Справа № 819/909/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/909/14-a

"29" травня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

за відсутності позивача та
відповідача,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду в місті
Тернополі справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Відділу
Держземагентства у Тернопільському
районі про зобов'язання вчинити певні
дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
адміністративним позовом до відділу
Держземагентства у Тернопільському
районі Тернопільської області, в якому
просила суд зобов'язати відділ
Держземагентства у Тернопільському
районі провести державну реєстрацію
земельної ділянки для садівництва
загальною площею 0,0641 га, яка перебуває
у приватній власності ОСОБА_1 за
фактичним місцерозташуванням ділянки
на території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
згідно державного акту на право
приватної власності серії ТР №06952 у
приватній власності ОСОБА_1 перебуває
земельна ділянка площею 0,0641 га, із
визначенням місця розташування цієї
земельної ділянки - Великоберезовицька
селищна рада. Однак, звернувшись до
відповідача із заявою про державну
реєстрацію вищезазначеної земельної
ділянки, позивач отримала відмову, в
якій їй повідомлено, що на даний час
земельна ділянка по НКС знаходиться на
території Петриківської сільської
ради. Зважаючи на те, що у відповідності
до частини 7 розділу Х Перехідних
положень Земельного кодексу України,
позивач зберегла право на
вищезазначену земельну ділянку,
сформовану до 2004 року, - позивач просить
суд у викладений в позові спосіб
забезпечити реалізацію її права щодо
володіння, користування та
розпорядження майном, та зобов'язати
відповідача провести державну
реєстрацію вказаної земельної ділянки
за її фактичним місцерозташуванням - на
території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області

29.05.2014 року до суду від позивача
надійшла письмова заява про зміну
позовних вимог, в якій позивач
підтримуючи попередньо заявлені нею в
усному порядку в судовому засіданні
22.05.2014 року вимоги, просить суд:

- зобов'язати відділ
Держземагентства у Тернопільському
районі провести державну реєстрацію
земельної ділянки для садівництва
загальною площею 0,0641 га, яка перебуває
у приватній власності ОСОБА_1 за
фактичним місцерозташуванням ділянки
на території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області;

- видати витяг по Технічній
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) виготовленої
державним підприємством "Центр
державного земельного кадастру"
Тернопільська регіональна філія;

- присвоїти кадастровий номер
даній земельній ділянці на території
Петриківської сільської ради
Тернопільського району яка належить
ОСОБА_1, що проживає в АДРЕСА_1, паспорт
НОМЕР_1 від 03 липня 1996 року.

Окрім того, 29.05.2014 року позивач також
подала до суду заяву про розгляд даної
справи за її відсутності, у зв'язку з
неможливістю з'явитись у вказане
судове засідання.

Відповідач (Відділ Держземагентства у
Тернопільському районі) в судові
засідання не з'являвся, хоча про
розгляд справи повідомлявся належним
чином.

Водночас, 26.05.2014 року до суду від
відповідача надійшов відзив на
адміністративний позов, в якому
відповідач зазначає, що земельна
ділянка, яка є у приватній власності
ОСОБА_1, відповідно до плану
викопіювання з Проекту встановлення
меж та формування території
Петриківської сільської ради (копію
якого долучено до відзиву на позов)
розташована та території
Петриківської сільської ради.

У цьому ж відзиві на позов Відділ
Держземагентства у Тернопільському
районі також зазначив, що при вирішенні
даного спору (прийнятті рішення) - він
покладається на думку суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і
всебічно з'ясувавши всі обставини
справи в їх сукупності на підставі
чинного законодавства, перевіривши їх
наявними в матеріалах справи доказами,
суд вважає, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки для
садівництва загальною площею 0,064 га, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
серії ТР№06952, виданим 25.10.1994 року
Великоберезовицькою селищною радою
народних депутатів.

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
Головного управління Дерземагентства
у Тернопільській області із
відповідною заявою про проведення
державної реєстрації земельної
ділянки у порядку, визначеному Законом
України "Про Державний земельний
кадастр" та Порядку ведення державного
земельного кадастру, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2012 №1051 (надалі - Порядок №1051).

