Справа № 815/4386/13-а
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

27 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/4386/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Бутенко А. В.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Вербицької Н.В.,

Федусика А.Г.,

при секретарі:
Паламарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 11 грудня
2013р. по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
визнання рішень №251-13 та №254-13 від
22.04.2013р. протиправними, їх скасування та
зобов'язання прийняти рішення про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись в суд із позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання рішень №251-13 та №254-13 від
22.04.2013р. протиправними, їх скасування та
зобов'язання прийняти рішення про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог позивачі
посилаються на те, що ОСОБА_1 є
громадянином Афганістану, а ОСОБА_2 -
громадянка Узбекістану. Позивачі
перебувають у цивільному шлюбі від
якого мають двох дітей.

Приблизно наприкінці 80 років., початку
90 років ОСОБА_1 покинув Афганістан, у
зв'язку із зміною влади в країні,
оскільки побоювався стати жертвою
переслідувань через те, що у 80 роках
співпрацював із моджахедами. Увесь цей
час ОСОБА_1 перебував поза межами
країни походження: в Іраку, ОАЕ,
Узбекістані, Туречинні. До України
позивач прибув з Туреччини у 2011р.
морським транспортом, нелегально.

ОСОБА_2 покинула Узбекістан та приїхала
до чоловіка ОСОБА_1 в Туреччину. В
подальшому вона знову поверталася до
Узбекістану, потім виїжджала до Сирії,
Російської Федерації, з якої і
потрапила у 2011р. до України.

У 2012р. позивачі звернулися до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Проте, рішенням
ДМС від 22 квітня 2013р. позивачам
відмовлено у визнанні їх біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту. Повідомлення про
вищезазначений факт вони отримали
29.05.2013р.

Позивачі зазначають, що ОСОБА_1 на
території Туреччини переніс інсульт і
до теперішнього часу проходить
лікування. Він страждає іншими тяжкими
хворобами, такими, як епілепсія та інші,
що підтверджується наданими медичними
документами. При поверненні родини до
Афганістану ОСОБА_1 не зможе
забезпечити відповідне лікування.
Тому, посилаючись на зазначені
обставини просить позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 11 грудня
2013р. позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної
міграційної служби України №251-13 та №254
від 22.04.2013р., якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяви про
визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить
постанову суду скасувати, ухвалити
нову постанову, якою відмовити у
задоволені позову, посилаючись на
порушення норм права. Розглянувши
матеріали справи, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, пояснення на неї, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку про залишення
скарги без задоволення, постанови суду
без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи адміністративний позов
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що відповідачем не враховано
обставини справи, що мають значення для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту. У висновках
відповідача відсутній аналіз причин,
за яких позивачі не можуть повернутися
до країн походження, відсутній аналіз
ризиків можливих переслідувань чи
завдання серйозної шкоди у разі
повернення, відсутній аналіз наявності
чи відсутності підстав для надання
додаткового захисту позивачам.

Вирішуючи спір судова колегія вважає,
що суд першої інстанції повно та
об'єктивно дослідив обставини по
справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_1 є
громадянином Афганістану, 1960р.
народження, є уродженцем м.Вардак,
Афганістан, за національністю хазар, за
віросповіданням мусульманин-шиїт.
виїхав з Афганістану приблизно у 1980р., 3
роки перебував у м.Харат (Іран), 2 роки
проживав у м.Дубаї (ОАЕ), в Узбекистані
перебував з 1997 по 1998р.р. Під час
перебування в Узбекистані, займався
бізнесом.

З Узбекистану виїхав до Туреччини
через загальне переслідування
афганців. В Туреччині проживав
протягом 12 років. До України вирішили
переїхати через те, що в Туреччині
проживали нелегально. В свою чергу,
вони вважають Україну цивілізованою
країною з нормальним кліматом, в якій
можливо проживати, у зв'язку із чим і
звернулися з заявою про надання
статусу біженця.

В Україну прибули з Туреччини у 2011р.
морським транспортом, нелегально.
Кордон України допоміг перетнути
посередник. Позивач на території
Туреччини переніс інсульт і до
теперішнього часу проходить лікування.

ОСОБА_2, громадянка Узбекистану, 1974р.н.,
за національністю узбечка, за
віросповіданням мусульманка-сунітка.
Виїхала з країни походження в 1998р. до
Туреччини, у зв'язку з тим, що там
перебував її чоловік. Переслідувань в
Узбекистані не зазнавала. В Туреччині у
неї народилися два сина, в 2001 та в 2008р.р.
Потім знову повернулась до
Узбекистану, де перебувала з серпня по
жовтень 2009р., потім знову виїхала до
Туреччини. 23.12.2010р. виїхала міжрейсовим
автобусом до Сирії, де проживала в
м.Дамаск. З Сирії вилетіла до
Російської Федерації, де перебувала з
лютого по вересень 2011р. До України
потрапила 19.09.2011р. морським поромом,
рейсом м.Кавказ (РФ) - Керч (АРК Україна).

Позивачі у 2012р. звернулись до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 22.04.2013р. №251-13
та №254-13 через відсутність умов,
передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
відмовлено позивачам у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (т.1а.с.137,251).

Вирішуючи правомірність прийнятих
рішень ДМС України, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1 хворіє на серцево-судинні
захворювання, епілепсію та інше, дане
підтверджується випискою з історії
хвороби позивача (т.2а.с.12-14).

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ДМС України при прийнятті рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту не звернула увагу на стан
здоров'я позивача, чим порушила ЗУ «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
та ст.3 Європейської конвенції з прав
людини.

Крім того, судом першої та апеляційної
інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебувають у цивільному шлюбі
та мають двох дітей, а відповідно до ч.1
ст.4 ЗУ «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», Україна сприяє
збереженню єдності сімей біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту або яким надано тимчасовий
захист.

Виходячи з наведеного, судом першої
інстанції встановлено і підтверджено в
суді апеляційної інстанції, що при
прийнятті рішення про відмову у
визнанні біженцем, ДМС України не
звернула уваги на вищенаведені
обставини та не дала належної оцінки
підставам, за якими звернулися
позивачі.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного та обґрунтованого
висновку про те, що ДМС України
безпідставно відмовила позивачам у
визнанні їх біженцями, або особами, які
потребують додаткового захисту,
оскільки країна походження не здатна
надати належне лікування позивачу,
який є тяжко хворою людиною.

В доводах апеляційної скарги
апелянт посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права. На думку судової колегії,
викладені у скарзі доводи не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що постанова суду ухвалена з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, а тому не вбачає
підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.196,198,200,206 КАС України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 11 грудня
2013р. - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Ю.М. Градовський

Судді:

Н.В. Вербицька

А.Г. Федусик