Справа № П/805/224/14
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Волгіна Н.П.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
справа №П/805/224/14
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Шишова О.О., суддів
Сіваченка І.В., Попова В.В., секретарі
судового засідання Сульженко А.В. за
участю представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача Коструб О.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Донецької
обласної Державної адміністрації на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 квітня 2014
року у справі № П/805/224/14 за позовом
ОСОБА_4 до Донецької обласної ради,
Донецької обласної ради профспілок,
Донецької обласної Державної
адміністрації, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на стороні
відповідача: Головне управління
статистики у Донецькій області, про
визнання протиправною бездіяльності
та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду задоволені
частково позовні вимоги ОСОБА_4 до
Донецької обласної ради, Донецької
обласної ради профспілок, Донецької
обласної Державної адміністрації про
визнання протиправною бездіяльності
та зобов'язання вчинити певні дії.

Зобов'язано Донецьку обласну державну
адміністрацію спільно з Донецькою
обласною радою профспілок переглянути
згідно даних статистичної звітності
рішення (розпорядження) глави
Донецької обласної державної
адміністрації - представника
президента України від 20 січня 1994 року
№ 27 «Про норму середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області» в частині
встановлення норми середньої
забезпеченості жилою площею у містах
та районах Донецької області в розмірі
9 квадратних метрів на одну людину.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не
погодився відповідач - Донецька
обласна Державна адміністрація та
звернулась з апеляційною скаргою у
якій вказала, що рішення суду першої
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначили, що суд зобов'язав
облдержадміністрацію вчиняти дії, що
виходять за межі встановлених законом
повноважень облдержадміністрації.
Жодною нормою закону та нормативного
документа не встановлено
періодичність встановлення норми
середньої забезпеченості жилою площею.
Просили скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог
позивача в повному обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав вимоги
апеляційної скарги в повному обсязі.

Представник позивача у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги
позивача та зазначив, що суд першої
інстанції правильно визначив
повноваження Донецької обласної
Державної адміністрації та вірно
зробив висновок про необхідність
періодичного розгляду питання щодо
встановлення норми середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області. При цьому вважав, що
суд першої інстанції повинен був
прийняти рішення про неправомірність
бездіяльності відповідача щодо не
вирішення питання щодо встановлення
норми середньої забезпеченості жилою
площею та зобов'язати відповідача
прийняти певне рішення з встановленням
розміру норми середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області станом на 2008 рік.

Просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року по справі № 2-а-5872/09/0570
адміністративний позов ОСОБА_4 до
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
про зобов`язання зарахувати на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов задоволено частково.
Визнано протиправними дії начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлової комісії Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України щодо
відмови ОСОБА_4 в зарахуванні на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов. Зобов'язано начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлову комісію Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України
зарахувати ОСОБА_4 на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов з
25 березня 2008 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено (а.с. 8-11).

15 червня 2011 року постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року в частині задоволення позовних
вимог скасована, у цій частині у
задоволені позову відмовлено. В іншій
частині постанова суду першої
інстанції залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 15 жовтня 2013 року постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15 червня 2011 року скасовано,
адміністративну справу направлено до
Донецького окружного
адміністративного суду на новий
розгляд, у зв'язку із не встановлення
всіх фактичних обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
справи, а саме не досліджено який був
встановлений відповідної Радою
фактичний рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
(а.с. 12-13).

Ухвалою суду від 2 грудня 2013 року по
справі № 2а-5872/09/0570 зупинено
провадження у справі та витребувано у
Донецької обласної ради рішення, яким
було встановлено рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
м. Маріуполі Донецької області на
протязі 2008 року та у Волинської
обласної ради рішення, яким було
встановлено рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Луцьк Волинської області на протязі
2008 року (а.с. 15-16).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання ухвали Донецького окружного
адміністративного суду від 2 грудня 2013
року по справі № 2а-5872/09/0570, Донецька
обласна рада надала лист № К-30-4308 від 16
грудня 2013 року, в якому зазначила, що
середня забезпеченість громадян жилою
площею в м. Маріуполі була встановлена
Постановою Виконавчого комітету
Донецької обласної ради народних
депутатів та Президії Донецької
обласної ради професіональних союзів
від 9 січня 1985 року № 5 в розмірі 8 м.кв.
на одну людину і на момент дання
відповіді не переглядалася. На
виконання Постанови ради міністрів
Української РСР і Української
республіканської ради профспілок від 11
грудня 1984 року № 470 «Про затвердження
Правил звіту громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
приміщень в Українській РСР»
виконавчий комітет Донецької обласної
ради народних депутатів та Президії
Донецької обласної ради
професіональних союзів прийняв
постанову № 5 від 9 січня 1985 року,
пунктом 2.2 якої встановлена норма
середньої забезпеченості жилою площею
у всіх містах та районах Донецької
області в розмірі 8 кв.м. (а.с. 53-56, 163-166).

Розпорядженням глави Донецькій
обласній державній адміністрації -
представника Президента України - від 20
січня 1994 року № 27 «Про норму середньої
забезпеченості жилою площею в
Донецькій області» встановлено норму
середньої забезпеченості жилою площею
у всіх містах та районах Донецької
області в розмірі 9,0 кв.м на одну людину
(а.с. 57, 161-162).

Встановлено, що з 1994 року рівень
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Маріуполі не
переглядався.

Враховуючи, що предметом розгляду
справи № 2а-5872/09/0570 є, в тому числі,
правомірність/неправомірність відмови
відповідачів у зазначеній справі в
зарахуванні позивача на облік особу,
яка потребує поліпшення житлових, умов
з підстав того, що позивач не є такою
особою (позивач та три члени його сім'ї
мешкають у квартирі загальною площею
37,8 кв.м), беручи до уваги мотиви
скасування Вищим адміністративним
судом України рішень судів першої та
другої інстанції по справі № 2а-5872/09/0570
(не дослідження судами рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею у
м. Маріуполі), враховуючи наявну
тривалу бездіяльність відповідачів
щодо не здійснення з 1994 року
періодичного перегляду рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в м. Маріуполі Донецької
області в порядку, позивач звернувся до
суду із даним позовом (а.с. 3-7, 32-33, 168).

При прийнятті рішення по справі суд
першої інстанції вважав за необхідне
зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Як зазначив позивач, про нездійснення
відповідачами з 1994 року періодичного
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
м. Маріуполь йому стало відомо після
отримання Донецьким окружним
адміністративним судом листа
Донецької обласної ради від 16 грудня 2013
року № К-30-4308 в рамках адміністративної
справи № 2-а-5872/09/0570.

Доказів на спростування цього факту
суду не надано.

Крім цього, нездійснення станом на як
на час звернення позивача до суду із
даним позовом, так і на час розгляду
даної справи спірного перегляду є
триваючою дією, а тому суд вважає, що
позивачем не пропущений встановлений
ст. 99 КАС України строк звернення до
суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року по справі № 2-а-5872/09/0570 за позовом
ОСОБА_4 до Донецького прикордонного
загону про зобов'язання зарахувати
його на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов, позов
позивача задоволений частково. Визнано
протиправними дії начальника
Донецького прикордонного загону
Східного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
та житлової комісії Донецького
прикордонного загону Східного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України щодо
відмови ОСОБА_4 в зарахуванні на облік
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов та зобов'язано
зарахувати ОСОБА_4 на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов з
25 березня 2008 року.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2011
року постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2009
року скасовано відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15 жовтня 2013 року рішення
судів першої та апеляційної інстанції
скасовано, а справу № 2-а-5872/09/0570 за
позовом ОСОБА_4 до Донецького
прикордонного загону про зобов'язання
зарахувати на облік осіб, які
потребують поліпшення житлових умов
направлено на новий розгляд до
Донецького окружного
адміністративного суду. Підставою для
вищезазначеного рішення суду
касаційної інстанції слугувало те, що
суди першої та апеляційної інстанцій
під час прийняття рішень по справі не
дослідили рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею
на час виникнення спірних
правовідносин.

Враховуючи, що предметом розгляду
справи № 2а-5872/09/0570 є правомірність чи
неправомірність відмови зарахувати
позивача на облік осіб, які потребують
поліпшення житлових умов, з підстав
того, що позивач не є особою, яка
потребує поліпшення житлових умов
(позивач та три члени його сім'ї
мешкають у квартирі загальною площею
37,8 кв.м, зв.бік а.с. 8), беручи до уваги
чинність станом на час розгляду даної
справи встановленого розпорядженням
Представника Президента України у
Донецькій області від 20 січня 1994 року №
27, яким встановлений рівень (норма)
середньої забезпеченості жилою площею
в містах та районах області в розмірі 9
кв. м на одну людину, суд дійшов
висновку, що перегляд цієї норми може
суттєво вплинути на визначення
позивача як особи, яка потребує
поліпшення житлових умов, а тому і
вирішення даної справи може вплинути
на права та інтереси позивача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР обласні
ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами. Відповідно
до виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 204) Донецька
обласна рада зареєстрована у цьому
реєстрі. Таким чином, перший
відповідача є належним відповідачем у
даній справі у розумінні ст. 3 КАС
України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" від 9
квітня 1999 року № 586-XIV місцева державна
адміністрація є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади. Відповідно
до виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 203) Донецька
обласна державна адміністрація
зареєстрована у цьому реєстрі. Таким
чином, третій відповідача є також
належним відповідачем у даній справі у
розумінні ст. 3 КАС України.

При вирішенні питання чи належним
відповідачем у даній справі Донецька
обласна ради профспілок, суд першої
інстанції зазначив наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1, ст. 2 Закону
України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності" професійна спілка
- це добровільна неприбуткова
громадська організація, що об'єднує
громадян, пов'язаних спільними
інтересами за родом їх професійної
(трудової) діяльності (навчання).
Професійні спілки створюються з метою
здійснення представництва та захисту
трудових, соціально-економічних прав
та інтересів членів профспілки.

Згідно п. 1.1, 1.4 Положення про Донецьку
обласну раду професійних спілок (а.с.
180-193), рада є добровільним об'єднанням
організацій профспілок, профспілок зі
статусом регіональних, обласних,
місцевих і первинних, які розташовані
на території Донецької області; є
неприбутковою громадською
організацією з правом юридичної особи.
Відповідно до наданих суду документів,
відповідач зареєстрований в Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України (а.с. 205-207). Таким
чином, другий відповідач не органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування. Разом із цим,
відповідно до приписів ч. 1 ст. 21
Житлового кодексу Української PCP від 30
червня 1983 року № 5464-Х, професійні
спілки, інші громадські організації,
трудові колективи відповідно до
законодавства Союзу РСР і Української
РСР та до статутів (положень)
громадських організацій, а також
громадяни беруть участь в управлінні
державним і громадським житловим
фондом та в забезпеченні його
схоронності.

Згідно ст. 48 Житлового кодексу, жиле
приміщення надається громадянам у
межах норми жилої площі, але не менше
розміру, який визначається Кабінетом
Міністрів України і Федерацією
професійних спілок України.

Відповідно до п.п. 1 п. 13, абз. 5 п. 53 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській РСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11
грудня 1984 року № 470 (далі - Правила
обліку громадян), які регулюють облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов і надання їм у
безстрокове користування жилих
приміщень у будинках державного і
громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання,
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів разом з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.
Таким чином, другий відповідач у
розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є
іншим суб'єктом, який здійснює
делеговані повноваження. Відповідно,
він є належним відповідачем у даній
справі.

Згідно ст.47, 48 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Кожен має право
на достатній життєвий рівень для себе і
своєї сім'ї, що включає, зокрема,
достатнє житло.

Як вбачається з ч. 1 ст. 3 Житлового
Кодексу (в редакції, яка діяла станом на
час звільнення позивача з лав збройних
сил України та станом на час його
звернення із заявою про постановку
його на облік як особу, яка потребує
поліпшення житлових умов), житлові
відносини в Українській РСР
регулюються Основами житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік та видаваними відповідно до
них іншими актами житлового
законодавства Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами житлового
законодавства Української РСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового
кодексу громадяни мають право на
одержання у безстрокове користування у
встановленому порядку жилого
приміщення в будинках державного чи
громадського житлового фонду або в
будинках житлово-будівельних
кооперативів.

Згідно ч. 1 ст. 13 Житлового кодексу
відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік державне управління в галузі
використання і забезпечення
схоронності житлового фонду
здійснюється Радою Міністрів СРСР,
Радою Міністрів Української РСР,
виконавчими комітетами місцевих Рад
народних депутатів, міністер-ствами,
державними комітетами і відомствами, а
також спеціально уповноваженими на те
державними органами відповідно до
законодавства Союзу РСР і Української
РСР.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Житлового
кодексу України потребуючими
поліпшення житлових умов визнаються,
зокрема, громадяни, які забезпечені
жилою площею нижче за рівень, що
визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок, а згідно ч. 3 цієї ж статті
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, беруться на облік для
одержання жилих приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду.

Згідно ч.1 ст.36 Житлового кодексу облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, здійснюється, як
правило, за місцем проживання у
виконавчому комітеті районного,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів.

Згідно ст.47 Житлового кодексу України
норма жилої площі в Українській РСР
встановлюється в розмірі 13,65
квадратного метра на одну особу.

Відповідно до приписів ст.48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п.1 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській РСР, затверджених
постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470
(далі - Правила обліку громадян), ці
правила регулюють облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов і
надання їм у безстрокове користування
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання.

Відповідно до п.п.1 п.13 Правил обліку
громадян, на квартирний облік беруться
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов. Потребуючими поліпшення
житлових умов визнаються, зокрема,
громадяни, які забезпечені жилою
площею нижче за рівень, що визначається
виконавчими комітетами обласних,
Київської і Севастопольської міських
Рад народних депутатів разом з радами
профспілок. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.

Згідно з абз.1 п. 53 Правил обліку
громадян жиле приміщення надається
громадянам у межах 13,65 квадратного
метра жилої площі на одну особу, але не
менше рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в даному
населеному пункті, а відповідно до абз.
5 цього ж пункту рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті визначається і
періодично переглядається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності.

Встановлено, що пунктом 2.2 постанови
виконавчого комітету Донецької
обласної ради народних депутатів і
Президії Донецької обласної ради
професійних спілок від 9 січня 1985 року
№ 5 на території Донецької області
встановлено норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах і районах області в розмірі 8
кв.м на одну людину (а.с.163-166).

Розпорядженням Представника
Президента України в Донецькій області
(на той час - глави Донецької обласної
державної адміністрації) від 20 січня 1994
року № 27 встановлено норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах та районах області в розмірі 9
кв.м на одну людину (п. 1). У пункті 2 цього
розпорядження зазначено, що підпункт 2.2
постанови виконкому обласної ради
народних депутатів і президії обласної
ради професійних спілок від 9 січня 1985
року № 5 є таким, що втратив чинність
(а.с. 161-162).

Не надано доказів на підтвердження
існування іншого документу, яким
встановлений чи змінений рівень
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в населених пунктах
Донецької області після 20 січня 1994
року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населених пунктах Донецької області,
встановлений Розпорядженням
Представника Президента України в
Донецькій області від 20 січня 1994 року №
27 в розмірі 9 кв.м на одну людину, станом
на час подання позивачем документів до
житлової комісії Донецького
прикордонного загону (25 лютого 2008 року,
зв. бік а.с. 9) та станом на час розгляду
даної справи є чинний.

Приписами ст. 47 Житлового кодексу
України встановлена норма жилої площі
в Українській РСР в розмірі 13,65 кв.м на
одну особу.

Відповідно до приписів ст. 48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п.п. 1 п. 13 Правил обліку громадян
на квартирний облік беруться
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов. Потребуючими поліпшення
житлових умов визнаються, зокрема,
громадяни, які забезпечені жилою
площею нижче за рівень, що визначається
виконавчими комітетами обласних,
Київської і Севастопольської міських
Рад народних депутатів разом з радами
профспілок. Цей рівень періодично
переглядається вказаними органами.

Відповідно абз. 1 п. 53 Правил обліку
громадян жиле приміщення надається
громадянам у межах 13,65 квадратного
метра жилої площі на одну особу, але не
менше рівня середньої забезпеченості
громадян жилою площею в даному
населеному пункті, а відповідно до абз.
5 цього ж пункту рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті визначається і
періодично переглядається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності.

Таким чином, рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею,
встановлений в певному населеному
пункті, має періодично переглядатись
відповідним органом.

При вирішенні питання щодо
періодичності такого перегляду, суд
першої інстанції вважав за необхідне
зазначити наступне.

Періодичність - це повторюваність
(циклічність) певного явища або певної
дії через певні проміжки часу.

Як вбачається зі змісту наведених
раніше норм Житлового кодексу України
та Правил обліку громадян, наведеними
нормами не конкретизований проміжок
часу, після закінчення якого органами
виконавчої влади має переглядатись
рівень забезпеченості громадян жилою
площею в населених пунктах та районах
області.

Беручи до уваги приписи ст. 19
Конституції України, відповідно до
яких правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством, а органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, суд приходить до висновку, що
не здійснення органами виконавчої
влади станом на час розгляду даної
справи перегляду рівня забезпеченості
громадян жилою площею у м. Маріуполі не
може свідчити саме про протиправність
цього нездійснення.

Разом із цим, враховуючи, що за даними
Головного управління статистики у
Донецькій області відносний показник,
який вимірюється розміром загальної
(житлової) площі у квадратних метрах, що
припадає на одного жителя, станом на 1
січня 2009 року у м. Маріуполі Донецької
області складає 20 кв.м загальної площі
і 12,6 кв.м житлової площі (а.с. 35-37), беручи
до уваги встановлення Розпорядженням
Президента України від 20 січня 1994 року
норми середньої забезпеченості жилою
площею по Донецькій області в розмірі 9
кв.м, суд першої інстанції вважав, що за
двадцять років розрив цих показників
досяг значного розміру, а тому
наслідком тривалого (двадцять років) не
здійснення органами державної влади
перегляду рівня забезпеченості
громадян жилою площею є неможливість
значної кількості громадян України,
зокрема, Донецької області, отримати
статус особи, яка потребує поліпшення
житлових умов, та забезпечити себе тим
самим достатнім житлом, що є складовою
частиною належного життєвого рівня для
себе і своєї сім'ї, гарантованого ст.ст.
47, 48 Конституції України.

При таких обставинах суд першої
інстанції правильно вважав, що позовні
вимоги позивача про зобов'язання
належного органу виконавчої влади
переглянути рівень середньої
забезпеченості жилою площею у
м.Маріуполі підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції вірно
не прийняв до уваги що рішення про
зобов'язання переглянути цей рівень,
починаючи з 2008 року, тому що, по-перше,
для цього не має правових підстав (як
зазначалось вище, а ні законами а ні
підзаконними нормативно-правовими
актами не встановлений конкретний
період часу, зі спливом якого цей
перегляд має здійснюватись).

По-друге, будь-який нормативно-правовий
акт,як законодавчий - Конституція,
декрети, закони, так і підзаконний -
укази, декрети, постанови,
розпорядження тощо), діють (є чинними)
певний проміжок часу.

Розпорядження Представника Президента
України в Донецькій області від 20 січня
1994 року № 27 діяло саме з цієї дати - з 20
січня 1994 року. За цей час його не було
скасовано чи визнано нечинним.
Протягом цього часу органи державної
влади, підприємства, установи та
організації у Донецькій області, в тому
числі ті, хто відповідав за
забезпеченість мешканців Донецькій
області житловими приміщеннями,
керувались приписами цього документа
та приймали відповідні рішення.
Зобов'язання відповідачів переглянути
встановлений у цьому Розпорядженні
рівень забезпеченості жилою площею у
Донецькій області з 2008 року фактично
потягне за собою нівелювання всіх дій
та рішень, прийнятих у зв'язку зі
застосуванням приписів зазначеного
Розпорядження.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції вірно вважав зобов'язати
належних відповідачів переглянути в
передбаченому законодавством порядку
рівень забезпеченості жилою площею у
Донецькій області, зокрема, у
м.Маріуполі та прийняти відповідне
рішення станом на час цього перегляду.

При вирішенні позовних вимог позивача
в частині зобов'язання саме Донецької
обласної державної адміністрації
здійснити перегляд рівня
забезпеченості жилою площею у
Донецькій області, слід зазначити
наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.34 Житлового кодексу (в
редакції, яка є чинною з 29 травня 1993
року до сьогодення) встановлено, що
потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються, зокрема, громадяни, які
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок.

Відповідно до ч.1 ст.36 Житлового кодексу
(в редакції, яка є чинною з 1 січня 1984
року до сьогодення) облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов,
здійснюється, як правило, за місцем
проживання у виконавчому комітеті
районного, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів.

Згідно ст.47 Житлового кодексу (в
редакції, яка є чинною з 1 січня 1984 року
до сьогодення) норма жилої площі в
Українській РСР встановлюється в
розмірі 13,65 квадратного метра на одну
особу.

Відповідно до приписів ст. 48 цього ж
кодексу жиле приміщення надається
громадянам у межах норми жилої площі,
але не менше розміру, який визначається
Кабінетом Міністрів України і
Федерацією професійних спілок України.
При цьому враховується жила площа у
жилому будинку (квартирі), що перебуває
у приватній власності громадян, якщо
ними не використані житлові чеки.

Згідно п.1 Правил обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень в
Українській РСР, затверджених
постановою Ради Міністрів УРСР і
Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (в
редакції, яка діє з грудня 1984 року - з
часу затвердження цих Правил), ці
правила регулюють облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов і
надання їм у безстрокове користування
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання.

Відповідно до п.п. 1 п. 13 Правил обліку
громадян (в редакції, чинної з грудня 1984
року і до сьогодення), на квартирний
облік беруться громадяни, які
потребують поліпшення житлових умов.
Потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються, зокрема, громадяни, які
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів разом з радами профспілок.
Цей рівень періодично переглядається
вказаними органами.

