Справа № 810/885/14-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
Справа: № 810/885/14-а

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Федотова І.В.,
Ісаєнко Ю.А.,

за участю секретаря Бабенка
Д.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду в
місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_3 про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області ( далі
- відповідач ), третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_3 про визнання неправомірним та
скасування розпорядження відповідача
від 22.07.2002 року № 264 «Про надання
дозволу на дарування 1/3 частини
квартири малолітньому ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1».

Київський окружний адміністративний
суд своєю постановою від 14 березня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмовив.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
зазначену постанову суду та ухвалити
нову, якою задовольнити позовні вимоги,
так як, на його думку, зазначену
постанову суду прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Заслухавши суддю доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, 18
травня 2002 року між позивачем і ОСОБА_3
укладено шлюб, який було ними розірвано
12 грудня 2011 року.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є спільною дитиною
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У період шлюбу родина проживала в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, придбаній
під час перебування подружжя у шлюбі.

25 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
органу опіки та піклування Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області із заявою про
надання дозволу на дарування своєму
малолітньому сину 1/3 частини квартири,
яка належить їй на праві власності та
розташована за адресою: АДРЕСА_2 і на
подальшу реєстрацію дитини за вказаною
адресою.

03 липня 2013 року за результатами
розгляду вказаної заяви ОСОБА_3
комісією з питань захисту прав дитини
Обухівської районної державної
адміністрації було прийнято рішення
про надання ОСОБА_3 дозволу на
дарування її малолітньому сину ОСОБА_4
1/3 частини квартири, належної заявниці
на праві приватної власності та
розташованої за адресою: АДРЕСА_2, та на
здійснення реєстрації дитини в цій
квартирі.

22 липня 2013 року відповідачем на
підставі заяви ОСОБА_3 про надання
дозволу на дарування своєму
малолітньому сину 1/3 частини квартири
та дозволу комісії з питань захисту
прав дитини Обухівської районної
державної адміністрації на вчинення
таких дій було прийнято розпорядження
від 22.07.2002 року № 264 «Про надання
дозволу на дарування 1/3 частини
квартири малолітньому ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1».

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Конвенцією «Про
права дитини», яка схвалена резолюцією
44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від
20.11.1989 року № 44/25 та ратифікована
постановою Верховної Ради України від
27.02.1991 року № 798-ХІІ ( далі - Конвенція ),
Сімейним кодексом України ( далі - СК
України ), нормами Законів України «Про
охорону дитинства» ( далі - Закон № 2402-III
), «Про місцеві державні адміністрації»
( далі - Закон № 586-XIV ),.Порядком
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 24.09.2008 року № 866 ( далі - Порядок № 866
).

Так, відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У статті 3 Конвенції закріплено, що в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 17 Закону № 2402-III передбачено, що
батьки не мають права без дозволу
органу опіки і опікування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від тих, що
належать дитині майнових прав,
здійснювати розділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
поручительством, видавати письмові
зобов'язання.

Аналогічна правова норма міститься у
статті 177 СК України.

Згідно зі статтею 18 Закону № 2402-III,
держава забезпечує право дитини на
проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Відповідно до статей 13, 23 Закону № 586-XIV,
місцеві державні адміністрації в
межах, визначених Конституцією і
законами України, здійснюють на
відповідних територіях державний
контроль, зокрема, щодо науки, освіти,
культури, охорони здоров'я, фізкультури
і спорту, сім'ї, жінок, молоді та
неповнолітніх. При цьому, до відання
місцевих державних адміністрацій
належить вирішення питань щодо захисту
особистих і майнових прав та інтересів
дітей, а також вжиття інших заходів
щодо соціального захисту дітей,
віднесених до її компетенції законом.

У пункті 67 Порядку № 866 закріплено, що
дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким має
дитина надається районною, районною у
мм. Києві та Севастополі
держадміністрацією, виконавчим
органом міської, районної в місті ради
за поданням служби у справах дітей
після проведення зазначеною службою
перевірки документів за місцем
знаходження майна протягом одного
місяця з дня надходження заяви на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини лише у разі гарантування
збереження її права на житло і
оформляється рішенням, витяг з якого
видається заявникам службою у справах
дітей. Для здійснення правочинів щодо
нерухомого майна дитини батьки,
опікуни або піклувальники подають
службі у справах дітей документи,
зазначені у пункті 66 цього Порядку.
Служба у справах дітей розглядає
протягом 10 робочих днів подані
документи та з'ясовує наявність
(відсутність) обставин, що можуть бути
підставою для відмови у наданні
дозволу на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини.Рішення
районної, районної у мм. Києві та
Севастополі держадміністрації,
виконавчого органу міської, районної в
місті ради про надання дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини або відмову у його наданні
може бути оскаржено до суду.

Отже, з викладених правових норм
вбачається, що законодавством у галузі
захисту прав дітей регламентовано
обов'язок батьків при вчиненні
правочину із нерухомим майном, який
впливає на права та інтереси дитини,
звернутися до відповідного органу
опіки та піклування із заявою про
надання дозволу на вчинення такого
правочину, а також порядок надання
зазначеного дозволу із його наступним
затвердженням рішенням територіальної
державної адміністрації.

При цьому, як було встановлено судом
першої інстанції та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_3, діючи у
відповідності до пункту 67 Порядку № 866,
звернулася до органу опіки та
піклування Обухівської районної
державної адміністрації із заявою про
надання дозволу на дарування ОСОБА_4 1/3
частини квартири, додавши до цієї заяви
повний пакет документів. Задоволення
зазначеної заяви компетентним органом
опіки та піклування стало підставою
для прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта стосовно того, що
відповідач не є компетентним органом
влади, який наділений повноваженнями
щодо вирішення питань про зміну місця
реєстрації дитини, колегія суддів
вважає такими, що не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки в даному
випадку предметом спору є вирішення
питання щодо правомірності або
протиправності рішення відповідача
про надання дозволу на укладання
договору дарування в інтересах
малолітньої особи, а не щодо вчинення
реєстраційних дій шляхом зняття ОСОБА_4
з місця реєстрації за адресою батька.

Крім того, колегія суддів встановила,
що питання стосовно правомірності
зміни місця реєстрації малолітнього
ОСОБА_4 вже було предметом судового
розгляду. Так, у рішенні Обухівського
районного суду Київської області від
06.11.2013 року, залишеного без змін Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України
від 19.03.2014 року, встановлено
відсутність підстав для скасування
зняття з реєстрації ОСОБА_4 за адресою
місця проживання позивача, а також
відсутність підстав для скасування
договору дарування ОСОБА_4 1/3 частини
спірної квартири.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що оскаржуване розпорядження
прийняте компетентним органом влади на
підставі, в межах його повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, зокрема статтями 13, 17,
18, 23 Закону № 2402-III та пунктом 67 Порядку
№ 866.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову
та приходить до висновку про те, що
судом першої інстанції було повно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно визначено норми
матеріального та процесуального права,
які підлягають застосуванню, із
дотриманням вимог статті 159 КАС
України.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 14
березня 2014 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200,
205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст рішення виготовлено
28 травня 2014 року.

Головуючий суддя
Епель О.В.

Судді:
Федотов І.В.

Ісаєнко Ю.А.