Справа № 806/286/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
Житомир справа № 806/286/14

категорія 11.5

Суддя Житомирського окружного
адміністративного суду Липа В.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Богунського
відділу державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції про скасування постанов від
19.12.2013 року №№ 27894337, 41302581,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до
адміністративного суду з позовом, у
якому просила скасувати рішення
Богунського відділу державної
виконавчої служби Житомирського
міського управління юстиції, а саме:
постанову № 27894337 про стягнення з неї
витрат на проведення виконавчих дій у
розмірі 45 524 грн. 00 коп. від 19 грудня 2013
року та постанову про відкриття
виконавчого провадження № 41302581 від 19
грудня 2013 року. Обґрунтовуючи свої
позовні вимоги позивач зазначив, що при
вчиненні виконавчих дій відповідачем
були порушені вимоги Закону України
"Про виконавче провадження" та
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 512/5 від
02.04.2012 року.

Позивач та представник позивача
просили справу розглянути в письмовому
провадженні, позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі. Надали
відповідну заяву.

Представник відповідача просив справу
розглянути в письмовому провадженні,
щодо позовних вимог покладався на
розсуд суду. Надав відповідну заяву.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження відповідно до ч. 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суд, розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, дійшов висновку про задоволення
позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ч.1 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Частиною 1 ст.181 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Умови та порядок виконання рішень
судів та інших органів, що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку регулюються
Законом України "Про виконавче
провадження".

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про виконавче провадження",
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це
сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
державну виконавчу службу", завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 17 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи:
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і
Морської арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом; судові накази;
виконавчі написи нотаріусів;
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Приписами статті 49 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі: 1) визнання судом
відмови стягувача від примусового
виконання рішення суду; 2) визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання; 3) смерті
або оголошення померлим стягувача чи
боржника, визнання безвісно відсутнім
боржника або стягувача, ліквідації
юридичної особи - сторони виконавчого
провадження, якщо виконання їх
обов'язків чи вимог у виконавчому
провадженні не допускає
правонаступництва; 4) скасування
рішення суду або іншого органу
(посадової особи), на підставі якого
виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого
документа таким, що не підлягає
виконанню; 5) письмової відмови
стягувача від одержання предметів,
вилучених у боржника під час
виконання рішення про передачу їх
стягувачу, або знищення речі, що має
бути передана стягувачу в натурі; 6)
закінчення строку, передбаченого
законом для відповідного виду
стягнення; 7) визнання боржника
банкрутом; 8) фактичного виконання в
повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом; 9) повернення
виконавчого документа без виконання
на вимогу суду або іншого органу
(посадової особи), який видав
виконавчий документ; 10) направлення
виконавчого документа за належністю до
іншого відділу державної виконавчої
служби; 11) повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадової особи), який його видав, у
випадку, передбаченому частиною
третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо
рішення фактично виконано під час
виконання рішення Європейського суду з
прав людини; 13) непред'явлення
виконавчого документа за відновленим
виконавчим провадженням у строки,
визначені статтею 51 цього Закону; 14)
списання згідно із Законом України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало
виконанню на підставі виконавчого
документа.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8,
9, 11-13 частини першої цієї статті,
виконавчий документ надсилається до
суду або іншого органу (посадовій
особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 50 Закону України "Про
виконавче провадження", у разі
закінчення виконавчого провадження
(крім направлення виконавчого
документа за належністю іншому
органу державної виконавчої служби,
офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури,
закінчення виконавчого провадження
за рішенням суду, винесеним у порядку
забезпечення позову чи вжиття
запобіжних заходів, а також крім
випадків нестягнення виконавчого
збору або витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій), повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а
також провадяться інші дії, необхідні
у зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Пунктом 3.13.2 Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) (далі
Інструкція) встановлено, що у разі якщо
виконавче провадження було завершено,
а витрати на організацію та проведення
виконавчих дій не були стягнуті,
постанова про стягнення витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій виділяється в окреме провадження в
порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4
пункту 3.7 цього розділу.

Відповідно до п. 3.7.4. Інструкції, у разі
завершення виконавчого провадження з
виконання рішення немайнового
характеру, закінчення виконавчого
провадження з підстав, передбачених
пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої
статті 49 Закону, якщо виконавчий збір
не стягнуто, державний виконавець у
постанові про закінчення виконавчого
провадження (повернення виконавчого
документа) зазначає про виділення
постанови про стягнення виконавчого
збору в окреме провадження та не
пізніше наступного робочого дня після
завершення такого виконавчого
провадження відкриває виконавче
провадження за постановою про
стягнення виконавчого збору, про що
виносить постанову про відкриття
виконавчого провадження. Строк для
самостійного виконання боржнику в
такому випадку не надається.

У разі завершення виконавчого
провадження державний виконавець
готує звіт про використання авансового
внеску, в якому наводить перелік
витрат, які було здійснено за рахунок
авансового внеску, із зазначенням сум
коштів, які було сплачено на
фінансування кожної з витрат. До звіту
додаються копії платіжних документів,
що підтверджують сплату відповідних
коштів (п. 3.14 Інструкції).

Відповідно до статті 41 Закону України
"Про виконавче провадження", витрати
органів державної виконавчої служби,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень, є витратами виконавчого
провадження.

Витрати виконавчого провадження
здійснюються за рахунок коштів
Державного бюджету України та коштів
виконавчого провадження, які
використовуються у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Кошти виконавчого провадження
складаються з: авансового внеску
стягувача на організацію та проведення
виконавчих дій; стягнутих з боржника
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій; інших
надходжень, що не суперечать
законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією
та проведенням виконавчих дій,
належать кошти, за рахунок яких
здійснено оплату: перевезення,
зберігання і реалізації майна
боржника; послуг експертів,
суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
поштового переказу стягувачу
стягнених аліментних сум; проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; розміщення оголошення
в засобах масової інформації;
виготовлення та пересилання
документів виконавчого провадження,
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень; інших витрат,
необхідних для забезпечення належної
організації виконання рішень органами
державної виконавчої служби.

Про стягнення з боржника витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, державний
виконавець виносить постанову, яка
затверджується начальником
відповідного відділу державної
виконавчої служби. Зазначена
постанова надсилається сторонам не
пізніше наступного робочого дня після
її винесення і може бути оскаржена ними
до суду у десятиденний строк.

Судом встановлено, що в Богунському
відділі державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції на примусовому виконанні
перебувала ухвала № 2-а-2479/11 видана
Корольовським районним судом м.
Житомира 29.07.2011 року про зобов'язання
ОСОБА_1 зупинити будівельні роботи по
спорудженню павільйону продовольчих
товарів з літнім майданчиком та
зупинки громадського транспорту
площею 30 м за адресою: м. Житомир вулиця
Московська, 43 до вирішення питання по
суті.

29 січня 2013 року головним державним
виконавцем Богунського відділу
державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції Корнєєвим М.М. було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження (ВП № 27894337) на підставі п. 8
ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче
провадження", в зв'язку з фактичним
повним виконанням рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 19
грудня 2013 року старшим державним
виконавцем Богунського відділу
державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції Шклярчук Л.А. було складено
звіт про використання авансового
внеску. В даному звіті відповідачем
зазначено, що авансовий внесок у
розмірі 45 524 грн. 84 коп. був сплачений
стягувачем по виконавчому провадженню
- Товариством з обмеженою
відповідальністю "Шанс-ОН" для
проведення послуг по охороні об'єкту:
павільйону продовольчих товарів з
літнім майданчиком та зупинки
громадського транспорту площею 30 м, за
адресою: АДРЕСА_1. Перераховані кошти
були сплачені виконавцю робіт -
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Укрєвроінвест".