Згідно з абз. 1 п. 53 Правил обліку
громадян (в редакції, чинної з жовтня 1993
року і до сьогодення) жиле приміщення
надається громадянам у межах 13,65
квадратного метра жилої площі на одну
особу, але не менше рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
даному населеному пункті, а відповідно
до абз. 5 цього ж пункту (в редакції,
чинної з грудня 1984 року до сьогодення)
рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається і періодично
переглядається виконавчими комітетами
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок виходячи з даних
статистичної звітності.

Таким чином, покладення обов'язків щодо
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населених пунктах з 1984 року
покладалось на виконавчі комітети
обласних, Київської і Севастопольської
міських Рад народних депутатів спільно
з радами профспілок.

Згідно ч.1 ст.1 Закону Української РСР
від 31 жовтня 1980 року № 1048-Х «Про обласну
Раду народних депутатів Української
РСР» обласна Рада народних депутатів є
органом державної влади в області.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 цього Закону
обласна рада народних депутатів, як
орган державної влади в області,
контролює стан обліку громадян, які
мають потребу в житлі, а також
правильність розподілу жилої площі;

Згідно ч.1 ст.42 зазначеного Закону
виконавчим і розпорядчим органом
обласної Ради народних депутатів є
виконавчий комітет, який обирається
нею з числа депутатів у складі: голови,
першого заступника голови, заступників
голови, секретаря і 9 - 13 членів.
Кількісний склад виконавчого комітету
обласної Ради встановлюється обласною
Радою.

Таким чином, станом на час прийняття
Житлового кодексу виконавчий комітет
обласної ради народних депутатів був
виконавчим органом цієї ради як органу
державної влади.

7 грудня 1990 року був прийнятий Закон
України № 533-XII «Про місцеві Ради
народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування». З дня
набрання чинності цим Законом втратив
чинність Закон Української РСР від 31
жовтня 1980 року № 1048-Х «Про обласну Раду
народних депутатів Української РСР».

Відповідно до ст.1 Закону № 533-XII місцеве
самоврядування в Україні - це
територіальна самоорганізація
громадян для самостійного вирішення
безпосередньо або через органи, які
вони обирають, усіх питань місцевого
життя в межах Конституції України,
законів України та власної
фінансово-економічної бази. Органами
місцевого самоврядування є сільські,
селищні, міські Ради народних
депутатів. Регіональне самоврядування
в Україні - це територіальна
самоорганізація громадян для
вирішення безпосередньо або через
органи, які вони утворюють, питань
місцевого життя в межах Конституції
України та законів України.
Територіальну основу регіонального
самоврядування становлять район,
область.

Згідно ч.4 ст. 2, ч.1 ст.51 Закону № 533-XII
систему регіонального самоврядування
становлять, зокрема, районні і обласні
Ради народних депутатів.
Представницькими органами
регіонального самоврядування є
обласні, районні Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону № 533-ХІІ
виконавчий комітет Ради народних
депутатів є виконавчим і розпорядчим
органом відповідної Ради, їй
підпорядкованим та підзвітним.

Даним Законом не передбачено створення
при обласних радах нардних депутатів
виконавчих комітетів.

Таким чином, після набрання чинності
Законом № 533-ХІІ (з 20 грудня 1990 року)
змінився статус обласних рад, зі складу
(структури) обласної ради було
виключений такий виконавчий орган як
виконавчий комітет.

5 березня 1992 року був прийнятий Закон
України № 2167-ХII «Про Представника
Президента України», який був введений
в дію з 20 березня 1992 року.

Відповідно до ст.1 цього Закону
Представник Президента України є
главою місцевої державної
адміністрації відповідно в області,
містах Києві, Севастополі, районі,
районі міст Києва і Севастополя.

Згідно ст.13 даного Закону Представник
Президента України формує місцеву
державну адміністрацію відповідно в
областях, містах Києві і Севастополі,
районах, районах міст Києва і
Севастополя. Структура і штати
місцевої державної адміністрації
визначаються Представником Президента
України за погодженням з Президентом
України. Правовий статус місцевої
державної адміністрації визначається
Конституцією України, цим Законом та
Положенням, яке затверджується
Президентом України.

Таким чином, з 20 березня 1992 року
Представник Президента України є
главою місцевої державної
адміністрації - главою органу
виконавчої влади.

