Справа № 552/1002/14-а
Суддя: Філатов Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 р.Справа № 552/1002/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Філатова Ю.М.

Суддів: Водолажської Н.С. , Тацій Л.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на постанову
Київського районного суду м. Полтава
від 11.03.2014р. по справі № 552/1002/14-а

за позовом ОСОБА_3

до Управління пенсійного фонду
України Київського району в м.Полтаві

про визнання дій боржника
протиправними,

ВСТАНОВИЛА:

21.02.2014 року позивач, ОСОБА_3, звернувся
до суду з позовом про визнання дій
Управління пенсійного фонду України
Київського району в м.Полтаві щодо
відмови нарахувати та виплачувати з
01.01.2014 року позивачу державної та
додаткової пенсії згідно постанов
Київського районного суду м. Полтави
від 26.03.2010 року по справам № 2а-2336/10 та №
2а-2336/10 протиправними.

Постановою Київського районного суду
м. Полтава від 11.03.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в якій просить постанову
Київського районного суду м. Полтава
від 11.03.2014 року скасувати, та прийняти
нову постанову, якою задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги посилається на прийняття судом
рішення з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Справа розглядається в порядку
письмового провадження у
відповідності до ч. 4 ст. 196, п.2 ч. 1 ст. 197
КАС України.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши
постанову суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Постановами Київського районного суду
м.Полтави від 26.03.2010 року по справам №
2а-2336/10 та № 2а-2336/10 зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України
Київського району в м.Полтаві
здійснити перерахунок додаткової
пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю
позивачу у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст.50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», виходячи із розрахунку
мінімальної пенсії за віком,
визначеною ч.1 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з застосуванням ч.3 ст.67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» на момент виплати з
урахуванням проведених виплат з 26.11.2009
року та провести відповідні виплати.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України Київського району в
м.Полтаві здійснити перерахунок пенсії
позивачу до ч.4 ст.54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком з
урахуванням ст.67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з 26.11.2009 року та провести
відповідні виплати.

Листом Управління пенсійного фонду
України Київського району в м.Полтаві
від 07.02.2014 року № 17/Ю-02 позивачу
відмовлено в перерахунку та виплаті
пенсії та роз'яснено, що з 01.01.2012 року
механізм обчислення пенсій особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи врегульовано постановою
Кабінету Міністрів України від 23.11.2011
року № 1210 « Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Вважаючи вказані дії відповідача
протиправними, позивач звернувся до
суду із даним позовом, вважає, що дії
відповідача є незаконними, порушують
його права, а тому просить визнати дії
відповідача щодо відмови нараховувати
та виплачувати йому з 01.01.2014 року
державної та додаткової пенсії згідно
постанов Київського районного суду
м.Полтави від 26.03.2010 року по справам
№2а-2335/10 та №2а-2336/10 протиправними.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що позивач є особою, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1 категорії та інвалідом ІІ
групи, захворювання пов'язаного з
виконанням обов'язків по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а)
державної пенсії; б) додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію (ст.49 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»).

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України,
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Розміри соціальних виплат залежать від
соціально-економічних можливостей
держави, проте мають забезпечувати
конституційне право кожного на
достатній життєвий рівень для себе і
своєї сім'ї, гарантоване статтею 48
Конституції України.

Статтею 63 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" встановлено, що
фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього закону здійснюється
за рахунок Державного бюджету України.

Згідно ст.62 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», роз'яснення порядку
застосування цього Закону провадиться
у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання
міністерствами та іншими центральними
та місцевими органами виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання,
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Оскільки фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених Законом "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України, при
вирішенні справи колегія суддів вважає
за необхідне враховувати норми
Бюджетного кодексу України, який
встановлює, що бюджетна система
України ґрунтується на принципі
цільового використання бюджетних
коштів - бюджетні кошти
використовуються тільки на цілі,
визначені бюджетними призначеннями та
бюджетними асигнуваннями (п. 8 ч. 1 ст. 7
Бюджетного кодексу України).

Так, згідно із положеннями п. 17 ч.1 ст.87
Бюджетного кодексу України
передбачено, що видатки на державні
програми з ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, здійснюється в порядку і в
межах обсягів призначень, передбачених
в Державному бюджеті України на
відповідні бюджетні програми.

Згідно з ч. 7 ст. 20 Бюджетного кодексу
України, за бюджетними програмами,
здійснення заходів, за якими
потребується нормативно-правового
визначення механізму використання
бюджетних коштів, головні розпорядники
коштів державного бюджету розробляють
проекти порядків використання коштів
державного бюджету та забезпечують їх
затвердження у терміни, визначені
Кабінетом Міністрів України. За
рішенням Кабінету Міністрів України
порядки використання коштів
державного бюджету затверджуються
Кабінетом Міністрів України або
головним розпорядником коштів
державного бюджету за погодженням з
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
бюджетної політики.

У пункті 2.2 рішення Конституційного
Суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 року
зазначено, що Кабінет Міністрів
України, як вищий орган у системі
органів виконавчої влади, наділений
конституційними повноваженнями
спрямовувати і координувати
діяльність міністерств, інших органів
виконавчої влади, до яких належить і
Пенсійний фонд України.

Зокрема, згідно висновків
Конституційного Суду України, одним з
визначальних елементів у регулюванні
суспільних відносин у соціальній сфері
є додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень (абзац
сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).
При цьому Конституційним Судом України
взято до уваги статтю 22 Загальної
декларації прав людини, за якою розміри
соціальних виплат і допомоги
встановлюються з урахуванням
фінансових можливостей держави.
Європейський суд з прав людини у
рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
«Ейрі проти Ірландії» констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
«Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від
12 жовтня 2004 року (абзац шостий
підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Окрім того, резолютивною частиною
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року у справі №3-рп/2012 за
конституційним поданням правління
Пенсійного фонду України щодо
офіційного тлумачення положень статті
1, частин першої, другої, третьої статті
95, частин другої статті 96, пунктів 2, 3, 6
статті 116, частин другої статті 124,
частин першої статті 129 Конституції
України, пункту 5 частини першої статті
4 Бюджетного кодексу України, пункту 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
в системному зв'язку з окремими
положеннями Конституції України
встановлено, що Кабінет Міністрів
України регулює порядок та розміри
соціальних виплат та допомоги, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

Конституційним Судом України
визначено, що однією з ознак України як
соціальної держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного Бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

У мотивувальній частині рішення, яка є
обов'язковою до виконання, зазначено,
що нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України, якими регулюються
бюджетні відносини, зокрема питання
соціального захисту за рахунок
Державного бюджету України, є
складовою частиною законодавства
відповідно до пункту 5 частини 1 статті
4 Бюджетного кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що діючим
законодавством України надано право
Кабінету Міністрів України регулювати
питання здійснення соціальних виплат
та допомоги в межах відповідних
фінансових ресурсів, шляхом прийняття
відповідних постанов, у т.ч. щодо
виплати державної та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
визначена ст. 50 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

На реалізацію вищезазначених положень
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову №1210 від 23.11.2011 року «Про
підвищення рівня соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», якою
встановлені розміри виплат особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

Станом на час розгляду справи
вищенаведена постанова КМУ України є
чинною та як наслідок, її положення
підлягають обов'язковому застосуванню.

З матеріалів справи вбачається, що при
визначенні позивачу розміру державної
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, відповідач
керувався саме положеннями
вищенаведеної постанови.

Зважаючи на вищезазначене, колегія
судів дійшла висновку, що при
нарахуванні та виплаті позивачу
державної пенсії додаткової пенсії за
шкоду заподіяну здоров'ю, відповідач
діяв на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
також з використанням повноважень з
метою, з якою ці повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено), добросовісно та
розсудливо.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
як під час розгляду справи у суді
першої інстанції так і під час її
апеляційного перегляду, не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження обґрунтованості
заявлених позовних вимог.

З огляду на встановлені під час
розгляду справи обставини, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо
необґрунтованості заявлених позовних
вимог.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів вважає, що постанова
Київського районного суду м. Полтава
від 11.03.2014 року по справі №552/1002/14-а
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Постанову Київського районного суду м.
Полтава від 11.03.2014р. по справі №
552/1002/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Філатов
Ю.М.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Тацій Л.В.