Справа № 2-а-86/09/1801
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2009-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2009 р.Справа № 2-а-86/09/1801Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського
В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Білопільському районі
Сумської області на постанову
Білопільського районного суду
Сумської області від 27.01.2009р. по справі
№ 2-а-86/09/1801

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Білопільському районі
Сумської області

про про стягнення недоплаченої
щомісячної державної соціальної
допомоги дітям війни, та поноалення
пропущеного строку для звернення до
суду,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду з
вищезазначеним адміністративним
позовом. В обґрунтування позовних
вимог посилалася на те, що відповідач,
всупереч положенням ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни", не
здійснює нарахування та виплату
належного їй підвищення до пенсії, як
дитині війни.

Відповідач проти позовних вимог
заперечував, посилаючись на
відсутність протиправної
бездіяльності з його боку.

Постановою Білопільського районного
суду Сумської області від 27.01.2009 року
частково задоволено позовні вимоги
ОСОБА_1: зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в
Білопільському районі Сумської
області здійснити перерахунок пенсії
позивачу з підвищенням її на 30%
мінімальної пенсії за віком за період
часу з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, а також,
починаючи за період з 22.05.2008 року по
31.12.2008 року - з підвищенням на 20%
мінімальної пенсії за віком, виходячи з
розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування " та
провести відповідні виплати, визнавши
дії Управління Пенсійного фонду
України в Білопільському районі
Сумської області в частині відмови в
нарахуванні і виплаті коштів дітям
війни, зокрема, позивачу
неправомірними. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неврегульованість на законодавчому
рівні порядку виплати допомоги особам,
які мають статус «дитина війни»,
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм бюджетного
законодавства України та приписів ст.28
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та ст.99, 100 КАС України, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач має статус дитини війни та
відповідно до ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни" має
право на отримання державної
соціальної підтримки, а саме
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Відповідач не здійснює позивачу
виплати у відповідності до вимог
зазначеного Закону, посилаючись на
відсутність у нього коштів на такі
виплати та на невизначеність
розрахункової величини (мінімальної
пенсії за віком) для розрахунку
підвищень до пенсії категорії
громадян, які мають статус дітей війни.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
наявності у позивача права на
отримання, а у відповідача - обов'язку
щодо здійснення позивачу доплати до
пенсії, відповідно до приписів ст.6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни", з 09.07.2007 року по 31.12.2007 рік
та з 22.05.2008 року. При цьому, зазначені
висновки суду ґрунтувались на рішеннях
Конституційного Суду України від 09.07.2007
за №6-рп2007 року та від 22.05.2008 за №10-рп2008
року, якими визнано неконституційними
положення п.12 ст. 71 Закону України „Про
Державний бюджет України на 2007 рік" та
пп. 2 п.41 розділу 2 Закону України „Про
Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України".

Колегія суддів погоджується із
зазначеними висновками суду, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач у 2007 році не здійснював
позивачу доплату до пенсії ,
передбачену ст.6 Закону України " Про
соціальний захист дітей війни ", а у 2008
році, відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 28 травня 2008 р. за
№ 530, сплачував позивачу підвищення до
пенсії, як дитині війни фактично у
розмірі 10% мінімальної пенсії за віком.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152
Конституції України та дати ухвалення
рішень Конституційним Судом України,
колегія суддів погоджується з
висновками суду щодо наявності у
відповідача обов'язку нараховувати та
сплачувати позивачу доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни", з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року,
оскільки з моменту ухвалення
Конституційним Судом України рішення
щодо неконституційності пункту 12
статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік" та п.п.41
розділу 2 Закону України „Про
Державний бюджет на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України", ці норми втратили
чинність, а тому не підлягали
застосуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про
необґрунтоване застосування до
спірних правовідносин ст.28 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування ", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з
якої випливає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни".

Крім того, колегія суддів вважає
безпідставним здійснення відповідачем
позивачу доплати до пенсії з травня 2008
року, на підставі та у розмірах,
встановлених п. 8 Постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 р. за № 530
«Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», державні соціальні гарантії
дітям війни, встановлені цим Законом,
не можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачено Конституцією та законами
України.

Отже, виходячи з системного аналізу ч.2
ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни" та приписів ч.4 ст.9 КАС
України, відповідач з 22.05.2008 року не мав
підстав застосовувати постанову
Кабінету Міністрів України від 28
травня 2008 р. за № 530 та був зобов'язаний
діяти у відповідності з приписами
діючої норми ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», яка має
вищу юридичну силу ніж зазначена
постанова, нараховувати та здійснювати
позивачу доплату до пенсії у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, беручи до уваги, що
відповідач протягом 2008 року здійснював
позивачу доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», але
фактично лише у розмірі 10% від
мінімальної пенсії за віком,
враховуючи нараховану та виплачену
доплату, колегія суддів вважає
обґрунтованими висновки суду щодо
необхідності покладення на
відповідача обов'язку здійснити
позивачу за 2008 рік донарахування та
виплату підвищення до пенсії на 20%
мінімальної пенсії за віком.

Крім того, колегія суддів, вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів, як на підставу
невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені ст.46 Конституції України
та зазначеною нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи
відповідача щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу на який покладено обов'язок по
виплаті підвищення до пенсії особам,
які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності Положення „Про
Пенсійний фонд України" і здійснює свої
повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що обов'язок
по нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст.6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
управління пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Колегія суддів, звертає увагу, що
відповідно до приписів ч.2 ст.87 Закону
України «Про пенсійне
забезпечення»суми пенсії, не одержані
своєчасно з вини органу, що призначає
або виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмеження будь-яким
строком. Таким чином, на неотримані
позивачем суми доплати до пенсії
строки звернення до суду не
розповсюджуються.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно не
застосував ст.99, 100 КАС України,
враховуючи похилий вік позивача та
його необізнаність в змінах
законодавства.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
а тому не вбачає підстав для його
скасування. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Білопільському районі Сумської
області залишити без задоволення.

Постанову Білопільського районного
суду Сумської області від 27.01.2009р. по
справі № 2-а-86/09/1801 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом місяця
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бенедик А.П.Судді
Кононенко З.О. Калиновський В.А.