Справа № 2-а-28787/08/2070
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2009-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2009 р.Справа №
2-а-28787/08/2070Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського
В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Управління
Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова,ОСОБА_1
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2009р. по
справі № 2-а-28787/08/2070

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Московському районі м.
Харкова

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним адміністративним
позовом та просив постановити рішення,
згідно якого зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова
нарахувати на його користь недоплачену
йому, як дитині війни, щомісячну
державну соціальну допомогу за 2006-2007
роки в сумі 2733,30 грн. В обгрунтування
позовних вимог посилався на те, що
відповідач, всупереч положенням ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", не здійснює нарахування
та виплату належного йому підвищення
до пенсії, як дитині війни.

Відповідач проти позовних вимог
заперечував, посилаючись на
відсутність протиправної
бездіяльності з його боку.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2009 року
частково задоволено позов ОСОБА_1.
Визнано незаконною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова щодо не
нарахування та невиплати позивачу
доплати до пенсії за віком відповідно
до ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни"; зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова
здійснити перерахунок пенсії позивачу
з підвищенням її на 30% мінімальної
пенсії за віком з розміру,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», та провести
відповідні виплати за 2007 рік з 09 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року.. В іншій
частині позовних вимог відмовлено..

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неврегульованість на законодавчому
рівні порядку виплати допомоги особам,
які мають статус «дитина війни»,
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм бюджетного
законодавства України, приписів ст.28
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", що призвело до
неправильного вирішення справи.

Позивач, також не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції положень ст.ст. 22, 152
Конституції України, просить суд
апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, перевіривши рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційних
скарг, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач має статус дитини війни.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Відповідач не здійснює позивачу
нарахування та виплату підвищення до
пенсії, у відповідності до вимог статті
6 зазначеного Закону, посилаючись на
відсутність у нього коштів на такі
виплати та на невизначеність
розрахункової величини (мінімальної
пенсії за віком) для розрахунку
підвищень до пенсії категорії
громадян, які мають статус дітей війни.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з наявності у
позивача права на отримання, а у
відповідача - обов'язку щодо здійснення
позивачу доплати до пенсії, відповідно
до приписів ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни", з 09.07.2007
року по 31.12.2007 рік. При цьому, зазначені
висновки суду ґрунтувались на рішенні
Конституційного Суду України від 09.07.2007
за №6-рп2007 року, якими визнано
неконституційними положення п.12 ст. 71
Закону України „Про Державний бюджет
України на 2007 рік". Разом з тим, суд
першої інстанції дійшов встнсоку, що у
відповідача не було підстав
нараховувати та сплачувати позивачеві
доплату до пенсії, передбачену ст.6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" у 2006 році.

Колегія суддів погоджується із
зазначеними висновками суду, виходячи
з наступного.

Як зазначалося вище з матеріалів
справи вбачається, що відповідач у 2006,
2007 роках не здійснював позивачу
доплату до пенсії , передбачену ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни ".

При цьому, Законом України „Про
Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005
року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006
рік зупинено.

Законом України „Про внесення змін до
Закону України „Про Державний бюджет
на 2006 рік" від 19.01.2006 року, який набрав
чинності 15.03.2006 року, до статті 110 Закону
України „Про Державний бюджет на 2006
рік" було внесено зміни, якими
встановлено, що пільги дітям війни,
передбачені ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни" у 2006
році запроваджуються поетапно, за
результатами виконання бюджету у
першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.
6 Закону України „Про соціальний
захист дітей війни" запроваджені не
були.

Закони України „Про Державний бюджет
на 2006 рік" від 20.12.2005 року та „Про
внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006
року неконституційними не визнані та
діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до
вищезазначених Законів, у відповідача
не було підстав нараховувати та
сплачувати позивачеві доплату до
пенсії, передбачену ст.6 Закону України
„Про соціальний захист дітей війни",
оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної
норми було зупинено, а потім
передбачені нею виплати не
запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам
України „Про Державний бюджет на 2006
рік" від 20.12.2005 року та „Про внесення
змін до Закону України,, Про Державний
бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006 року, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що закони є актами єдиного органу
законодавчої влади - Верховної Ради
України. Конституція України не
встановлює пріоритету в застосуванні
того чи іншого закону, в тому числі
залежно від предмета правового
регулювання. Немає такого закону
України, який би регулював питання
подолання колізії норм законів, що
мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. 3
мотивувальної частини рішення від
03.10.1997 року № 4-зп (справа гро набуття
чинності Конституцією) зазначив:
„Конкретна сфера суспільних відносин
не може бути водночас врегульована
однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за
змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у
часі акт містить пряме застереження
щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є те, що
з прийняттям нового акта, якщо інше не
передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше".

Виходячи із системного аналізу
наведених норм законодавства, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог позивача, які
стосуються виплат доплати до пенсії за
2006 рік, оскільки відповідач по справі
протягом 2006 року діяв у відповідності з
діючим законодавством та не мав
підстав здійснювати позивачу
щомісячні доплати до пенсії, оскільки
до 15.03.2006 року дія ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
була зупинена, а з 15.03.2006 року
здійснення доплат, визначено у інший
спосіб, тобто поставлено в залежність
від виконання у другому півріччі 2006
року Закону України «Про Державний
бюджет на 2006 рік».

Щодо позовних вимог, предметом яких є
зобов'язання відповідача нарахувати
доплату до пенсії, передбачену статтею
6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» статтю 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного суду України
у справі за конституційним поданням 46
народних депутатів України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статей 29, 36,
частини другої статті 56, частини другої
статті 62, частини першої статті 66,
пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46
статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» (справа про соціальні
гарантії громадян) № 6-рп/2007 від 09.07.07
пункт 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет на 2007 рік» було
визнано такими, що не відповідає
Конституції України (є не
конституційними).

Пунктом 5 зазначеного Рішення
Конституційного суду України
визначено, що рішення має
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані не
конституційними, втрачають чинність з
дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином, виходячи з приписів ч.2
ст.152 Конституції України та дати
ухвалення рішень Конституційним Судом
України, колегія суддів погоджується з
висновками суду щодо наявності у
відповідача обов'язку нараховувати та
сплачувати позивачу доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни", з 09.07.2007
року, оскільки з моменту ухвалення
Конституційним Судом України рішення
щодо неконституційності пункту 12
статті 71 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2007 рік" , ці норми
втратили чинність, а тому не підлягали
застосуванню.

При цьому, посилання позивача на ч.3
ст.152 Конституції України не
приймаються до уваги колегією суддів,
оскільки спеціальний закон, який би
передбачав порядок відшкодовуння
державою матеріальної чи моральної
шкоди, завданої фізичним або юридичним
особам актами і діями, що визнані
неконституційними, відсутній.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення вимог апеляційної скарги
позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги
відповідача про необґрунтоване
застосування до спірних правовідносин
ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", колегія суддів зазначає
наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з
якої випливає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни".

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», державні соціальні гарантії
дітям війни, встановлені цим Законом,
не можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачено Конституцією та законами
України.

Отже, виходячи з системного аналізу ч.2
ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» та приписів ч.4 ст.9 КАС
України відповідач був зобов'язаний з
09.07.2007 року діяти у відповідності з
приписами діючої норми ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» - нараховувати та сплачувати
позивачу підвищення до пенсії у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
виходячи при цьому з розміру
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

При цьому, колегія суддів вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність механізму та коштів
щодо забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність механізму та коштів, як
на підставу невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені ст.46
Конституції України та зазначеною
нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи
відповідача щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії
особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності Положення „Про
Пенсійний фонд України" і здійснює свої
повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що обов'язок
по нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст.6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
управління пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно не
застосував ст.99, 100 КАС України,
враховуючи похилий вік позивача та
його необізнаність в змінах
законодавства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
а тому не вбачає підстав для його
скасування. Доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Управління
Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова,ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30.01.2009р. по
справі № 2-а-28787/08/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом місяця
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бенедик А.П.Судді
Кононенко З.О. Калиновський В.А.