Згідно рішення державного
кадастрового реєстратора № РВ-013
від 26.03.2013 року позивачу відмовлено у
внесенні відомостей (змін до них) до
Державного реєстру земель. Підстава
для відмови визначена: невідповідність
поданих документів вимогам,
установлених Законом України "Про
Державний земельний кадастр" та
Порядку ведення Державного земельного
кадастру, а саме: ділянка по НКС
знаходиться та території
Петриківської сільської ради.

Аналогічне рішення за №РВ-014 від
13.05.2014 року було прийняте і
відповідачем у даній справі - Відділом
Держземагентства у Тернопільському
районі.

Разом з тим, судом також встановлено, що
місцерозташування земельної ділянки,
яка перебуває у власності позивача з 1994
року згідно виданого
правопосвідчувального документа є
незмінним та підтверджується
технічною документацію із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі, розробленою
відповідно до встановлених державних
стандартів, норм і правил у сфері
землеустрою Тернопільською
регіональною філією ДП "Центр
державного земельного кадастру".

Зі змісту довідки форми 6-зем,
сформованого кадастрового плану
земельної ділянки за результатами
кадастрової зйомки, акту відновлення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості) без закріплення їх
межовими знаками від 25.03.2013 року
(складеного за участю уповноваженого
представника Тернопільської
регіональної філії центру ДЗК), а також
ряду інших документів, розроблених на
основі аналізу правового статусу,
кількісних та якісних характеристик
земельної ділянки, що належить ОСОБА_1
на підставі державного акту серії ТР
№06952, видно, що площа, конфігурація та
опис меж земельних ділянок по суміжних
землекористувачах, не суперечать
опису, зазначеному в державному акті на
право приватної власності на землю,
однак, станом на даний час розраховані
більш точно, з урахуванням сучасних
засобів вимірювання (0,0641, тобто, до
десятитисячних гектара).

Таким чином, належна позивачу земельна
ділянка, яка була розташована на
території Великоберезовицької
селищної ради та як об'єкт цивільних
справ сформована у 1994 році, - не
втратила свого статусу в розумінні
цивільного та земельного
законодавства. Про що зокрема
зазначено і у частині 10 розділу VII
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України "Про Державний
земельний кадастр", відповідно до якої
Документи, якими було посвідчено право
власності чи право постійного
користування земельною ділянкою,
видані до набрання чинності цим
Законом, є дійсними.

Відповідно до статті 79-1 Земельного
кодексу України формування земельної
ділянки передбачає визначення її
площі, меж та внесення інформації про
неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 204 Земельного
кодексу України Державний земельний
кадастр ведеться уповноваженим
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів.

Відповідно до частини 1 статті 193
Земельного кодексу України Державний
земельний кадастр - це єдина державна
система земельно-кадастрових робіт,
яка встановлює процедуру визнання
факту виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
цих ділянок, їх оцінку, класифікацію
земель, кількісну та якісну
характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Згідно зі статтею 195 Земельного
кодексу України основними завданнями
ведення державного земельного
кадастру є: а) забезпечення повноти
відомостей про всі земельні ділянки; б)
застосування єдиної системи
просторових координат та системи
ідентифікації земельних ділянок; в)
запровадження єдиної системи
земельно-кадастрової інформації та її
достовірності.

Порядок ведення Державного земельного
кадастру врегульовано Законом України
«Про Державний земельний кадастр» від
07.07.2011 року №3613-VI та Порядком ведення
земельного кадастру, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2012 року №1051 (надалі по
тексту - Порядок №1051).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону
України «Про державний земельний
кадастр» Державний земельний
кадастр - єдина державна
геоінформаційна система відомостей
про землі, розташовані в межах
державного кордону України, їх цільове
призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.

Згідно частини 2 розділу VII Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
"Про Державний земельний кадастр",
земельні ділянки, право власності
(користування) на які виникло до 2004
року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номер. У разі якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).

Згідно цієї ж статті державна
реєстрація земельної ділянки -
внесення до Державного земельного
кадастру передбачених цим Законом
відомостей про формування земельної
ділянки та присвоєння їй кадастрового
номера.

