Справа № 9101/131108/2012
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2013-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2013 рокусправа № 2а-0870/5802/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Проценко
О.А.

суддів: Туркіної Л.П.
Дурасової Ю.В.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову: Запорізького окружного
адміністративного суду від 23.07.2012р. у
справі №2а-0870/5802/12

за позовом: Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до: Приватного підприємства "Могучий"

про: стягнення суми,

в с т а н о в и в:

Запорізьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі по
тексту - позивач) звернулося з
адміністративним позовом про
стягнення з Приватного підприємства
«Могучий» (далі по тексту - відповідач,
ПП «Могучий») санкцій та пені за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2011
році в сумі 107647 грн. 58 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
середньооблікова кількість штатних
працівників, що працювали у
відповідача, за 2011 рік склала 144 осіб,
таким чином, середньооблікова
кількість інвалідів відповідно до
нормативу, встановленого ч.1 ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», на
підприємстві відповідача повинна
складати 6 осіб. Згідно з відомостями,
наданими відповідачем у звіті за 2011
рік, середньооблікова кількість
працевлаштованих інвалідів на
підприємстві складала 1 особу.

Постановою суду першої інстанції в
задоволенні позову відмовлено. При
цьому суд зазначив, що відповідачем
було вжито всіх необхідних заходів для
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
проінформовано в установленому
законом порядку центр зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад).

Не погодившись з висновками суду
першої інстанції, позивач оскаржує
постанову суду в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційних вимог
зазначається, що приймаючи постанову,
суд першої інстанції не встановив та не
дослідив належним чином фактичні
обставини. Апелянт вказує, що
відповідачем не надано доказів роботи
по залученню з метою працевлаштування
категорії інвалідів, яка не перебуває
на обліку в державній службі
зайнятості. Апелянт вважає судове
рішення незаконним, просить скасувати
постанову суду та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Відповідачем надано заперечення на
апеляційну скаргу, в якому він просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до Свідоцтва Серія А00 №288933
Приватне підприємство «Могучий»
зареєстроване 12.02.2000 як юридична особа
за адресою: 72342, Запорізька область,
Мелітопольський район, с.Ясне, вул.
Кобецької, буд. 51/7, ідентифікаційний
код 03751416 (а.с.39).

Матеріалами справи встановлено:

- Наказом №2 від 06.01.2011 року «Про
створення постійно діючої
атестаційної комісії ПП «Могучий» та
наказом №1 від 05.01.2011 «Про виконання
нормативу робочих місць по
працевлаштуванню інвалідів 2011 рік»
відповідач зобов'язався створити
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, які потребують соціального
захисту (а.с.41).

- Протоколом атестаційної комісії
ПП «Могучий» від 11.01.2011 року
відповідачем атестовано постійні
робочі місця для працевлаштування
інвалідів (а.с.43).

- Наказом від 11.01.2010 року № 3 ПП
«Могучий» на підприємстві було
створено вісім робочих місць для
постійної роботи інвалідів, розроблено
та затверджено паспорти на створення
робочих місць для інвалідів на окремих
посадах підприємства відповідача, а
також інструкції до робочих місць,
створених для інвалідів (а.с.44).

Крім того, протягом 2011 року відповідач
подавав до Мелітопольського районного
центру зайнятості звіти про наявність
вакансій, що підтверджується копіями
звітів, наявними в матеріалах справи
(а.с.55-67). Проте інваліди, які
перебувають на обліку в центрі
зайнятості, бажання працювати на
підприємстві відповідача не виявили.

Аналіз матеріалів справи та норм права,
які регулюють спірні правовідносини,
показав наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно з ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4% середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого Законом, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунку кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

У відповідності до ч.3 ст.18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, , зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з пп.3.1 п.3 «Інструкції щодо
заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів», затвердженої наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 10.02.2007 №42,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 13.02.2007 за №117/13384 (далі -
Інструкція №42), середньооблікова
кількість працівників відображається
відповідно до п.3.2 «Інструкції зі
статистики кількості працівників»,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 28.09.2005
№286, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 30.11.2005 за №1442/11722 (далі -
Інструкція №286).

Відповідно до п.3.2.5 Інструкції №286
середньооблікова кількість штатних
працівників за період з початку року (у
тому числі за квартал, півріччя, 9
місяців, рік) обчислюється шляхом
підсумовування середньооблікової
кількості штатних працівників за всі
місяці роботи підприємства, що минули
за період з початку року до звітного
місяця включно, та ділення одержаної
суми на кількість місяців у цьому
періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, …12.
При розрахунках кількість робочих
місць округлюється до цілого значення.

За приписами ч.4 ст.20 Закону України
«Про зайнятість населення»
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття інформацію про наявність
вільних робочих місць (вакантних посад)
для працевлаштування інвалідів за
формою, затвердженою Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19 грудня 2005 року
№420 за погодженням з Держкомстатом
України.

З огляду на викладене, обов'язок по
працевлаштуванню інвалідів відповідно
до встановленого Законом нормативу
покладається як на роботодавців, так і
на державну службу зайнятості.

Слід зазначити, що з урахуванням норм
ст.ст.238,239 Господарського кодексу
України заявлена у позові до стягнення
сума є адміністративно-господарською
санкцією, тому при вирішенні питання
про застосування санкцій слід виходити
із загальних норм права щодо
відповідальності за порушення
зобов'язань та встановлення в діях або
бездіяльності роботодавця складу
правопорушення з метою застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. При цьому одним з елементів
правопорушення є вина. Застосовуючи
принцип вини, суд звертається до норм
ч.2 ст.218 Господарського кодексу
України, згідно з якими учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.
Механізм реалізації обов'язку по
працевлаштуванню інвалідів полягає в
тому, що підприємства повинні
інформувати державну службу
зайнятості та місцеві органи
соціального захисту населення про
вільні робочі місця та вакантні посади,
на яких може використовуватися праця
інвалідів, а також вжити передбачених
законом заходів для створення в
установленому порядку робочих місць у
межах нормативу.

Як свідчать подані звіти форми №3-ПН,
відповідач вказував про наявність
вакансій для інвалідів, тобто належним
чином інформував органи зайнятості
населення про наявність вакантних
місця для працевлаштування інвалідів.

З урахуванням фактичних обставин у
даній справі, суд першої інстанції
вірно визначився щодо відсутності вини
відповідача у невиконанні
встановленого Законом нормативу. Сам
факт відсутності працевлаштованих
інвалідів на підприємстві відповідно
до нормативу не є безумовною ознакою
правопорушення та підставою для
відповідальності. Таким чином підстави
для застосування до відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, а відтак і пені, відсутні.

Отже, апеляційна скарга не спростовує
висновків суду першої інстанції. Суд
об'єктивно, повно і всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, зроблені судом
першої інстанції висновки
відповідають фактичним обставинам
справи та підтверджуються зібраними по
справі доказами. Апеляційна скарга
задоволенню не підлягає; судове
рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 23.07.2012р. у
справі №2а-0870/5802/12 залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 23.07.2012р. у
справі №2а-0870/5802/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
відповідності до ст.254 КАС України і
може бути оскаржена згідно зі ст.212 КАС
України.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Л.П. Туркіна

Суддя:
Ю.В. Дурасова