Цього ж дня, на підставі звіту про
використання авансового внеску від
19.12.2013 року, старшим державним
виконавцем Богунського відділу
державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції Шклярчук Л.А. було винесено
постанову про стягнення з ОСОБА_1
витрат на проведення виконавчих дій в
розмірі 45 524 грн. 84 коп.

Також, 19 грудня 2013 року старшим
державним виконавцем Богунського
відділу державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції Шклярчук Л.А. було винесено
постанову про виведення в окреме
провадження постанови про стягнення з
ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих
дій від 19.12.2013 року в сумі 45 524 грн. 84 коп.
та постанову про відкриття виконавчого
провадження (ВП № 41302581) з виконання
постанови про стягнення з боржника на
проведення виконавчих дій № б/н
виданої 19.12.2013 року.

Суд не погоджується з винесеними
постановами та зазначає наступне.

Як підтверджується матеріалами справи
недобудований павільйон продовольчих
товарів з літнім майданчиком та
зупинки громадського транспорту
площею 30 м, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 був переданий ОСОБА_1 на
відповідальне зберігання відповідно
до акту від 22.02.2012 року. Будівельні
роботи на даному об'єкті були
припинені.

У жовтні 2012 року Корольовським
районним судом м. Житомира на адресу
Богунського відділу державної
виконавчої служби Житомирського
міського управління юстиції було
надіслано ухвалу, якою скасовано
заходи по забезпеченню позову,
застосовані ухвалою Корольовського
районного суду м. Житомира від 29.07.2011
року. При цьому слід зазначити, що
виконавче провадження закінчено було
лише 29.01.2013 року.

Також необхідно зазначити, що
відповідачем при винесенні
оскаржуваних постанов було
проігноровано вимоги Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
№ 512/5 та Закону України "Про виконавче
провадження", а саме: державний
виконавець у постанові про закінчення
виконавчого провадження від 29.01.2013 року
не зазначив про виділення постанови
про стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій в окреме
провадження та не пізніше наступного
робочого дня після завершення такого
виконавчого провадження не відкрив
виконавче провадження за постановою
про стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій.

Як вбачається з матеріалів справи
державним виконавцем постанови про
виведення в окреме провадження, про
відкриття виконавчого провадження про
стягнення з боржника на проведення
виконавчих дій було винесено 19 грудня
2013 року, тобто після спливу 11,5 місяців.

Крім того слід зазначити, що матеріали
справи містять постанову № 12/21/3.1/2013 від
17.12.2013 року про результати перевірки
законності виконавчого провадження за
підписом начальника управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції Н.А. Омельченка, в
якій зазначено про необґрунтованість
заявленої суми стягнення з боржника
витрат на проведення виконавчих дій.

За таких обставин, суд вважає доведеним
належними та допустимими доказами той
факт, що при прийнятті оскаржуваних
постанов суб'єкт владних повноважень
діяв всупереч встановленому законом
порядку, необґрунтовано, упереджено,
без з'ясування необхідних обставин, що
мали значення для прийняття рішень, без
дотримання необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів позивача і цілями,
на досягнення яких спрямовані ці
рішення, чим порушено законні інтереси
позивача.

А відтак, постанови Богунського
відділу державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції про стягнення з ОСОБА_1 витрат
на проведення виконавчих дій у розмірі
45 524 грн. 00 коп. від 19.12.2013 року (ВП № 27894337)
та про відкриття виконавчого
провадження від 19.12.2013 року (ВП № 41302581)
підлягають скасуванню, а позов ОСОБА_1 -
задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі КАС України), суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності із ч. 1 ст. 69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 КАС України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 КАС України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б підтвердили
правомірність оскаржуваних постанов,
відповідачем суду надано не було.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанови Богунського
відділу державної виконавчої служби
Житомирського міського управління
юстиції № 27894337 про стягнення з ОСОБА_1
витрат на проведення виконавчих дій у
розмірі 45 524, 84 грн. від 19.12.2013 року та про
відкриття виконавчого провадження №
41302581 від 19.12.2013 року.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Житомирський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
В.А. Липа