Частиною 5 статті 5 Закону України
«Про державний земельний кадастр»
встановлено, що внесення відомостей до
Державного земельного кадастру та
користування такими відомостями
здійснюється виключно на підставі та
відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 7 розділу X Перехідних
положень Земельного кодексу України
громадяни, що одержали у власність
земельні ділянки у розмірах, що були
передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Згідно зі статтею 24 Закону України
«Про Державний земельний кадастр» та
п. 109 Порядку ведення Державного
земельного кадастру, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2012 року №1051, (надалі по тексту -
Порядок №1051) державна реєстрація
земельної ділянки здійснюється за
заявою зокрема власника земельної
ділянки, користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності (у
разі поділу чи об'єднання раніше
сформованих земельних ділянок) або
уповноваженої ними особи.

Відповідно до підпункту 110, 111 Порядку
№1051 для державної реєстрації
земельної ділянки Державному
кадастровому реєстраторові, який
здійснює таку реєстрацію, подаються:
заява про державну реєстрацію
земельної ділянки за формою згідно з
додатком 22; оригінал погодженої
відповідно до законодавства
документації із землеустрою, яка є
підставою для формування земельної
ділянки (разом з позитивним висновком
державної експертизи землевпорядної
документації у разі, коли така
документація підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації); електронний документ;
документ, що підтверджує оплату послуг
з державної реєстрації земельної
ділянки.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр»,
земельні ділянки, право власності на
які виникло до 2004 року, вважаються
сформованими незалежно від присвоєння
їм кадастрового номеру. У разі, якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів).

Як вже було зазначено вище, відповідно
до державного акту на право приватної
власності на землю серії ТР№06952 від
25.10.1994 року - ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки для садівництва, яка
на момент набуття права власності на
неї позивачем була розташована на
території Великоберезовицької
селищної ради.

І саме на цю земельну ділянку, у зв'язку
із відсутністю її державної реєстрації
в Державному земельному кадастрі,
ОСОБА_1 замовила розроблення
землевпорядної документації у
ліцензованого суб'єкта господарювання
відповідно до Закону України "Про
землеустрій". Вказана документація,
після її розробки, і була подана
відповідачу разом із заявою про
реєстрацію земельної ділянки.

Однак, як встановлено судом, під час
перевірки сформованих матеріалів
державним кадастровим реєстратором
встановлено невідповідність місця
розташування земельної ділянки
відповідно до
адміністративно-територіального
утворення. Зокрема, згідно державного
акту місце розташування земельної
ділянки визначено як
Великоберезовицька селищна рада, а
відповідно до даних державного
земельного кадастру - Петриківська
сільська рада.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених ст. 72 КАС
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що при вирішенні даної
справи, позивач не порушує питання
правомірності рішень державних
кадастрових реєстраторів про відмову у
реєстрації земельної ділянки, а тому
відповідність самих рішень на
відповідність визначеним ч.3 ст.2 КАС
України судом в даному випадку не
перевіряється.

Разом з цим, дослідивши матеріали
справи, перевіривши всі обставини, що
мають значення для справи, суд вважає
за необхідне звернути увагу на те, що
особливістю процесу встановлення
юридичних фактів державного
кадастрового є те, що предметом його
дослідження, а тому і основним джерелом
інформації, є задокументовані
відомості, а участь заявника в процесі
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень обмежується
подачею та отриманням документів, а
також можливістю отримання інформації
про хід розгляду заяви.

Водночас, норми Закону України «Про
Державний земельний кадастр» та
Порядку ведення земельного кадастру
№1051, - не передбачають права
відповідача самостійно вирішувати
питання про можливість здійснення
реєстрації земельної ділянки за
наявності умов, які перешкоджають
здійсненню реєстрації.

Таким чином, суд встановив, що
обставини, які призвели прийняття
відповідачем рішення про відмову у
проведенні державної реєстрації, - є
незалежними від як від позивача, так і
від відповідача.

А тому, суд приходить до переконання, що
відповідач правомірно не зробив
самостійної і беззаперечної оцінки
поданих позивачем документів та не
здійснив реєстрацію земельної ділянки
за наявності вищезазначених
розбіжностей у них.

В силу вимог закону, повноваженнями
щодо надання оцінки обставинам, зі
встановленням реальної наявності умов
для здійснення реєстрації земельної
ділянки та відсутності при цьому
перешкод, які б могли призвести до
порушення прав чи інтересів інших осіб,
- наділений суд при розгляді
відповідної справи.

