Справа № 9101/121601/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"14" лютого 2014 р. справа № 2а-5677/10

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргуОСОБА_1

на постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 20.12.2010 р., прийняту
у порядку скороченого провадження,

у справі № 2а-5677/10

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України
в Комунарському районі м. Запоріжжя

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії,

встановив:

15.11.2010 року позивач звернувся до
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії
відповідача щодо невиконання Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV та від
22.05.2008 року № 10-рп/08 і відмови в виплаті
позивачу щомісячної соціальної
допомоги у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком;

- зобов'язати відповідача
провести перерахунок пенсії та
сплатити недоплачену суму виплат
дитині війни за строк з лютого 2010 року
по дату винесення рішення.

Постановою Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 20.12.2010 р. позов
позивача задоволено частково, а саме:

визнано бездіяльність відповідача
щодо нездійснення перерахунку та
виплати позивачу підвищення пенсії
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» від
18.11.2004 року № 2195-IV за період з 15.05.2010 р. по
20.12.2010 р. в розмірі 30
відсотківмінімальної пенсії за віком
неправомірною; зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплатити
позивачу підвищення пенсії згідно
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» від 18.11.2004 року №
2195-IV, виходячи з розміру встановленого
ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року, за період
з 15.05.2010 р. по 20.12.2010 р. з врахуванням
раніше виплачених сум зазначеного
підвищення. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та задовольнити позов у
повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що позивач, відповідно до
абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" має
статус "дитини війни".

Статтею 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", яка
набрала чинності з 01.01.2006 року,
передбачено, що дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.
Положення ч. 3 вказаної статті не є
перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат, пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого частиною першою
статті, мінімального розміру пенсії за
віком.

У 2010 році дія ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" не
призупинялась, а зміст цієї статті не
змінювався.

Відповідачем, в порушення норми ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", надбавка до пенсії
позивачу, як «дитині війни»,
виплачувалась у меншому розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
права позивача були порушені.

Відповідно до частини першої статті 99
КАС України адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Частиною другою вказаної
статті визначено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України
пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі.

Клопотання про поновлення строку
звернення до суду позивач не подавав,
посилався на положення ч.2 ст.87 Закону
України "Про пенсійне забезпечення".

Як вбачається зі змісту ст. 87 Закону
України "Про пенсійне забезпечення", ст.
46 "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", обмеження
строку не розповсюджується саме на
нараховані та не отримані суми пенсії.
В даному випадку підвищення до пенсії в
розмірі, передбаченому ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", позивачу не нараховувалася.

Відповідно до ст.94 Конституції України
Закон набирає чинності через десять
днів з дні його офіційного
оприлюднення, якщо інше не передбачено
самим законом, але не раніше дня його
опублікування. Закон України "Про
соціальний захист дітей війни"
прийнято 18 листопада 2004 року, а набрав
чинності, відповідно до ч.1 розділу IV
даного закону, з 01 січня 2006 року. Закони,
інші нормативно-правові акти, судові
рішення є загальнодоступними для
ознайомлення всіма громадянами.
Виплати підвищення до пенсії є
щомісячними, а відтак, позивач знав
розмір цих виплат і в разі не згоди мав
право звернутися до суду у
встановлений ч.2 ст. 99 КАС України строк.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права
в частині, що оскаржується позивачем.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суддів, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 20.12.2010 року у
справі № 2а-5677/10 залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
постановлення та відповідно до ч.10
ст.183-2 КАС України є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун