
Тернопільській області не звертався.
Відповідно, Указ Президента України
щодо прийняття його до громадянства
України не видавався. Як наслідок,
позивач не мав законних підстав бути
документованим паспортом громадянина
України.

Таким чином, зважаючи на
довготривале проживання ОСОБА_1 (згідно
з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» він є іноземцем) на
території України без відповідних
документів, згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1
вказаного Закону він є нелегальним
мігрантом (іноземець або особа без
громадянства, які законно прибули в
Україну, але після закінчення
визначеного їм терміну перебування
втратили підстави для подальшого
перебування та ухиляються від виїзду з
України).

Крім того, в результаті перевірки
відповідачем ОСОБА_1 за обліками НЦБ
Інтерполу встановлено, що з 16.03.2009р. він
знаходиться у міжнародному розшуку,
про що свідчить «червона картка»
виставлена МОКП Інтерполу.

При цьому, ініціатором розшуку є
районна прокуратура м. Слуцька
Республіки Польща, яка розслідує
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_1 в скоєнні злочинів,
передбачених параграфом 1 ст. 209,
параграфом 2 ст. 284, параграфом 1 ст. 286 КК
Республіки Польща.

Постановою районного суду м.
Слуцька від 09.09.2008р. щодо ОСОБА_1 обрано
міру запобіжного заходу у вигляді
тимчасового взяття під варту та 11.09.2008р.
розпорядженням прокурора районної
прокуратури оголошено його розшук,
(інкриміновані ОСОБА_1 злочини за
законодавством України відповідають ч.
2,3,4 ст. 190, ч. 2, 3,4,5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК
України та, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК
України, є тяжкими злочинами).

На підставі подання заступника
прокурора Вінницької області Хряпи
О.В., 18.10.2012р. Вінницьким міським судом
Вінницької області винесено постанову
про застосування до громадянина
Республіки Польщі ОСОБА_1
екстрадиційного арешту до вирішення
Генеральною прокуратурою України
питання про його видачу та фактичної
передачі до Республіки Польщі.

17.10.2013р. ОСОБА_1 звільнено із під
варти на підставі ст. 20 Закону України
«Про попереднє ув'язнення» та ч. 10 ст. 584
КПК України у зв'язку із закінченням
максимального строку екстрадиційного
арешту - 12 місяців.

Відповідно до рішення Державної
міграційної служби від 15.03.2013р. № 135
ОСОБА_1 не визнано біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
(позов ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України щодо скасування
зазначеного рішення 25 червня 2013 року
Вінницьким окружним адміністративним
судом залишений без задоволення,
справа № 802/1906/13-а).

За таких обставин, суд приймаючи
до уваги обвинувачення ОСОБА_1
іноземними правоохоронними органами у
вчиненні низки тяжких злочинів, його
дії, спрямовані на самовільне
віднесення себе до громадянства
України шляхом незаконного отримання і
подальшого використання паспорта
громадянина України, прийшов до
висновку про те, що вищевказані дії
позивача суперечили інтересам
забезпечення безпеки України у
міграційній сфері, підривали авторитет
органів виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
громадянства та могли нанести шкоду
законним інтересам держави та правам
громадян України.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо
правомірності спірного рішення, суд
виходив із наступного.

Порядок прийняття органами Служби
безпеки України рішень про заборону
в'їзду в Україну іноземцям визначений
Інструкцією про порядок прийняття
Службою безпеки України рішень про
заборону в'їзду в Україну іноземцям та
особам без громадянства, затвердженою
наказом СБУ від 01.06.2009р. № 344 (далі -
Інструкція).

Відповідно до п. 2 Інструкції,
рішення про заборону в'їзду в Україну
особі (далі - рішення про заборону
в'їзду) приймається в інтересах
забезпечення безпеки України у разі,
якщо є наявність достатньої
інформації, отриманої в установленому
законом порядку, про факт вчинення нею
суспільно небезпечного діяння,
незалежно від території його вчинення,
яке суперечить інтересам забезпечення
безпеки України, попередження,
виявлення, припинення та розкриття
якого віднесено до компетенції СБ
України.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
Службу безпеки України», національна
безпека - це захищеність життєво
важливих інтересів людини і
громадянина, суспільства і держави, за
якої забезпечуються сталий розвиток
суспільства, своєчасне виявлення,
запобігання і нейтралізація реальних
та потенційних загроз національним
інтересам.