Поряд з цим, суд підкреслює, що засіб
юридичного захисту має бути
ефективним, як на практиці, так і за
законом.

При розгляді справи було б неприйнятно
не враховувати право на ефективний
засіб захисту, а саме, запобігання
порушенню або припиненню порушення з
боку суб'єкта владних повноважень, а
так само встановлення механізму
відновлення, поновлення порушеного
права, - без його практичного
застосування. Таким чином, обов'язковим
є практичне застосування ефективного
механізму захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким, лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
пункту 9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Таким чином, найбільш ефективний
спосіб (засіб) захисту повинен
забезпечити як поновлення порушеного
права, так і бути адекватним наявним
обставинам.

Статтею 20 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
передбачено, що відомості Державного
земельного кадастру є офіційними.
Внесення до Державного земельного
кадастру передбачених цим Законом
відомостей про об'єкти Державного
земельного кадастру є обов'язковим.

На підставі ст.152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б)
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших передбачених законом способів.

З огляду на наведене, поза увагою суду
не може залишитись те, що нездійснення
реєстрації сформованої у 1994 році
земельної ділянки, яка набула статусу
об'єкта цивільних справ та не втратила
свого статусу ні в 2004 році ні станом на
даний час в розумінні цивільного та
земельного законодавства, незалежно
від присвоєння їй кадастрового номеру,
- не лише суперечитиме вимогам щодо
обов'язкового здійснення державної
реєстрації об'єктів у Державному
земельному кадастрі по земельних
ділянках, сформованих до 2004 року, а й
обмежує законного власника вказаної
земельної ділянки, ОСОБА_1, у реалізації
її прав щодо володіння, користування та
розпорядження майном.

Наявність розбіжностей між
відомостями в державному акті та
даними державного земельного кадастру
в частині невідповідності місця
розташування земельної ділянки
відповідно до
адміністративно-територіального
утворення, не може бути визнана
законодавчою підставою неможливості
здійснення реєстрації земельної
ділянки та невнесення відомостей про
неї до Державного земельного кадастру.

Усунення таких недоліків, в силу
положень ч. 5 статті 37 Закону України
"Про Державний земельний кадастр", -
можливе на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості) або матеріалів
інвентаризації земель чи у разі
постановлення відповідного рішення
суду.

Частиною 2 ст. 8 КАС України
передбачено, що суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Право на справедливий судовий розгляд
(рішення Суду у справі Sokurenko and Strygun
v.Ukraine, no. 29458/04, § 23, від 20.07.2006) включає в
себе право на доступ до суду та право на
доступ до правосуддя в широкому
розумінні (рішення Суду у справі Tserkva Sela
Sosulivka v. Ukraine, no. 37878/02, §§ 50 і 53, від 28.02.2008).

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд - є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Відповідно до частини другої статті 3
Конституції України головним
обов'язком держави є утвердження і
забезпечення прав і свобод людини.
Забезпечення прав і свобод, крім усього
іншого, потребує, зокрема,
законодавчого закріплення механізмів
(процедур), які створюють реальні
можливості для здійснення кожним
громадянином прав і свобод (абзац
четвертий підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 24.12.004
року № 22-рп/2004).

Відтак, оскільки основною метою
адміністративного судочинства є
прийняття рішення, яке б гарантувало
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин, - то суд дійшов висновку про
необхідність зобов'язання Відділу
Держземагентства у Тернопільському
районі провести державну реєстрацію
земельної ділянки, яка перебуває у
приватній власності ОСОБА_1, за її
фактичним місцем розташуванням - на
території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області.

Пунктом 107 Порядку №1051 визначено, що
державна реєстрація земельної ділянки
здійснюється під час її формування за
результатами складення документації
із землеустрою після її погодження у
встановленому порядку та до прийняття
рішення про її затвердження органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування (у разі, коли згідно із
законом така документація підлягає
затвердженню таким органом) - шляхом
відкриття Поземельної книги на таку
земельну ділянку відповідно до пунктів
49 - 54 цього Порядку.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що
п. 3) п.75 Порядку №1051 встановлено, що
Державний кадастровий реєстратор, у
визначеному законом випадку присвоює
за допомогою програмного забезпечення
Державного земельного кадастру
земельній ділянці, що реєструється,
кадастровий номер та у випадках,
зазначених у пунктах 107 - 161 цього
Порядку, відкриває Поземельну книгу
(вносить відповідні записи до неї).

А згідно з п. 4) п.75 Порядку №1051 - у
випадках, зазначених у пунктах 162 - 199
цього Порядку, Державний кадастровий
реєстратор виготовляє витяг з
Державного земельного кадастру для
підтвердження внесення відповідних
відомостей до Державного земельного
кадастру.

Згідно з пунктом 87 відповідний витяг з
Державного земельного кадастру (про:
державну реєстрацію земельної ділянки;
обмеження у використанні земель; межі
частини земельної ділянки, на яку
поширюються права суборенди,
сервітуту; межі державного кордону;
межі адміністративно-територіальних
одиниць; нормативну грошову оцінку
земель, розташованих у межах територій
адміністративно-територіальних
одиниць; економічну оцінку земель) для
підтвердження внесення до Державного
земельного кадастру відомостей, в тому
числі виправлення виявлених помилок
відповідно до пункту 144 цього Порядку, -
заявникові надається безоплатно.

Таким чином, з огляду на вищенаведені
положення чинного законодавства, - для
повного забезпечення прав ОСОБА_1
необхідним також є і зобов'язання
відповідача присвоїти вказаній
земельній ділянці відповідний
кадастровий номер на території
Петриківської сільської ради по
Технічній документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості),
виготовленій Тернопільською
регіональною філією державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру", та у зв'язку з
проведенням реєстрації земельної
ділянки - видати відповідний витяг з
Державного земельного кадастру, який
підтверджуватиме внесення до
Державного земельного кадастру
відомостей про реєстрацію належної
позивачу земельної ділянки як об'єкту
Державного земельного кадастру.

В даному випадку, прийняття судом
такого рішення, є по своїй суті -
способом реалізації прав позивача,
ефективним механізмом захисту таких
прав, який відповідатиме принципу
верховенства права, не лише з боку суду,
але й з боку відповідача, оскільки,
інакше позивач не зможе реалізувати
своє право на реєстрацію земельної
ділянки. При цьому, вчинення
відповідачем визначних вище дій,- за
вищевстановлених судом обставин, - не
порушуватиме нічиїх прав та законних
інтересів, сприятиме реалізації прав,
свобод та інтересів позивача,
відповідатиме конституційному
принципу обов'язковості судових рішень
та положенням статті 19 Конституції
України.

Виходячи з усього вищенаведеного,
оцінивши докази, надані сторонами, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, з урахуванням вимог,
встановлених частиною третьою статті 2
КАС України, виходячи з системного
аналізу усіх вищенаведених положень
чинного законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи, -
суд дійшов висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, з урахуванням
їх зміни, у спосіб, визначений вище.

На стягненні судових витрат позивач не
наполягала.

Керуючись статтями 9,10 11, 12, 35, 41, 70, 71, 79, 86,
122, 128, 153, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 -
задовольнити.

2. Зобов'язати Відділ Держземагентства
у Тернопільському районі провести
державну реєстрацію земельної ділянки
для садівництва загальною площею 0,0641
га, яка перебуває у приватній власності
ОСОБА_1, - за фактичним
місцерозташуванням ділянки на
території Петриківської сільської
ради Тернопільського району
Тернопільської області.

3. Зобов'язати Відділ Держземагентства
у Тернопільському районі присвоїти
кадастровий номер земельній ділянці
площею 0,0641 га, розташованій на
території Петриківської сільської
ради, яка перебуває у приватній
власності ОСОБА_1, по Технічній
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), виготовленої
державним підприємством "Центр
державного земельного кадастру"
Тернопільська регіональна філія.

4. Зобов'язати Відділ Держземагентства
у Тернопільському районі видати витяг
із Державного земельного кадастру про
об'єкт Державного земельного кадастру
- по земельній ділянці, площею 0,0641 га,
розташованої на території
Петриківської сільської ради
Тернопільського району, яка перебуває
у приватній власності ОСОБА_1, що
проживає в АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_1,
виданий 03.07.1996 року.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.