Справа № 552/1534/14-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 р.Справа № 552/1534/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського
районного суду м. Полтава від 07.04.2014р.
по справі № 552/1534/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Пенсійного
фонду України в Полтавській області

про визнання неправомірними дій щодо
відмови нараховувати та виплачувати
пенсію,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області, в якому просить
визнати дії щодо відмови нарахувати та
виплачувати з 01.01.2014 року додаткову
пенсію згідно постанови Київського
районного суду м. Полтави від 03.12.2010
року протиправним.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що він є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1-ї категорії. Постановою Київського
районного суду м. Полтави від 03.12.2010
року по справі №2а-359710, скасованою в
частині задоволення позовних вимог
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22.07.2011 року,
зобов'язано Головне Управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області здійснити перерахунок
додаткової пенсії відповідно до ст. 50
Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", з урахуванням приписів ст.
67 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком з 05 листопада 2009 року та
провести відповідні виплати. Позивач
звернувся до відповідача з заявою
щодо нарахування та виплати
додаткової пенсії з 01.01.2014 року на
підставі рішення суду. Листами від
23.01.2014 року та від 07.02.2014 року Головне
Управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області повідомило, що
кошти для виплати пенсії за рішенням
судів не передбачені Законом України
"Про Державний бюджет України на 2014
рік". Вважаючи вказані дії відповідача
протиправними, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Постановою Київського районного суду
м. Полтава від 07.04.2014 року в задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Київського районного суду м. Полтава
від 07.04.2014 року та прийняти нове
рішення, яким зобов'язати відповідача
провести йому, починаючи з 01.01.2014 року
та до втрати такого права, або змін в
законодавстві, або до законодавчого
врегулювання спірних відносин,
нарахування та виплату щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, передбаченої ст. 50 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які посаджали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" у розмірі 75
% мінімальної пенсії за віком, з
врахуванням ч.1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", виходячи із розрахунку
мінімальної пенсії за віком,
визначеної на рівні прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, встановленого
законами України "Про державний бюджет
України" на відповідний рік з
урахуванням проведених виплат. .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, позивач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов до неправомірного висновку про
їх необґрунтованість. Вказує, що
оскільки Законом України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" не
було надано право Кабінету Міністрів
України у 2014 року встановлювати розмір
пенсії яку отримує позивач, то відмова
відповідача щодо невиконання у
добровільному порядку рішення суду,
яке набрало законної сили, є
неправомірною.

Виходячи з приписів абз. 4 ч.8 ст. 183-2 КАС
України вищезазначена апеляційна
скарга розглядається в порядку
письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії.

Постановою Київського районного суду
м. Полтави від 03.12.2010 року по справі
№2а-3597/10, позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено, визнано дії Головного
управління пенсійного фонду України в
Полтавській області щодо відмови
ОСОБА_1 в перерахунку додаткової
пенсії, передбаченої ст. ст. 50, 67 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
виходячи із розрахунку мінімальної
пенсії за віком, визначеної ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» в
розмірі 75 % щомісячної додаткової
пенсії від мінімальної пенсії за віком
протиправними. Зобов'язано Головне
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно
до ст. 50 Закону України «;Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи з врахуванням приписів ст. 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 75 % мінімальної
пенсії за віком з 22 травня 2008 року та
провести відповідні виплати.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22 липня 2011
року постанову Київського районного
судку м. Полтави від 03 грудня 2010 року
скасовано в частині задоволення
позовних вимог щодо зобов'язання
Головне управління Пенсійного фонду
України в Полтавській області
здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1
відповідно до ст. 50 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" з
врахуванням приписів ст. 67 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
у розмірі 75 % мінімальної пенсії за
віком з 22 травня 2008 року по 04 листопада
2009 та провести відповідні виплати.
Прийнято ухвалу, якою відмовлено
ОСОБА_1 в поновленні строку для
звернення до суду з позовом. Позовні
вимоги в цій частині залишено без
розгляду. В іншій частині постанову
суду залишено без змін.

Позивач звернувся до відповідача з
заявою щодо нарахування та виплати
додаткової пенсії з 01.01.2014 року на
підставі вищезазначеного рішення суду.

