Справа № 2а-17419/12/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/800/2875/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - Опалько Л.В., Лозицької О.Л.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу державного
підприємства "Національна атомна
енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
(далі - Підприємство) та
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників на
постанову окружного адміністративного
суду м. Києва від 18.02.2013

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.12.2013

у справі № 2а-17419/12/2670

за позовом Підприємства

до окружної державної податкової
служби - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби
(далі - ДПІ)

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційних
скарг Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення від
01.12.2005 № /0, за яким Підприємству
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 2 174 337
грн. (у тому числі 1 059 584 грн. за основним
платежем та 1 114 753 грн. за штрафними
санкціями), а також податкового
повідомлення-рішення від 01.12.2005 №
/0 про зобов'язання позивача
сплатити штрафні санкції з податку на
додану вартість у сумі 65 489 541 грн.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
05.12.2012 прийняті у справі судові акти
були скасовано в частині відмови у
задоволенні позову щодо визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення від 01.12.2005 №
/0 з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції у цій
частині з метою встановлення та
надання юридичної оцінки обставинам,
покладеним податковим органом в основу
прийняття цього акта індивідуальної
дії.

За наслідками нового розгляду справи
постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.02.2013, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.12.2013,
зазначені позовні вимоги задоволено
частково; податкове
повідомлення-рішення від 01.12.2005 №
/0 визнано протиправним та
скасовано в частині визначення
позивачеві податкового зобов'язання з
ПДВ у сумі 795 348 грн. (у тому числі 654 970
грн. за основним платежем та 140 378 грн. за
штрафними санкціями); в решті позову
відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
наданої судами правової оцінки
обставин справи вимогам чинного
законодавства (зокрема, підпункту 4.2.1
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»)
Підприємство звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати ухвалені у справі
судові акти та направити судові акти на
новий розгляд до суду першої інстанції
у відповідній частині.

Відповідач також скористався правом на
касаційне оскарження судових актів зі
спору та подав касаційну скаргу, в якій
просить повністю відмовити у позові
Товариства, скасувавши судові рішення
у справі у відповідній частині
оскаржувані рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційних скарг, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
оспорюване податкове
повідомлення-рішення було прийнято за
наслідками проведення податковою
інспекцією комплексної планової
документальної перевірки дотримання
Підприємством вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.01.2002 по 31.12.2004.

Так, під час цієї перевірки податковим
органом було виявлено, зокрема,
здійснення позивачем коригування сум
податкових зобов'язань та податкового
кредиту з ПДВ по операціям з продажу
електроенергії за відсутності
документального підтвердження
існування обставин, з якими чинне
законодавство (зокрема, пункт 4.5 статті
4 Закону України «Про податок на додану
вартість») пов'язує можливість
проведення відповідного коригування.

Надаючи правову оцінку цьому епізоду,
суди зазначили, що на порушення частини
першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка встановлює обов'язок
кожної сторони довести обставини, на
яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, Підприємством не подано
будь-яких доказів на підтвердження
факту повернення електроенергії
покупцями, визнання боргу покупців
безнадійним, зміни вартості
поставленої електроенергії, тоді як
саме такі факти породжують обов'язок
платника відкоригувати податкові
зобов'язання та податковий кредит за
правилами пункту 4.5 статті 4 названого
Закону.

У той же час суди обґрунтовано
зазначили, що донарахування позивачеві
податкового зобов'язання з ПДВ по
вказаному епізоду було здійснено
податковим органом поза межами
1095-денного строку давності,
визначеного підпунктом 15.1.1 пункту 15.1
статті 15 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», а тому не може бути
визнано правомірним.

З аналогічних підстав суди не
погодилися й з правомірністю
визначення Підприємству податкового
зобов'язання з ПДВ за фактом
невключення позивачем до бази
оподаткування ПДВ вартості
імпортованих послуг за правилами
першої події, наведеними у підпункті
7.3.6 пункту 7.3 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Іншою підставою для визначення
позивачеві оспорюваної суми ПДВ став
висновок ДПІ про необхідність
включення до бази оподаткування цим
податком номінальної вартості векселя,
поставленого Підприємством в рахунок
оплати за придбані товари (роботи,
послуги).

Згідно з визначенням, що міститься у
пункті 1.19 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(та в силу вимог пункту 1.11 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» використовується і для цілей
оподаткування ПДВ), бартер (товарний
обмін) - це господарська операція, яка
передбачає проведення розрахунків за
товари (роботи, послуги) у будь-якій
формі, іншій, ніж грошова, включаючи
будь-які види заліку та погашення
взаємної заборгованості, в результаті
яких не передбачається зарахування
коштів на рахунки продавця для
компенсації вартості таких товарів
(робіт, послуг).