Статтею 3 зазначеного Закону
визначено, що об'єктом національної
безпеки є держава - її конституційний
лад, суверенітет, територіальна
цілісність і недоторканість.

За змістом положень ст. 7
вищезгаданого Закону, на сучасному
етапі основними реальними та
потенційними загрозами національній
безпеці України, стабільності в
суспільстві є загроза посягань з боку
окремих груп та осіб на державний
суверенітет, територіальну цілісність,
економічний, науково-технічний і
оборонний потенціал України, права і
обов'язки громадян.

Стаття 2 Закону України «Про Службу
безпеки України» констатує, що на СБУ
покладається у межах визначеної
законодавством компетенції захист
державного суверенітету,
конституційного ладу, територіальної
цілісності, економічного,
науково-технічного і оборонного
потенціалу України, законних інтересів
держави та прав громадян від
розвідувально-підривної діяльності
іноземних спеціальних служб, посягань
з боку окремих організацій, груп та
осіб, а також забезпечення охорони
державної таємниці.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» від 22.09.2011
року № 3773-VІ (а не абз. 1 п. 1, як зазначено
в позовній заяві представника позивача
ОСОБА_5, який посилається на стару
редакцію Закону від 04.02.1994 року):
іноземець - особа, яка не перебуває у
громадянстві України і є громадянином
(підданим) іншої держави або держав.

При цьому п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» (надалі - Закон № 3773-VІ)
визначає термін «нелегальний мігрант»
- іноземець або особа без громадянства,
які перетнули державний кордон поза
пунктами пропуску або в пунктах
пропуску, але з уникненням
прикордонного контролю і невідкладно
не звернулися із заявою про надання
статусу біженця чи отримання притулку
в Україні, а також іноземець або особа
без громадянства, які законно прибули в
Україну, але після закінчення
визначеного їм терміну перебування
втратили підстави для подальшого
перебування та ухиляються від виїзду з
України.

Засади правового статусу іноземців та
осіб без громадянства визначає ст. 3
Закону № 3773-VІ, згідно якої іноземці та
особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, користуються тими самими
правами і свободами, а також несуть
такі самі обов'язки, як і громадяни
України, за винятками, встановленими
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України. Іноземці та особи
без громадянства, які перебувають під
юрисдикцією України, незалежно від
законності їх перебування, мають право
на визнання їх правосуб'єктності та
основних прав і свобод людини. Іноземці
та особи без громадянства зобов'язані
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, інших
нормативно-правових актів, не посягати
на права і свободи, честь і гідність
інших людей, інтереси суспільства та
держави.

Відповідно до ст. 9 Закону № 3773-VІ,
іноземці та особи без громадянства
в'їжджають в Україну за наявності
визначеного цим Законом чи міжнародним
договором України паспортного
документа та одержаної у встановленому
порядку візи, якщо інше не передбачено
законодавством чи міжнародними
договорами України. Це правило не
поширюється на іноземців та осіб без
громадянства, які перетинають
державний кордон України з метою
визнання їх біженцями або особами, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту чи отримання
притулку. Іноземці та особи без
громадянства під час проходження
прикордонного контролю у пунктах
пропуску через державний кордон
зобов'язані подати свої біометричні
дані для їх фіксації. Строк перебування
іноземців та осіб без громадянства в
Україні встановлюється візою,
законодавством України чи міжнародним
договором України.

Ст. 13 Закону 3773-VІ, визначає
підстави для заборони в'їзду: в'їзд в
Україну іноземцю або особі без
громадянства не дозволяється: в
інтересах забезпечення національної
безпеки України або охорони
громадського порядку; якщо це
необхідно для охорони здоров'я, захисту
прав і законних інтересів громадян
України та інших осіб, які проживають в
Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в
Україну така особа подала про себе
завідомо неправдиві відомості або
підроблені документи; якщо паспортний
документ такої особи, віза підроблені,
зіпсовані чи не відповідають
установленому зразку або належать
іншій особі; якщо така особа порушила у
пункті пропуску через державний кордон
України правила перетинання
державного кордону України, митні
правила, санітарні норми чи правила або
не виконала законних вимог посадових
та службових осіб органів охорони
державного кордону, органів доходів і
зборів та інших органів, що здійснюють
контроль на державному кордоні; якщо
під час попереднього перебування на
території України іноземець або особа
без громадянства не виконали рішення
суду або органів державної влади,
уповноважених накладати
адміністративні стягнення, або мають
інші не виконані майнові зобов'язання
перед державою, фізичними або
юридичними особами, включаючи
пов'язані з попереднім видворенням, у
тому числі після закінчення терміну
заборони подальшого в'їзду в Україну.

За наявності підстав, зазначених
в абзацах другому і сьомому частини
першої цієї статті, відомості про
іноземця або особу без громадянства
вносяться до бази даних осіб, яким
згідно із законодавством України не
дозволяється в'їзд в Україну або
тимчасово обмежено право виїзду з
України. Рішення про заборону в'їзду в
Україну приймається центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, Службою
безпеки України або органом охорони
державного кордону.

Разом з тим, стаття 23 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» визначає
відповідальність за правопорушення
іноземців та осіб без громадянства:
«Нелегальні мігранти та інші іноземці
та особи без громадянства, які вчинили
злочин, адміністративні або інші
правопорушення, несуть
відповідальність відповідно до
закону».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 27
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
питання стосовно видачі іноземців, які
перебувають в Україні і вчинили злочин
поза межами України, регулюється
законодавчими актами України та
міжнародними договорами України.

Зазначені положення Закону
узгоджуються з нормами міжнародного
законодавства. Так, у статті
2 (Свобода пересування) Протоколу №4
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод закріплено, що
на здійснення прав (право на свободу
пересування і свободу вибору місця
проживання) не встановлюються жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної або
громадської безпеки, для забезпечення
громадського порядку, запобігання
злочинам, для охорони здоров'я або
моралі чи з метою захисту прав і свобод
інших осіб.

Крім цього, згідно з ст. 12
Міжнародного пакту про громадянські і
політичні права (16.12.1966 р. Генеральна
Асамблея ООН) кожному, хто законно
перебуває на території будь-якої
держави, належить, у межах цієї
території, право на вільне пересування
і свобода вибору місця проживання.
Згадане право не може бути об'єктом
ніяких обмежень, крім тих, які
передбачено законом, які є необхідними
для охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Пунктом 17 Правил в'їзду іноземців
та осіб без громадянства в Україну, їх
виїзду з України і транзитного проїзду
через її територію, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.1995 № 1074, передбачено, що в'їзд в
Україну та виїзд з України не
дозволяється на підставах,
установлених статтями 25 і 26 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства». Іноземцю
може бути відмовлено з підстав,
передбачених законами України, у в'їзді
в Україну за результатами співбесіди,
яка проводиться в пункті пропуску
через державний кордон посадовою
особою Державної прикордонної служби.
Термін заборони в'їзду в Україну
встановлюється органом Служби безпеки
залежно від обставин і характеру
правопорушення від шести місяців до
п'яти років. Якщо підстави для заборони
в'їзду на територію України
продовжують існувати, цей термін може
бути продовжено зазначеним органом. У
таких випадках іноземці та особи без
громадянства передаються
представникам прикордонних органів
суміжних держав або видворяються за
межі України у порядку, встановленому
цими Правилами.
Крім того, згідно з п. 18 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні» від
25.06.2009 № 1 необхідність заборони в'їзду
в інтересах забезпечення безпеки
України або охорони громадського
порядку визначається компетентними
державними органами та має
превентивний характер, який не
потребує обов'язкової наявності
порушень законодавства особами, яким
заборонено в'їзд.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини, суд
прийшов до висновку про те, що спірне
рішення прийнято на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
чинним законодавством.

Доводи, викладені позивачем у
позовній заяві спростовані нормами
чинного законодавства та матеріалами
справи.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Керуючись положеннями статей 69-71,
94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
І.А. Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М. Данилишин