Відповідно до ст. 14 Закону України №
2167-ХII Представник Президента України в
межах своїх повноважень видає
розпорядження. Розпорядження
Представника Президента України,
прийняті в межах його повноважень, є
обов'язковими для виконання органами
місцевого і регіонального
самоврядування, всіма розташованими на
відповідній території підприємствами,
організаціями і установами,
громадськими об'єднаннями, а також
посадовими особами і громадянами.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
січня 1994 року Представником Президента
України у Донецькій області, як главою
Донецької обласної державної
адміністрації, прийнято Розпорядження
№ 27, яким переглянуто норму середньої
забезпеченості жилою площею у всіх
містах та районах Донецької області (8
кв. м) та встановлено нова норма
середньої забезпеченості жилою площею
- 9 кв.м (а.с. 161).

Враховуючи наведене вище, беручи до
уваги приписи Закону України № 2167-ХII,
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що Розпорядження Представника
Президента України у Донецькій області
від 20 січня 1994 року № 27, є таким що
прийнято належним органом, в рамках
наданих повноважень та в порядку,
передбаченому діючим на той час
нормативно-правовим актом порядку.

Відповідно до обраного Україною
напрямку створення в країні органів
державної влади наряду з органами
місцевого та регіонального
самоврядування, 8 червня 1995 року між
Верховною Радою України та Президентом
України укладений Конституційний
Договір «Про основні засади
організації функціонування державної
влади і місцевого самоврядування в
Україні на період до прийняття нової
Конституції України».

Згідно ст.3 цього Договору державна
влада в Україні будується на засадах її
розподілу на законодавчу, виконавчу і
судову.

Відповідно до ст. 46 зазначеного
Договору органами державної
виконавчої влади в областях, містах
Києві та Севастополі (як містах
загальнодержавного значення) і районах
(крім районів у містах, за винятком міст
Києва та Севастополя) є відповідно
обласні, Київська та Севастопольська
міські, районні, районні в містах Києві
та Севастополі державні адміністрації,
які очолюють голови цих адміністрацій.
Головами обласних, Київської та
Севастопольської міських і районних
державних адміністрацій Президент
України призначає осіб, обраних
головами відповідно обласних,
Київської та Севастопольської міських
і районних Рад. У здійсненні своїх
повноважень органи місцевої державної
влади підпорядковані вищим органам
державної виконавчої влади. Правовий
статус та обсяг повноважень обласних,
Київської та Севастопольської міських,
районних державних адміністрацій
визначається цим Законом та
Положенням, яке затверджується
Президентом України.

Згідно ст.53 Договору представницькими
органами в областях, містах Києві та
Севастополі, районах (крім районів у
містах, за винятком міст Києва та
Севастополя) є обласні, Київська та
Севастопольська міські, районні,
районні в містах Києві та Севастополі
Ради. Як і Законом № 2167-ХII
Конституційним Договором створення
виконавчих комітетів при обласних
радах не передбачено.

Таким чином, зазначеним Договором
фактично закріплено, що обласні ради
народних депутатів в Україні - це
представницькі органи місцевого
самоврядування, а обласна державна
адміністрація - це орган виконавчої
влади.

На виконання п.5 ст. 24 та ст.ст. 46, 51 і 53 ч. 1
Конституційного Договору між
Президентом України та Верховною Радою
України "Про основні засади
організації та функціонування
державної влади і місцевого
самоврядування в Україні на період до
прийняття нової Конституції України"
Указом Президента України від 24 липня
1995 року № 640/95 постановлено утворити
обласні, Київську та Севастопольську
міські, районні, районні у містах Києві
та Севастополі державні адміністрації,
які є місцевими органами державної
виконавчої влади.

На підтвердження висновку суду про те,
що повноваження з встановлення та
перегляду норми забезпеченості
громадян жилою площею саме органом
державної (виконавчої) влади є приписи
п. 3 зазначеного Указу, відповідно до
якого державні адміністрації є
правонаступниками виконавчих
комітетів відповідних Рад щодо їх
зобов'язань, прав та обов'язків.

Зазначений Указ станом на час розгляду
справи не скасовувався, нечинним не
визнавався.

28 червня 1996 року в Україні була
прийнята Конституція України, яка
введена в дію Законом України «Про
прийняття Конституції України і
введення її в дію» від 28 червня 1996 року
№ 254/96-ВР.

Згідно ст.ст.17, 18 Конституції України
Виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.

Голови місцевих державних
адміністрацій призначаються на посаду
і звільняються з посади Президентом
України за поданням Кабінету Міністрів
України.

Місцеві державні адміністрації
підзвітні і підконтрольні органам
виконавчої влади вищого рівня.

Місцеві державні адміністрації на
відповідній території забезпечують,
зокрема, виконання Конституції та
законів України, актів Президента
України, Кабінету Міністрів України,
інших органів виконавчої влади.

Відповідно до ч.1 Перехідних положень
Конституції Украї Закони та інші
нормативні акти, прийняті до набуття
чинності цією Конституцією, є чинними у
частині, що не суперечить Конституції
України.

Згідно ч.7, 9 Перехідних положень
Конституції України голови місцевих
державних адміністрацій після набуття
чинності цією Конституцією набувають
статусу голів місцевих державних
адміністрацій згідно зі ст. 118 цієї
Конституції, а після обрання голів
відповідних рад складають
повноваження голів цих рад. Обласні
ради, обрані до набуття чинності цією
Конституцією, здійснюють визначені нею
повноваження до сформування нового
складу цих рад відповідно до
Конституції України.

Проаналізувавши наведені вище норми,
суд першої інстанції вірно прийшов до
висновку про те, що Указ Президента
України № 640/95 в частині визначення
державних адміністрацій як
правонаступників виконавчих комітетів
відповідних Рад щодо їх зобов'язань,
прав та обов'язків, є чинним.

Пізніше Законами України від 21 травня
1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування в Україні» та від 9
квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві
державні адміністрації» закріплені та
більш детально регламентовані статус
та повноваження органів місцевого
самоврядування те органів виконавчої
влади на місцях, основні положення щодо
яких містяться в Конституції України,
але як і в Конституції України в цих
Законах закріплено, що виконавчу владу
в областях здійснюють обласні державні
адміністрації, які є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади та які в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою (ст. 1
Закону № 586-ХІV), а відповідно до абз. 7 ч.
1 ст. 1 Закону № 280/97-ВР обласні ради - це
органи місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад.

Як і Указом Президента України від 24
липня 1995 року № 640/95, Законом України №
280/97-ВР не передбачено створення при
обласних радах виконавчих комітетів.

Проаналізував наведені вище норми
права, суд першої інстанції правильно
вважав, що обов'язок встановлення та
наступного перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті, відповідно до п.п. 1
п. 13 та абз. 5 п. 53 Правил обліку громадян
з 1985 року був покладений на виконавчі
комітети обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів (як виконавчі органи
державної влади) разом з радами
профспілок, з 1993 року мав здійснюватись
главою обласних державних
адміністрацій разом з радами
профспілок, а з моменту створення
місцевих державних адміністрацій (з 24
липня 1995 року). - місцевими державними
адміністраціями разом з радами
профспілок.

Доводи представника Донецької
обласної державної адміністрації щодо
відсутності делегування обласній
державній адміністрації з боку
Донецької обласної ради повноважень
щодо перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
Донецькій області відхилені з огляду
на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 586-ХІV
місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Згідно абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону від 21
травня 1997 року 280/97-ВР делеговані
повноваження - це повноваження органів
виконавчої влади, надані органам
місцевого самоврядування законом, а
також повноваження органів місцевого
самоврядування, які передаються
відповідним місцевим державним
адміністраціям за рішенням районних,
обласних рад.

Тобто, про делегування державній
адміністрації з боку органу місцевого
самоврядування повноважень (та
навпаки) може йти мова тільки у випадку,
якщо певні повноваження закріплені на
законодавчому рівні саме за органом
місцевого самоврядування, який потім
приймає рішення про делегування цих
повноважень органу виконавчої влади.

Враховуючи вищевикладене,
повноваження щодо встановлення та
перегляду рівня середньої
забезпеченості громадян жилою площею
покладені на державну адміністрації
нормативно-правовими актами (як
законами так і підзаконними актами),
про делегування зазначених
повноважень не може йти мови взагалі.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини,
беручи до уваги приписи ст.ст 2, 71 КАС
України, суд першої інстанції дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення адміністративного позову
позивача.

З вказаними висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому при таких
обставинах апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення а
рішення суду без змін.

Повний текст рішення складений 23
травня 2014 року.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної
Державної адміністрації на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 02 квітня 2014
року у справі № П/805/224/14 - залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 квітня 2014
року у справі № П/805/224/14 - залишити без
змін.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
складення рішення у повному обсязі
відкласти на строк - до 5 днів.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня складення в
повному обсязі.

Головуючий
О.О.Шишов

Судді
І.В.Сіваченко

В.В.Попов