Справа № 9101/85050/2011
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2013-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2013 рокусправа № 2а-0870/2379/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Шкуропадська В.М.

за участю представників:

позивача: - Бєлова О. О. (дов.
від 18.12.2012 р. за №011.11-64)

- Шайтанов А. С. (дов. від
04.12.2012 р. за №011.11-52)

відповідача: - Варьонов А. О.
(дов. від 25.03.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Запорізький
виробничий алюмінієвий комбінат»

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 08 червня 2011
року

у справі № 2а-0870/2379/11

за позовом публічного акціонерного
товариства «Запорізький виробничий
алюмінієвий комбінат»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Запоріжжі

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

встановила:

Публічне акціонерне товариство
«Запорізький виробничий алюмінієвий
комбінат» звернулося до суду з позовом
до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Запоріжжі, в якому просило скасувати
податкові повідомлення - рішення
відповідача від 20.10.2010 №/0,
№/0 (№/1 та №/1 від
11.11.2010).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
податковий кредит звітного періоду
сформований позивачем правомірно,
оскільки підтверджений первинними
документами та його формування не
залежить від фінансового результату
звітного періоду. Реалізація
алюмінієвої продукції за цінами нижче
собівартості здійснювалась у
відповідності до офіційних котирувань
Лондонської Біржі Металів на алюміній,
а відтак ціна на продукцію відповідала
рівню звичайних цін. До того ж, позивач
зазначає, що мав всі підстави для
віднесення сплачених сум податку на
додану вартість у складі вартості
сировини до податкового кредиту, у
зв'язку з подальшою реалізацією
готової продукції, виготовленої з
такої сировини, навіть за цінами нижче
собівартості. Також позивач зазначає,
що процес придбання товарів, робіт,
послуг для виробництва та продажу
готової продукції є підтвердженням
факту ведення господарської
діяльності, а отримані збитки у
звітному періоді не означають, що
позивач не отримує прибуток у
наступних періодах.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 08.06.2011 у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погодившись із постановою суду,
позивач подав апеляційну скаргу (т.2 а.
с. 100), в якій, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
постанову суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга фактично мотивована
доводами, викладеними в
адміністративному позові.

Представники позивача в судовому
засіданні підтримали доводи, викладені
в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечує. Зазначає, що рішення судом
першої інстанції прийнято законно та
обґрунтовано.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, відповідачем
проведено позапланову виїзну
перевірку позивача з питань
достовірності нарахування від'ємного
значення ПДВ за червень 2010 року, суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за червень 2010 року у
зменшення податкових зобов'язань
наступних податкових періодів, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
з ПДВ, що декларувалось в травні 2010 р. та
суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість за липень 2010 р. у
зменшення податкових зобов'язань з ПДВ
наступних податкових періодів, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
з ПДВ, що декларувалось у червні 2010
року, за результатами якої складено акт
№327/08-08/00194122 від 08.10.2010.

Перевіркою встановлено порушення
підприємством:

- пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», пп. 5.7, 5.9 розділу 5
Порядку заповнення і подачі податкової
декларації з ПДВ, затвердженого
наказом ДПА України від 30.05.1997 №166, а
саме: позивачем завищено заявлену в
червні 2010 року суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість у зменшення податкових
зобов'язань з ПДВ наступних податкових
періодів на загальну суму 687964 грн.;

- пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», Порядку заповнення і
подачі податкової декларації з ПДВ,
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.1997 №166, в результаті чого позивачем
завищено заявлену в липні 2010 року суму
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість у зменшення податкових
зобов'язань з ПДВ наступних податкових
періодів на загальну суму 1705946 грн.;

- пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», Порядку заповнення і
подачі податкової декларації з ПДВ,
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.1997 №166, в результаті чого позивачем
занижено податок на додану вартість, що
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет за липень 2010 року на загальну
суму 3766287 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення:

№/0 від 20.10.2010, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у сумі 4896173,10 грн., в т. ч.
за основним платежем - 3766287,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -
1129886,10 грн.