Оскільки передача векселя (зокрема, в
порядку індосаменту), раніше
емітованого третьою особою, для
компенсації вартості придбаних
платником податку товарів чи послуг
супроводжується переходом права
власності на такий вексель, то така
операція є поставкою товару згідно з
пунктом 1.4 статті 1 Закону України "Про
податок на додану вартість".

А відтак в операціях з використанням
векселів, раніше емітованих третіми
особами, для погашення заборгованості
за придбані платником податку товари
чи послуги такі векселі виступають як
товар, що передається в межах бартерних
операцій.

На час виникнення спірних
правовідносин особливості
оподаткування податком на додану
вартість операцій з використанням
векселів визначалися пунктом 4.8 статті
4 Закону України "Про податок на додану
вартість". Відповідно до абзацу
третього цього пункту для цілей
оподаткування згідно з цим Законом
векселі (крім податкових векселів),
видані або отримані, не вважаються
засобом платежу та не змінюють суму
податкового кредиту або податкового
зобов'язання з цього податку, крім
податкових векселів.

Отже, видача векселя (крім податкового)
не супроводжується виникненням
будь-яких додаткових податкових
зобов'язань у платника податку,
зокрема, у вигляді нарахувань податку
на додану вартість на вартість векселя.
Наведене поширюється на всі векселі,
визначені у пункті 4.8 статті 4 Закону
України "Про податок на додану
вартість": векселі, видані
безпосередньо платником податку чи
емітовані третіми особами та в
подальшому передані в розрахунок за
товари чи послуги, зокрема в порядку
індосаменту. При цьому норма пункту 4.8
статті 4 вказаного Закону є спеціальною
відносно інших норм Закону, які
визначають об'єкти оподаткування
(пункт 3.1 статті 3 цього ж Закону), а
також правила оподаткування податком
на додану вартість цінних паперів
(підпункт 3.2.1 пункту 3.2 статті 3 Закону
України "Про податок на додану
вартість").

Бартерний характер операцій з
використанням векселів для
компенсації вартості придбаних
товарів чи послуг не впливає на
необхідність нарахування податкових
зобов'язань у розглядуваних операціях,
оскільки пункт 4.8 статті 4 Закону
України "Про податок на додану
вартість" не ставить у залежність
незмінність податкових зобов'язань під
час видачі (передачі) векселів від
способу розрахунків. Пункт 4.8 статті 4
Закону є імперативною нормою, яка
встановлює відсутність додаткових
податкових зобов'язань для всіх
випадків використання векселів
платниками податку, в тому числі в
межах бартерних операцій. Крім того, як
випливає зі змісту пункту 3.1 статті 3
Закону, бартерні операції не є окремим
самостійним об'єктом оподаткування, а
тому нарахування податку на додану
вартість під час здійснення таких
операцій повинно здійснюватися
залежно від того, чи оподатковується
цим податком кожна окрема поставка
товару, що відбувається в межах певної
бартерної операції.

З урахуванням викладеного суди цілком
правомірно визнали незаконним
донарахування Підприємству
податкового зобов'язання з ПДВ за
операціями з поставки позивачем
векселів в рахунок оплати за придбані
товари до часу погашення таких
векселів.

З огляду на документальне
підтвердження доводів податкового
органу про включення позивачем до
податкового кредиту ПДВ у сумі 2533,07 грн.
за податковою накладною, виданою
постачальником іншій юридичній особі з
невизначеним податковим номером, суди,
керуючись положеннями підпункту 7.2.1
пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість», цілком вмотивовано не
визнали право Підприємство на
податковий кредит у вказаній сумі та
обґрунтовано відмовили у задоволенні
позову в цій частині.

Попередні судові інстанції також
правомірно погодилися з висновком ДПІ
про заниження позивачем бази
оподаткування ПДВ на 49,80 грн. за
операцією з надання послуг з оренди
приміщення відкритому акціонерному
товариству «Трест
Південзахідтрансбуд» та на 20660 грн. за
наслідками реалізації худоби
Шепетівському м'ясокомбінату; адже
доказів на спростування вказаних
висновків позивачем не представлено.

За даних обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів про
необхідність часткового задоволення
розглядуваних позовних вимог.

Доводи касаційних скарг не
спростовують висновки судів, покладені
в основу прийнятті оскаржуваних
судових рішень зі спору. Ці доводи є, по
суті, відтворенням правової позиції
учасників спору; вони були розглянуті
судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи та отримали
належну юридичну оцінку. Підстави для
їх переоцінки у суду касаційної
інстанції відсутні в силу вимог статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги державного
підприємства "Національна атомна
енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
та Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центрального
офісу з обслуговування великих
платників залишити без задоволення.

2. Постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.02.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 у справі № 2а-17419/12/2670
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України в
порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько