Справа № 817/826/14
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/826/14

23 травня 2014 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю
секретаря судового засідання Рибачок
С.С. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: не прибув,

відповідача: представник Рокунь С.В.,

третьої особи відповідача: представник
Бугайко О.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Головне
управління Пенсійного фонду України в
Рівненській області про визнання
протиправною та скасування вимоги , -
ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
визнання протиправною та скасування
вимоги про сплату боргу (недоїмки) №
Ф-749 від 21.11.2013 року та зобов'язання
вчинення певних дій.

Позивач в судові засідання призначені
на 16.05.2014 року та 23.05.2014 року не прибув,
належним чином повідомлений про дату,
час і місце судового розгляду. 15.05.2014
року та 22.05.2014 року подавав заяви про
відкладення розгляду справи. У
вказаних заявах зазначав, що просить
відкласти судовий розгляд справи у
зв'язку зі станом здоров'я. Доказів на
підтвердження обставин викладених у
заявах суду не надав.

З огляду на наявні у справі докази,
встановлені процесуальним законом
строки розгляду справи та відсутність
доказів на підтвердження заяв про
відкладення розгляду справи, суд
приходить до висновку про розгляд
справи на підставі наявних у ній
доказів за відсутності позивача.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

ОСОБА_3 будучи фізичною
особою-підприємцем, який обрав
спрощену систему оподаткування,
водночас є пенсіонером та отримує
пенсію за вислугу років відповідно до
Закон України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", а відтак, вважає, що згідно Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" звільняється
від сплати за себе єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

На підставі викладеного просить
визнати протиправною та скасувати
вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-749
від 21.11.2013 року та зобов'язати виключити
з інформаційної системи доходів та
зборів нарахування єдиного
соціального внеску позивачу, як особі
звільненої від сплати цього виду
податку.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
суду пояснив, що позивач не досяг
60-річного віку, отже зобов'язаний був
сплачувати єдиний внесок, так як
отримує пенсію за вислугу років,
призначену відповідно до Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб". Разом з тим,
вказав, що звільнення від сплати
єдиного внеску не стосується тих осіб,
які отримують інші види пенсійних
виплат, не передбачені ст. 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування". Таким
чином, вважає, що для позивача сплата
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування є
обов'язковою.

В задоволенні позову просить відмовити
повністю.

Представник третьої особи в судовому
засіданні позовні вимоги заперечила,
суду пояснила, що пенсія позивача
призначена з 01.02.2005 року за вислугу
років згідно Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" не є різновидом пенсії за віком, а
є різновидом трудової пенсії, відтак
вважає, що дії відповідача щодо
нарахування заборгованості зі сплати
єдиного внеску та винесення
оскаржуваної вимоги є правомірними.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, повно і всебічно
з'ясувавши всі обставини
адміністративної справи в їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов до задоволення не підлягає з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною
особою-підприємцем, відповідно до
свідоцтва Серії НОМЕР_1 є платником
єдиного податку (а.с.10) та отримує
пенсію за вислугу років, призначену у
відповідності до Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" (у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
(а.с.11,65).

21.11.2013 року відповідачем для позивача
було виставлено вимогу про сплату
боргу (недоїмки) №Ф-749, якою встановлено
наявність заборгованості зі сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі
3169,51 грн. (а.с.12).

Не погодившись з вказаною вимогою про
сплату боргу (недоїмки), Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 оскаржив її в
адміністративному порядку (а.с.13-14,15-17).

08.02.2014 року рішенням Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 21.11.2013 року №Ф-749 про
сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 3169,51 грн.
залишити без змін, а скаргу позивача
залишено без задоволення (а.с.18).

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 12.03.2014 року №1499/Т/99-99-10-01-07-15
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
21.11.2013 року №Ф-749 ДПІ у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області та рішення за
результатом розгляду первинної скарги
від 08.02.2014 року за № 94/14/17-00-10-05-105/12 ГУ
Міндоходів у Рівненській області
залишити без змін, а скаргу позивача
без задоволення (а.с.19-20).

Вирішуючи спір по суті суд виходив з
наступного.

Щодо вимог про визнання протиправною
та скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) №Ф-749 від 21.11.2013 року суд
зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платниками
єдиного внеску є фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" особи,
зазначені у пункті 4 частини першої
цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Частиною 4 статті 4 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначені
необхідні умови для звільнення від
сплати єдиного внеску, а саме: особа
обрала спрощену систему оподаткування
і є пенсіонером за віком або інвалідом
та отримує відповідно до закону пенсію
або соціальну допомогу.