Головним управлінням Пенсійного фонду
України в Полтавській області на
неодноразові звернення позивача
повідомлено, що нарахована йому
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю в розмірі визначеному
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23 листопада 2011 року № 1210 в
грошовому виразі складає станом на
01.08.2013 року 357,60 грн., станом на 01.12.2013
року - 379,60 грн.

Вважаючи вказані дії відповідача
протиправними, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень
також закріплений статтею 14 КАС
України, якою передбачено, що постанови
та ухвали суду в адміністративних
справах, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання на всій
території України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 255 КАС України,
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Як було встановлено під час розгляду
справи, підставою для звернення до суду
з даним позовом, слугував факт
невиконання, на думку позивача,
відповідачем рішення суду, яке
вступило в законну силу.

З даного приводу колегія суддів
зазначає, що згідно із положень ч. 4 ст.
257 КАС України, примусове виконання
судових рішень в адміністративних
справах здійснюється в порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження".

Згідно ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження", виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про виконавче провадження", примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що відповідно до цього
Закону підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи: 1) виконавчі листи, що
видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 наведеного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом (ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження").

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 75 Закону
України "Про виконавче провадження",
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Згідно з ч.1 ст.89 Закону України "Про
виконавче провадження", у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника -
юридичну особу - від сорока до
шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Виходячи з вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що діючим
законодавством надано право особі, на
користь якої ухвалено рішення суду, на
примусове виконання рішення суду.

В свою чергу, позивач звертаючись до
суду з даним позовом фактично просить
зобов'язати відповідача виконувати
рішення суду, яке вже набрало законної
сили і в силу приписів статей 14 та 255 КАС
України повинно виконуватися
відповідачем без ухвалення будь-яких
додаткових судових рішень.

Колегія суддів зауважує, що суд не в
праві зобов'язувати відповідача
виконувати чи не виконувати рішення
суду, яке і так є обов'язковим до
виконання для осіб, які беруть участь у
справі, зокрема, приймати рішення про
зобов'язання виконувати інше рішення
суду.

З даного приводу, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити, що положеннями
КАС України визначені загальні та
спеціальні способи судового контролю.

Загальні способи контролю мають усі
суди, незалежно від спеціалізації, і
вони полягають у розгляді скарг на
рішення, дії чи бездіяльність
державних виконавців. Загальний
судовий контроль за виконанням судових
рішень в адміністративних справах
здійснюється в порядку, встановленому
ст. 181 КАС України.

Спеціальні способи судового контролю
за виконанням судових рішень в
адміністративних справах передбачені
ст. 267 КАС України, зокрема, до них
належать: зобов'язання суб'єкта владних
повноважень надати звіт про виконання
судового рішення; накладання штрафу за
невиконання судового рішення; визнання
протиправними рішень, дій чи
бездіяльності, що вчинені суб'єктом
владних повноважень - відповідачем на
виконання такої постанови суду або на
порушення прав позивача, підтверджених
такою постановою суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог з приводу визнання
протиправними дій відповідача щодо
неналежного, на думку позивача,
виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
як під час розгляду справи у суді
першої інстанції так і під час її
апеляційного перегляду, не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження обґрунтованості
заявлених позовних вимог.

З огляду на встановлені під час
розгляду справи обставини, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо
необґрунтованості заявлених позовних
вимог.

Крім того, як вбачається з апеляційної
скарги позивача, він просить суд
апеляційної інстанції скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою
зобов'язати відповідача провести йому,
починаючи з 01.01.2014 року та до втрати
такого права, або змін в законодавстві,
або до законодавчого врегулювання
спірних відносин, нарахування та
виплату щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю,
передбаченої ст. 50 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які посаджали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" у розмірі 75
% мінімальної пенсії за віком, з
врахуванням ч.1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", виходячи уз розрахунку
мінімальної пенсії за віком,
визначеної на рівні прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, встановленого
законами України "Про державний бюджет
України" на відповідний рік з
урахуванням проведених виплат.

При цьому колегія суддів зазначає, що
вказані позовні вимоги позивачем у
суді першої інстанції не заявлялись та
судом першої інстанції не вирішувалось
питання щодо можливості їх
задоволення.

Колегія суддів вважає, що постанова
Київського районного суду м. Полтава
від 07.04.2014 року по справі №552/1534/14-а
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Київського районного суду м.
Полтава від 07.04.2014р. по справі №
552/1534/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Рєзнікова С.С.