Справа № 826/4604/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2014 року 11:09 №
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді Аблова Є.В.,
судді Амельохіна В.В.,
судді Каракашьяна К.С.,
при секретарі судового засідання
представника позивача - Манікало І.М.,
представника відповідача - Маслової
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові МГУ
Міндоходів до Національного банку
України про визнання незаконним
рішення,-

В С Т А Н О
В И В:

З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулась Спеціалізована державна
податкова інспекція з обслуговування
великих платників у м. Харкові МГУ
Міндоходів до Національного банку
України про визнання незаконним
рішення, мотивуючи позовні вимоги тим,
що рішенням Національного банку
України грубо порушені інтереси
контролюючого органу щодо належного
йому права на включення його
кредиторських вимог до реєстру
акцептованих вимог.

У позовній заяві позивач просить суд
визнати незаконним рішення
Національного банку України від 27.02.2014
року №85, визнати незаконними дії
Національного банку України щодо
виключення з реєстру акцептованих
вимог кредиторів документально
підтверджені вимоги СДПІ ОВП у м.
Харкові МГУ Міндоходів у розмірі 49871872
грн. 70 коп., зобов'язати Національний
банк України включити до реєстру
акцептованих вимог кредиторів
документально підтверджені вимоги
СДПІ ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів у
розмірі 49871872 грн. 70 коп.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала
повністю, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечує в повному обсязі та просив
суд відмовити в задоволенні позову, з
огляду на правомірність прийняття
рішення щодо затвердження змін до
переліку вимог кредиторів ПАТ
«Земельний банк» та відсутність у
позивача права на включення його
кредиторських вимог до реєстру
акцептованих вимог.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача,
представника відповідача, суд дійшов
висновків про наступне.

Постановою Правління Національного
банку України від 30.07.2010 року №375
відкликано банківську ліцензію та
призначено ліквідатора публічного
акціонерного товариства «Земельний
банк».

ПАТ «Земельний банк» знаходиться на
податковому обліку Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові МГУ Міндоходів, у якого
обліковувалась заборгованість за
зобов'язання перед державним та
місцевим бюджетами.

Позивачем, враховуючи положення п. 8 ч. 1
ст. 91 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», було заявлені
вимоги до боржника ПАТ «Земельний
банк» на загальну суму 49871872 грн. 70 коп.,
які документально підтверджені.

24.03.2014 року СДПІ ОВП у м. Харкові МГУ
Міндоходів отримала від ліквідатора
банку лист з копією рішення
Національного банку України від 27.02.2014
року №85 «Про затвердження змін до
переліку вимог кредиторів ПАТ
«Земельний банк».

Позивач, вважаючи дане рішення таким,
що грубо порушує інтереси
контролюючого органу щодо належного
йому права на включення його
кредиторських вимог до реєстру
акцептованих вимог, звернувся до суду
за їх захистом з даним позовом, при
вирішенні якого суд виходить з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, п.2
рішення №85 «Про затвердження змін до
переліку вимог кредиторів публічного
акціонерного товариства «Земельний
банк», акцептованих ліквідатором» від
27.02.2014 року, відмовлено ліквідатору
банку у затвердженні вимог
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м. Харкові МГУ
Міндоходів на суму 49871872,70 грн. по сплаті
податку на додану вартість та податку
на прибуток у зв'язку з тим, що
відповідно до ст.ст. 91, 93, 96 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (у редакції, що діяла до
22.09.2012 року) та п. 9.2 гл. 9 розділу VI
Положення про застосування
Національним банком України заходів
впливу за порушення банківського
законодавства, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 28.08.2001 року №369 (у
редакції, що діяла до 22.09.2012 року) до
переліку (реєстру) акцептованих
ліквідатором вимог включаються вимоги
кредиторів, які існували на дату
прийняття рішення про ліквідацію банку
та заявлені у встановлений законом про
банки строк.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб», який набрав чинності з
22.09.2012 року ініційована до набрання
чинності цим Законом процедура
ліквідації банку здійснюється
відповідно до законодавства, що діяло
до набрання чинності цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про
Національний банк України» визначено,
що Національний банк України є
центральним банком України, особливим
центральним органом державного
управління, юридичний статус, завдання,
функції, повноваження і принципи
організації якого визначаються
Конституцією України, цим Законом та
іншими законами України.

Так, відповідно до наведених норм
законодавства Національний банк
України здійснює контроль за
ліквідаційної процедурою банків,
рішення про ініціювання процедури
ліквідації яких прийнято до 22.09.2012 року.

Процедура ліквідації публічного
акціонерного товариства «Земельний
банк», відповідно до постанови
Правління Національного банку України
від 30.07.2010 року №375, розпочата з 02.08.2010
року, що позивачем не заперечується.

Згідно статті 91 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» (в
редакції, що діяла до 22.09.2012 року) з дня
прийняття рішення про відкликання
ліцензії та призначення ліквідатора:
припиняються повноваження загальних
зборів, спостережної ради і правління
(ради директорів) банку та тимчасового
адміністратора, який негайно передає
ліквідатору всі справи; банківська
діяльність банку завершується
закінченням технологічного циклу
конкретних операцій у разі, якщо це
сприятиме збереженню або збільшенню
ліквідаційної маси; строк виконання
всіх грошових зобов'язань банку та
зобов'язання щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів)
вважається таким, що настав;
припиняється нарахування процентів,
неустойки (штрафу, пені) та інших
економічних санкцій по всіх видах
заборгованості банку; відомості про
фінансовий стан банку, боржників, які
порушили строки виконання зобов'язань
перед банком, вимоги банку до
боржників, які порушили строки
виконання зобов'язань перед ним,
перестають бути конфіденційними чи
становити банківську таємницю;
укладення угод, пов'язаних з
відчуженням майна банку чи передачею
його майна третім особам, допускається
в порядку, передбаченому цим Законом;
скасовуються арешт, накладений на
майно (в тому числі на власні кошти
банку на його рахунках) банку, чи інші
обмеження щодо розпорядження його
майном. Накладення нових арештів або
інших обмежень щодо розпорядження
майном банкрута не допускається;
вимоги за зобов'язаннями банку, що
виникли під час проведення ліквідації,
можуть пред'являтися тільки в межах
ліквідаційної процедури.

Стаття 92 Закону України «Про банки і
банківську діяльності» (в редакції, що
діяла до 22.09.2012 року) визначає
повноваження ліквідатора щодо
здійснення ліквідаційної процедури.

Відповідно до статті 93 Закону України
«Про банки і банківську діяльності» (в
редакції, що діяла до 22.09.2012 року)
Національний банк України наділений
повноваженнями затверджувати перелік
акцептованих ліквідатором вимог
кредиторів банку.

Глава 9 розділу VI Положення про
застосування Національним банком
України заходів впливу за порушення
банківського законодавства,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 28
серпня 2001 р. №369 (в редакції, що діяла до
22.09.2012 року) (далі - Положення №369)
визначає наслідки призначення
ліквідатора.

З аналізу даних норм вбачається, що
повноваженнями щодо віднесення та
включення вимог кредиторів до реєстру
вимог, згідно ст. 93 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» та п.9.2
гл. 92 розд. VI Положення №369 (в редакціях,
що діяли до 22.09.2012 року) наділений
безпосередньо ліквідатор банку.

Так, відповідно до п. 9.4 гл. 9 розділу VI
Положення №369 (в редакції, що діяла до
22.09.2012 року) ліквідатор вносить
пропозиції щодо затвердження
Національним банком змін до реєстру
вимог не частіше ніж раз на квартал на
підставі: рішення суду, яке набрало
законної сили та не оскаржене
ліквідатором у встановленому законом
порядку; документів про спадкоємство
за вимогами кредиторів, які визнані
ліквідатором та включені до реєстру
вимог кредиторів; документів, які
відповідно до законодавства України
підтверджують правонаступництво
юридичної особи внаслідок
реорганізації, за вимогами кредиторів,
які включено до реєстру вимог; відмови
кредитора від вимог; виписки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців про
державну реєстрацію припинення
юридичної особи або фізичної особи -
підприємця; клопотання ліквідатора про
виправлення помилки, допущеної ним чи
попереднім ліквідатором під час
акцептування вимог кредиторів.

Прийняття рішення про затвердження
змін до реєстру вимог, згідно п. 9.7 гл. 9
розділу VI Положення №369 (в редакції, що
діяла до 22.09.2012 року) належить до
повноважень Комісії Національного
банку України з питань нагляду та
регулювання діяльності банків.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 96 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» та п. 9.2 гл. 9 розділу VI
Положення №369 (в редакціях, що діяли до
22.09.2012 року) до реєстру вимог
включаються вимоги кредиторів у
національній валюті в розмірах, які
існували на дату прийняття рішення про
ліквідацію.

Крім того, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 91
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» (в редакції, що діяла до
22.09.2012 року) вимоги за зобов'язаннями
банку, що виникли під час проведення
ліквідації, можуть пред'являтися
тільки в межах ліквідаційної
процедури.

Частиною 2 ст. 92 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» (в
редакції, що діяла до 22.09.2012 року)
визначено, що оплата витрат, пов'язаних
із здійсненням ліквідаційної
процедури, здійснюється позачергово
протягом усієї процедури ліквідації
банку в межах кошторису витрат,
затвердженого Національним банком
України.

За таких обставин, виходячи з
наведеного, до реєстру вимог
кредиторів вимоги за поточними
зобов'язаннями, що виникають в межах
ліквідаційної процедури, не
включаються.

Позивач як підставу для включення
своїх вимог до переліку акцептованих
вимог зазначив рішення Господарського
суду Харківської області від 11.12.2013
року та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
21.01.2014 року по справі №5023/5584/12, якими
Спеціалізовану державну податкову
інспекцію з обслуговування великих
платників у м. Харкові МГУ Міндоходів
визнано кредитором банку «Земельний
банк» та зобов'язано ліквідатора ПАТ
«Земельний банк» визнати вимоги
податкового органу та включити їх до
переліку акцептованих вимог для їх
затвердження Національним банком
України.

Водночас, Вищим господарським судом
України за наслідками перегляду
наведених рішень по справі №5023/5584/12
09.04.2014 року прийнято постанову, якою
рішення Господарського суду
Харківської області від 11.12.2013 року та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 року
скасовано в частині зобов'язання
ліквідатора ПАТ «Земельний банк»
визнати вимоги Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові МГУ Міндоходів на загальну
суму 49871872,70 грн. та включити їх до
переліку акцептованих вимог для їх
затвердження Національним банком
України та прийнято нове рішення, яким
у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України встановлено, що до реєстру
вимог кредиторів вимоги по поточним
зобов'язанням, що виникають в межах
ліквідаційної процедури, не
включаються. Інші поточні зобов'язання
банку в процедурі ліквідації, в т.ч.
податкові зобов'язання, діючим
законодавством не передбачені.

Крім того, Податковий кодекс України не
регулює питання погашення податкових
зобов'язань чи стягнення податкового
боргу з осіб, на які поширюються норми
розділу V «Тимчасова адміністрація та
ліквідація банків» Закону України «Про
банки і банківську діяльність», проте
зазначені норми чинного законодавства
не звільняють юридичні особи, які
знаходяться в процедурі ліквідації,
від обов'язку надавати податкову
звітність.

Зважаючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд приходить до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які не підтверджуються достатніми
доказами, що свідчить про
необґрунтованість позовних вимог, а
відтак відсутність підстав для їх
задоволення.

За таких обставин, враховуючи, що
єдиною підставою для включення вимог
позивача до переліку акцептованих
вимог ПАТ "Земельний банк", яка наведена
позивачем, є рішення судів про
зобов'язання ліквідатора ПАТ
«Земельний банк» визнати вимоги
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові МГУ Міндоходів
на загальну суму 49871872,70 грн. та включити
їх до переліку акцептованих вимог для
їх затвердження Національним банком
України, які скасовані судом
вищестоящої інстанції, з огляду на те,
що чинним законодавством не
передбачене включення до переліку
акцептованих вимог поточних
зобов'язань, які виникли після початку
ліквідаційної процедури, суд приходить
до висновку про правомірність
оскаржуваного рішення відповідача та
прийняття його з урахуванням всіх
обставин справи.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, доведено суду
правомірність прийнятого
оскаржуваного рішення.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 158-163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові МГУ Міндоходів
відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий суддя
Аблов Є.В.

Суддя
Амельохін В.В.

Суддя
Каракашьян С.К.