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб", особи офіцерського
складу, прапорщики і мічмани,
військовослужбовці надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особи, які мають право на
пенсію за цим Законом при наявності
встановленої цим Законом вислуги на
військовій службі, службі в органах
внутрішніх справ і в державній
пожежній охороні, службі в Державній
службі спеціального зв'язку та захисту
інформації України, в органах і
підрозділах цивільного захисту,
податкової міліції, Державної
кримінально-виконавчої служби України
мають право на довічну пенсію за
вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають
право на пенсію за цим Законом, які
стали інвалідами за умов, передбачених
цим Законом, набувають право на пенсію
по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб,
які мають право на пенсію за цим
Законом, які загинули чи померли або
пропали безвісти, мають право на пенсію
в разі втрати годувальника.

Відповідно до абз. 1 ст. 5 Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб", особам, звільненим з
військової служби, іншим особам, які
мають право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей може призначатися (за
їх бажанням) пенсія на умовах і в
порядку, передбачених Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування". При цьому для
обчислення пенсій враховуються всі
види грошового забезпечення, що
отримували зазначені особи, які мають
право на пенсію за цим Законом, перед
звільненням зі служби.

Отже суд не погоджується з доводами
позивача, про те що пенсія за вислугу
років є одним з різновидів пенсії за
віком, з урахуванням наступного.

Згідно з абз. 24 ст. 1 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсіонер - особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" передбачені наступні
види пенсій:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Умови призначення пенсії за віком
передбачені ст. 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років. До
досягнення віку, встановленого абзацом
першим цієї статті, право на пенсію за
віком мають жінки 1961 року народження і
старші після досягнення ними такого
віку:

55 років - які народилися до 30 вересня 1956
року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957
року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958
року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959
року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960
року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961
року по 31 грудня 1961 року.

У відповідності до вимог абз. 2 п. 16
Розділу ХV "Прикінцеві Положення"
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", положення Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
застосовуються в частині визначення
права на пенсію за віком на пільгових
умовах і за вислугу років.

Стаття 2 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" передбачає види
державних пенсій: за цим Законом
призначаються: а) трудові пенсії: за
віком; по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років.

Згідно ст. 12 Закону України "Про
пенсійне забезпечення", право на пенсію
за віком мають: чоловіки - після
досягнення 60 років і при стажі роботи
не менше 25 років; жінки - після
досягнення 55 років і при стажі роботи
не менше 20 років.

Одним з різновидів пенсії за віком, є
пенсія за віком на пільгових умовах,
передбачена статтею 13 Закону
України "Про пенсійне забезпечення".

Отже пенсія за вислугу років не є
різновидом пенсії за віком, а є
різновидом трудової пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
отримує пенсію за вислугу років
відповідно до Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" (в редакції чинній на час
відповідних правовідносин), що
підтверджується копією посвідчення
№2321 (а.с.11) та довідкою Головного
управління Пенсійного фонду України в
Рівненській області (а.с.65), а тому не
має права на пільги, передбачені ч. 4 ст.
4 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" орган доходів і
зборів у порядку, за формою та у строки,
встановлені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач довів перед судом
правомірність своїх дій та рішення,
правомірно надіслав позивачу вимогу
про сплату боргу (недоїмки) зі сплати
єдиного внеску, відтак підстав для
визнання протиправною та скасування
вимоги ДПІ у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про сплату боргу (недоїмки)
№Ф-749 від 21.11.2013 року судом не
вбачається.

На підставі наведеного, вимогу
позивача щодо виключення з
інформаційної системи доходів та
зборів нарахування єдиного
соціального внеску ОСОБА_3, як особі
звільненої від сплати цього виду
податку відповідно до діючого
законодавства України, суд вважає
такою, що не заслуговує на увагу.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази та дослідивши обставини справи,
суд приходить до висновку, що позивачу
у задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Приймаючи дане рішення, суд, згідно з
вимогами ч. 1 ст. 244-2 КАС України, взяв до
уваги постанову Верховного Суду
України від 15.04.2014 року у справі №21-59а14.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України
"Про судовий збір", під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Оскільки судом у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю та враховуючи ту обставину, що
адміністративний позов містить вимогу
як немайнового характеру так і
майнового характеру, яка оплачена
позивачем у розмірі 10% від ставки
судового збору, суд стягує з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державного
бюджету України 1644,30 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову, - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 на користь Державного бюджету
України судовий збір в розмірі 1644,30 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Гломб Ю.О.