Справа № 826/878/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2014 року №
826/878/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі колегії суддів:
головуючого судді Добрянської Я.І.,
суддів: Головань О.В., Мазур А.С.,
розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128
КАС України в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовом: Громадянина Ірану ОСОБА_2

до відповідача 1: Державної міграційної
служби України

відповідача 2: Головного Управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві

про визнання неправомірними та
скасування рішення та наказу, визнання
дій неправомірними, та зобов'язання
вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Ірану ОСОБА_2
звернувся в Окружний адміністративний
суд м. Києва з позовом до відповідачів:
Державної міграційної служби України
та Головного Управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
про визнання неправомірними та
скасування рішення та наказу, визнання
дій неправомірними, та зобов'язання
вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29.01.2014 р. головуючим
суддею Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/878/14, та призначено справу до
попереднього судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20.03.2014 р. було
закінчено підготовче провадження у
справі № 826/878/14 та призначено справу до
судового розгляду колегією суддів.

Відповідно до заявлених у позовній
заяві позовних вимог, позивач просить
суд:

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
від 23.12.2013 року № 45-13 про відхилення
скарги на рішення органу міграційної
служби про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
наказ № 484 від 04.11.2013 р. Головного
Управління Державної міграційної
служби України в м. Києві про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання у визнанні біженцем або особою,
що потребує додаткового захисту;

- визнати дії Головного управління
Державної Міграційної служби України в
м. Києві незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відхилення скарги
позивача;

- зобов'язати Головне Управління
Державної міграційної служби України
прийняти щодо Громадянина Ірану ОСОБА_2
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач у позовній заяві
зазначає про те, що органами Державної
міграційної служби України було
безпідставно та протиправно
відмовлено ОСОБА_2, як громадянину
Ірану, в оформленні документів для
вирішення питання у визнанні його
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, оскільки останній
має цілком обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування у країні
свого походження (Ірані) за ознакою
віросповідання.

Відповідачами (1 та 2) в свою чергу були
подані письмові заперечення на позовну
заяву, в яких органи Державної
міграційної служби України зазначають
про правомірність їх дій щодо відмови
громадянину Ірану ОСОБА_2 в оформленні
документів для вирішення питання у
визнанні його біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, оскільки
у позивача наявні одночасно дві умови,
за наявності хоча б однієї з яких, особа
не визнається біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту, а саме:
відносно позивача встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
відсутні.

Крім того, як наголошено відповідачами
в їх письмових запереченнях, надані до
матеріалів справи докази
підтверджують те, що позивач прибув до
України саме з економічних міркувань,
проте не з підстав переслідування за
будь-якою ознакою, відповідно до чого -
підстави для задоволення заяви
позивача про визнання останнього
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту також відсутні.

Однак, в судове засідання 15.05.2014 р. всі
сторони по справі № 826/878/14 (позивач,
відповідач-1 та відповідач-2) не прибули
та не скерували своїх представників,
хоча останні належним чином був
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, докази чого
містяться в матеріалах справи.

Зважаючи на неприбуття всіх сторін по
справі в судове засідання 15.05.2014 року,
що були повідомлені належним чином про
слухання справи, суд, на підставі вимог
ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, ухвалив
розглядати дану адміністративну
справу № 826/878/14 в порядку письмового
провадження.

Про перехід до розгляду зазначеної
справи в порядку письмового
провадження, сторін по справі було
належним чином повідомлено листом від
15.05.2014 р., який отриманий останніми,
докази чого також містяться в
матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до
розгляду адміністративної справи №
826/878/14 в порядку письмового
провадження, інших документів з
приводу даного спору станом на 28.05.2014 р.
від сторін до канцелярії суду не
надходило.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін в
минулих судових засіданнях, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, громадянин Ірану ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Ірані (м.
Тегеран), за національністю - перс,
освіта середня, на час звернення до
суду із даною позовною заявою - був
неодружений. За словами позивача (що
викладено в позовній заяві), останній
сповідує християнство (баптист).

Позивач прибув до України 07.06.2010 р.,
легально повітряним сполученням.

Із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту позивач 16.10.2013 р. звернувся до
ГУ ДМС України в м. Києві та зазначив, що
основною причиною його звернення за
захистом є побоювання переслідувань за
ознаками релігійних переконань.

При зверненні до органу міграційної
служби позивач надав копію паспорту
громадянина Ірану для виїзду за кордон,
який було видано 04.07.2013 р. у Посольстві
Ірану в місті Києві, терміном дії до
04.07.2018 р.

30.10.2013 р. висновком ГУ ДМС України в м.
Києві було рекомендовано відмовити
позивачу в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
частини 6 статті 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
(далі також - Закон).

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від
04.11.2013 р. № 484 позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до статті 12 Закону, позивач
оскаржив вказаний наказ ГУ ДМС України
в м. Києві від 04.11.2013 р. № 484 до Державної
міграційної служби України (далі також
- ДМС України).

23.12.2013 р. висновком за результатами
розгляду скарги на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту було рекомендовано ДМС України
прийняти рішення про відхилення скарги
позивача.

Рішенням ДМС України від 23.12.2013 р. № 45-13
було відхилено скаргу позивача на
рішення ГУ ДМС України в м. Києві про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Однак, вважаючи такі рішення та дії
Державної міграційної служби України
та Головного Управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
щодо відмови в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту - протиправними,
позивач звернувся за захистом своїх
прав та інтересів в судовому порядку до
Окружного адміністративного суду м.
Києва.

Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін в минулих судових засіданнях,
суд дійшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України); положеннями
Конвенції про статус біженців 1951 року;
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року; Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
(далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
№ 3671-VI, поняття «біженець» включає
чотири основні підстави, за наявності
яких, особі може бути наданий статус
біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону №
3671-VI, рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами: які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону; якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу; за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону №
3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, з інформації, наданої позивачем,
судом не вбачається підстав вважати, що
останній переслідувався в Ірані за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності, до певної
соціальної групи, або політичних
переконань.

З даного приводу позивачем не було
надано жодних конкретних відомостей
про його утиски у країні походження та
жодних документів, які б
підтверджували, що у нього склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю на батьківщині не є
обґрунтованими, а наявність
конвенційних ознак є його особистим
припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
позивача, а також досвіду осіб, які
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що не існує розумної можливості того,
що позивачу буде причинено шкоду або
неприйнятні страждання у разі його
повернення у країну громадянської
належності.

Так, під час дослідження наявних
матеріалів справи простежується
основна мета звернення позивача за
захистом, а саме - легалізація на
території України. Вказане
підтверджується також тим, що заявник
залишив країну громадянської
належності у 2008 році виключно в пошуках
кращого життя, тобто, згідно з пунктом 62
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців (далі - Керівництво), вказаного
громадянина необхідно розглядати як
мігранта, особу, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місці, а його дії мотивуються сімейними
або іншими причинами особистого
характеру.

Більш того, як підтверджується
наявними у справі доказами, та не було
спростовано позивачем, перебуваючи у
Республіці Білорусь, громадянин Ірану
ОСОБА_2 намагався ввести в оману
працівників компетентних органів у
сфері біженців, оскільки останній
визначив себе громадянином
Афганістану, з метою підвищення, на
його думку, ступеня обґрунтованості
заяви та, як наслідок, отримання
захисту як громадянина з країни
підвищеного ризику проживання.

В подальшому, у зв'язку із отриманням
негативного рішення, заявник намагався
легалізувати своє перебування іншим
способом, проте зважаючи на накладення
санкцій, пов'язаних із забороною в'їзду
на територію Республіки Білорусь,
вказана мета не була досягнута
позивачем.

Про відсутність у твердженнях позивача
суб'єктивного елементу
обґрунтованості побоювання свідчить
також те, що після виїзду з Республіки
Білорусь позивач знову повернувся до
Ірану, а отже - жодних переслідувань
стосовно нього в країні його
походження за тими чи іншими ознаками
не вчинялося.

Також, з огляду на надані позивачем
органам ДМС України письмові
пояснення, що містяться в матеріалах
справи, вбачається, що прибуття
позивача в Україну було пов'язане саме
з пошуком кращих умов життя та
подальшою легалізацією перебування.
Тобто, останній цілком очевидно мав
намір змінити країну громадянської
належності на країну з більш
ліберальним суспільним ладом та меншим
впливом релігії на повсякденне життя
(як зазначив сам позивач - йому не
подобалася заборона Ірану на
спілкування з жіночою статтю та
вживання алкогольних напоїв).

Проте вказаний намір позивача немає
нічого спільного з підставами, за яких
іноземця може бути визнано біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Крім того, стосовно зміни релігії
позивач також наводить доволі
суперечливу інформацію.

При проведенні співбесіди з органами
ДМС України, останній повідомив, що за
віросповіданням є християнином
(баптистом), проте як інформація, що
була надана позивачем щодо обряду
хрещення має низький ступінь
достовірності, оскільки пояснення з
цього приводу логічно не впорядковані
та мають низьку вірогідність
достовірності.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 р. № 3 звернуто увагу судів на те,
що згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою,
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Також зазначеною постановою Пленуму
ВАСУ звернуто увагу суддів, що при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Проте, в даному випадку, з матеріалів
особової справи позивача, а також
наявних доказів в адміністративній
справі вбачається відсутність у
останнього (позивача) об'єктивної
сторони критерію побоювань стати
жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано суду жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними, а дії позивача
із намагання ввести в оману органи
Державної митної служби іншої країни
(Республіки Білорусь) з метою отримання
статусу біженця, чи особи, що потребує
додаткового захисту, а також особисті
пояснення позивача органам Державної
митної служби України (що містяться в
матеріалах справи) - свідчать про те, що
прибуття останнього в Україну було
пов'язане саме з пошуком кращих умов
життя та подальшою легалізацією
перебування.

Таким чином, за наслідками вивчення
матеріалів особової справи позивача, а
також матеріалів адміністративної
справи, є обґрунтовані підстави
вважати, що позивач має ознаки особи,
яка відповідно до пункту 62 Керівництва,
є економічним мігрантом.

Пункт 62 Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців дає визначення
відмінності економічного мігранта від
біженця, а саме: якщо особа добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці. Така особа може
керуватися в своїх діях бажанням змін
або пригод, сімейними або іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та.
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців, особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у
кожному окремому випадку необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і після цього, особа
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця (перевіряючий),
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

Проте, як підтверджується наявними
матеріалами справи, інформація про
побоювання переслідувань, що була
надана позивачем, ґрунтується виключно
на його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження.

Таким чином, з огляду на наявні у справі
докази, та враховуючи норми наведеного
вище законодавства, колегія суддів
дійшла висновку, що позивач за жодною
із конвенційних ознак на батьківщині
не переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджуються,
інформаційні матеріали носять
загальний характер, а матеріали справи
свідчать про те, що позивач не тікав від
небезпеки, рятуючи своє життя, а
залишив територію Ірану добровільно.

Суд також звертає увагу, що позивач
прибув легально на територію України
ще 07.06.2010 р., проте як звернувся до
органів міграційної служби лише 16.10.2013
року, перебуваючи на території України
нелегально. Таким чином, позивач
порушив вимоги статті 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
яка зобов'язувала особу, яка не є
громадянами України та на законних
підставах тимчасово перебуває на
території України і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи постійного проживання
виникли умови, зазначені у абзаці
другому статті 1 цього Закону,
внаслідок якої вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір набути в Україні статусу
біженця, повинна звернутися до
відповідного органу міграційної
служби із заявою про надання її статусу
біженця до закінчення строку дії
дозволу на перебування в Україні.

Згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачі, як суб'єкти владних
повноважень, надали суду обґрунтовані
пояснення та допустимі докази на їх
підтвердження, щодо правомірності їх
дій стосовно відмови позивачу в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, без наявності у останнього
(позивача) відповідних на те підстав, що
передбачені Законом.

Натомість позивач, не надав суду
обґрунтованих пояснень та допустимих
доказів на їх підтвердження, щодо
заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В адміністративному позові
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя:
Я.І. Добрянська

Судді:
О.В. Головань

А.С. Мазур

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 28.05.2014 р.