№/0 від 20.10.2010, яким зменшено суму
бюджетного відшкодування (у тому числі
заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
у розмірі 2393910 грн., в т. ч. за червень 2010
року на суму 687964,00 грн., за липень 2010
року на суму 1705946,00 грн.

Позивачем здійснено адміністративне
оскарження означених податкових
повідомлень-рішень, за результатами
якого скарги залишені без задоволення,
прийнято податкові повідомлення
рішення №/1 від 11.11.2010 та №/1
від 11.11.2010, які не змінили визначених
сум податкових зобов'язань.

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про безпідставність означених
податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем у червні-липні 2010 року
реалізовано продукцію власного
виробництва за цінами, нижчими її
собівартості, а саме: у червні 2010 року
реалізовано готову продукцію на
загальну суму 44659075,93 грн., собівартість
якої дорівнює 57149362,90 грн. (злитки
циліндричні А7, алюміній в чушках,
сплави АД31, АК12, алюмінієва катанка, у
кількості 2437,9 тон); у липні 2010 року було
реалізовано продукції на загальну суму
46479695,35 грн., собівартість якої дорівнює
64223924,79 грн. (злитки циліндричні А7,
алюміній в чушках, сплави АД31 диам. 175
мм, АД31 диам. 152 мм, АК12, алюмінієва
катанка, у кількості 2672,54 тон).

Відповідно до п.5.1. ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» №334/94-ВР від 28.12.1994 валові
витрати виробництва та обігу - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1. пункту 5.2
статті 5 Закону №334/94-ВР до валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Отже, валовими можуть визнаватися лише
витрати, які пов'язані з господарською
діяльністю підприємства.

Відповідно до п.п.7.4.1. п.7.4 ст.7 Закону
України №168/97-ВР від 03.04.1997 «Про податок
на додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону №168/97-ВР
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже Закон №168/97-ВР чітко встановлює
підстави, за наявності яких платник
податків може віднести суми сплаченого
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту, жодних інших
обмежень вказаним Законом не
встановлено.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивачем віднесено до складу
податкового кредиту суми сплаченого
податку на додану вартість у зв'язку з
придбанням матеріалів (сировини) на
підставі належно оформлених
податкових накладних (реєстр виписаних
податкових накладних міститься в
матеріалах справи).

Також, матеріалами справи
підтверджено, що сировина, товари
(послуги), придбані позивачем,
використовувались ним у межах
господарської діяльності для
виготовлення власної продукції, яка в
подальшому реалізована різним
суб'єктам підприємницької діяльності
(копії відповідних договорів містяться
в матеріалах справи).

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем у
відповідності до вимог діючого, на
момент виникнення спірних
правовідносин, законодавства
сформовано податковий кредит, що в свою
чергу свідчить про відсутність факту
завищення бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість

Посилання відповідача на той факт, що
продаж продукції власного виробництва
за цінами нижче собівартості, тобто
здійснення збиткових операцій,
виключає можливість віднесення сум
податку на додану вартість, сплачених у
вартості матеріалів (сировини), які
використовувались у виготовленні
вказаної продукції, не приймається
колегією суддів до уваги, з огляду на
наступне.

Статтею 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99 № 996-ХІV
встановлено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону № 996-ХІV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно статті 1 Закону № 996-ХІV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, вірним є висновок суду
першої інстанції про те, що
визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Разом з тим, за визначенням, наведеним у
статті 3 Господарського кодексу
України, під господарською діяльністю
у цьому Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом.

Згідно статті 42 ГК України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю за
визначенням, що міститься в п.1.32 Закону
№334/94-ВР, розуміється будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Аналіз пункту 1.32 статті 1 та пункту 5.1
статті 5 Закону №334/94-ВР свідчить про те,
що платник податку має право на
віднесення до складу валових витрат,
витрати які понесені ним у зв'язку з
веденням діяльності, яка здійснювалась
безпосередньо таким платником податку,
є для нього регулярною, постійною та
суттєвою і направлена на одержання
доходу в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах.

Отже законодавець вказує, що
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в податкових
правовідносинах є її направленість на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній чи нематеріальній формах,
а не отримання результату у вигляді
прибутку, на що, в якості підтвердження
правової позиції посилається
відповідач.

Виходячи з приписів Закону №334/94-ВР
прибутковість діяльності платника
податків визначається за певні звітні
податкові періоди, а не за окремими
господарськими операціями. Аналіз
господарської діяльності такого
платника податків та отримана ним сума
валових доходів в тому чи іншому
звітному податковому періоді має
обраховуватись за сукупністю усіх
господарських операцій, здійснених
таким платником податку у цьому
періоді. Звідси випливає, що
правильність формування платником
податків валових витрат та податкового
кредиту вимагає наявності зв'язку
витрат платника податків на придбання
послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг.

Діяльність по придбанню товарів,
матеріалів та виробництву продукції
цих товарів, матеріалів
супроводжується витратами
підприємства. На окремих стадіях, при
здійсненні окремих господарських
операцій придбання товарів, матеріалів
платник податку може не отримати
доходів, а понести витрати.

При цьому, чинним законодавством не
встановлено умов щодо прямої
залежності формування податкового
кредиту відповідного звітного періоду
лише за тими господарськими
операціями, внаслідок яких платник
податків отримав дохід.

Господарська діяльність пов'язана із
підприємницьким ризиком і може
привести до того, що товар не буде
використаний в оподатковуваних
операціях, у зв'язку із
непередбачуваними обставинами
діяльності господарства, попиту ринку
тощо.

Отже, збитковість господарської
операції сама по собі не може бути
підставою для визначення діяльності як
негосподарської, оскільки при
здійсненні господарських операцій
існує звичайний ризик не отримати
дохід.

Зважаючи на той факт, що позивач
сплатив суми податку на додану
вартість під час придбання сировини
задля виготовлення та подальшої
реалізації готової продукції,
виготовленої з цієї сировини колегія
суддів доходить висновку про наявність
зв'язку витрат позивача з його
господарською діяльністю, яка
спрямована на отримання прибутку від
вказаної діяльності, та правомірне
формування позивачем податкового
кредиту.

Колегія суддів не вважає правомірними
доводи відповідача, з якими погодився
суд першої інстанції, про
правомірність здійсненого податковим
органом донарахування податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість з причин продажу позивачем
продукції за ціною, нижчою ніж
собівартість її виготовлення, оскільки
до факторів ціноутворення, крім рівня
витрат, пов'язаних з виробництвом
товару, належать рівень попиту на
продукцію, кон'юнктура ринку,
платоспроможність покупця, обсяги
виробництва та складські запаси
продавця та інші умови, які об'єктивно
впливають на формування ціни.

Колегія суддів звертає увагу, що чинним
законодавством не передбачено
обов'язковості визначення бази
оподаткування податку на додану
вартість, виходячи з собівартості
товару.

В свою чергу обов'язок доведення того,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни, покладається на
податковий орган у порядку,
встановленому чинним законодавством.

В акті перевірки від 08.10.2010 жодних
доказів щодо реалізації продукції
товариства за цінами, які не
відповідають звичайним, контролюючим
органом не наведено і під час судового
розгляду справи також не надано.

Отже, при визначенні податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за операціями з поставки
товарів товариство виходило з
договірних цін, які встановлені
сторонами договорів поставки та
відповідають рівню звичайних цін, чого
податковим органом не було
спростовано.

Виходячи з наведеного вище, колегія
суддів вважає позовні вимоги
обґрунтованими, оскаржувані податкове
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

Неповне з'ясування обставин справи,
неправильне застосування судом першої
інстанції вимог матеріального права
призвело до неправильного вирішення
спору, що відповідно до ст.202 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування постанови
суду першої інстанцій та прийняття
нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИ?ЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Запорізький
виробничий алюмінієвий комбінат»
задовольнити.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 08 червня 2011
року у справі № 2а-0870/2379/11 - скасувати.

Позов задовольнити.

Податкові повідомлення-рішення від
20.10.2010 №/0, №/0
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі
(№/1, №/1 від 11.11.2010 )
скасувати.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
постанови в повному обсязі.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко