Справа № 612/1012/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 р. Справа № 612/1012/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Лозівському районі
Харківської області на постанову
Близнюківського районного суду
Харківської області від 14.04.2014р. по
справі № 612/1012/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Лозівському районі
Харківської області

про визнання дій неправомірними та
зобов`язання зробити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1),
звернувся до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Лозівському районі Харківської
області (далі - відповідач, УПФУ), в
якому просив визнати неправомірною
відмову відповідача в перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання працюючого судді на
відповідній посаді з 01.01.2013 року;
зобов'язати відповідача провести
перерахунок та забезпечити виплату
щомісячного довічного грошового
утримання працюючого судді на
відповідній посаді в розмірі 80%,
починаючи з 01.01.2013 року до надання нової
довідки про підвищення грошового
утримання працюючого на відповідній
посаді судді.

Постановою Близнюківського районного
суду Харківської області від 14.04.2014
року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в Лозівському
районі Харківської області щодо
відмови ОСОБА_1 в перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання, виходячи з грошового
утримання судді, працюючого на
відповідній посаді, станом на 01.01.2013
року.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Лозівському районі
Харківської області провести ОСОБА_1
перерахунок та виплату щомісячного
довічного грошового утримання в
розмірі 80% грошового утримання
працюючого судді на відповідній посаді
згідно довідки Територіального
управління Державної судової
адміністрації України у Харківській
області від 09 серпня 2013 року за №718
(якою визначена суддівська винагорода
станом на 01.01.2013 року), починаючи з 01.01.2013
року до надання нової довідки про
підвищення грошового утримання
працюючого на відповідній посаді
судді.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову - про
відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а також на доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що ОСОБА_1 є суддею Лозівського
районного суду Харківської області у
відставці, на підставі Указу
Президента України від 19 грудня 2003 року
№ 1463/2003 (а.с.4, 7-15).

Позивач вийшов у відставку в період дії
Закону України "Про статус суддів" від
15.12.1992 року, і йому було призначене
щомісячне довічне грошове утримання
відповідно до ст. 43 вказаного Закону, в
розмірі 80% заробітної плати судді,
працюючого на відповідній посаді.

У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 129
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" від 07.07.2010 року підвищено
заробітну плату (суддівську
винагороду) суддям, позивач 12.11.2013 року
звернувся до Управління Пенсійного
фонду України у Лозівському районі
Харківської області із заявою про
перерахунок на підставі ст. 138 Закону
України "Про судоустрій та статус
суддів" призначеного раніше розміру
грошового утримання відповідно до
діючого законодавства.

Як вбачається з довідки
Територіального управління Державної
судової адміністрації України у
Харківській області № 718 від 09.08.2013
року, розмір суддівської грошової
винагороди судді із аналогічною
позивача вислугою років з 01.01.2013 року
складає 16058,00 грн. (а.с.5).

В свою чергу, Управлінням Пенсійного
фонду України у Лозівському районі
Харківської області позивачу
відмовлено в перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання,
посилаючись на те, що Законом України
"Про судоустрій та статус суддів" не
передбачено перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці місцевого суду, про що
повідомлено листом від 12.11.2013 року № 227
(а.с.6).

Не погодившись з такими діями
відповідача, ОСОБА_1 для захисту своїх
прав звернувся із зазначеним позовом
до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач має право на перерахунок та
виплату довічного грошового утримання
з 01.01.2013 року.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно з статтею 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У частині першій статті 126 Основного
Закону України закріплено положення,
згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Згідно з п.4 ст.43 Закону України "Про
статус суддів", який діяв на час виходу
позивача у відставку, судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнене від сплати податку
щомісячне довічне утримання в розмірі
80% заробітної плати працюючого на
відповідній посаді судді. За кожний
повний рік понад 20 років на посаді
судді розмір щомісячного довічного
утримання збільшується на 2% заробітку,
але не більше 90% заробітку судді.

Відповідно до частини 5 статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" в редакції Закону України від
08.07.2011р. № 3668, довічне грошове утримання
суддям виплачується органами
Пенсійного фонду України за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (в редакції
Закону до 03.06.2013р.) щомісячне довічне
грошове утримання виплачується судді у
розмірі 80 відсотків грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді.

Відповідно до постанови правління
Пенсійного фонду України від 25 січня 2008
року № 3-1, яка зареєстрована у
Міністерстві юстиції України 12 березня
2008 року за № 200М4891, хоча і не
передбачений порядок перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання судді, але цією постановою і
не заборонено нарахування чи
перерахунку щомісячного грошового
утримання судді.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності Законів над відомчими
та урядовими нормативними актами, суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що при вирішенні
даного спору підлягає застосуванню
саме ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", а не
відомча Постанова правління
Пенсійного фонду України, а тому
посилання відповідача на те, що
відсутній нормативний документ, який
регулює порядок здійснення
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці,
є безпідставними.

Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" встановлена гарантія
матеріального забезпечення судді у
відставці, яка не може бути
знівельована в зв'язку з тим, що органи
влади України не встановили порядку, за
яким зазначена гарантія повинна бути
дотримана.

Оскільки ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"
встановлений розмір щомісячного
грошового утримання судді у відставці
у відсотках від заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, то розмір щомісячного довічного
грошового утримання має збільшуватись
у разі збільшення розміру заробітної
плати відповідного судді.

Отже, відповідач повинен був
перерахувати розмір щомісячного
довічного грошового утримання у разі
зміни розміру заробітної плати судді
за зверненням позивача.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 13.06.2007 року № 8 "Про
незалежність судової влади",
роз'яснено, що гарантії незалежності і
недоторканості суддів як носіїв
судової влади та самостійності судів
як судових органів визначено
Конституцією та законами України.
Такими гарантіями, зокрема, є:
здійснення правосуддя виключно судами;
особливий порядок призначення,
обрання, притягнення до
відповідальності та звільнення суддів;
особливий порядок фінансування та
організаційного забезпечення судів;
належне матеріальне та соціальне
забезпечення суддів. Тобто, належне
матеріальне забезпечення суддів, в
тому числі суддів у відставці, є однією
із гарантій незалежності і
недоторканості суддів.

Крім того, рішенням Конституційного
Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року
(справа щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) визнано
такими, що не відповідають Конституції
(є неконституційними) частину третю,
перше, друге, третє речення частини
п'ятої статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р.
№2453 в редакції Закону України "Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи від 08.07.2011 року №3668.

При цьому, в рішенні зазначено, що
визначений Законом № 2453 порядок
нарахування щомісячного довічного
грошового утримання було змінено
Законом № 3668, внаслідок чого зменшено
розмір щомісячного довічного
грошового утримання суддів. Залишивши
незмінним зміст права на щомісячне
довічне грошове утримання суддів,
Закон № 3668 звузив обсяг цього права,
встановивши обмежену базу для
нарахування суддям щомісячного
довічного грошового утримання, та
скасував право суддів на одержання
щомісячного довічного грошового
утримання без обмеження граничного
розміру, чим знизив і досягнутий рівень
гарантій незалежності суддів.

Отже, частина третя статті 138 Закону №
2453 не узгоджується з конституційним
положенням про недопустимість
звуження змісту чи обсягу гарантій
незалежності суддів, а тому суперечить
статті 126 Основного Закону України.

Щодо обмеження максимального розміру
грошового довічного утримання судді у
відставці, визначеного ч.5 ст.138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", Конституційний Суд зазначив,
що в Рішенні від 18 червня 2007 року №
4-рп/2007 Конституційний Суд України вже
вирішував питання про недопустимість
встановлення в законі максимального
розміру пенсії суддів або їх
щомісячного довічного грошового
утримання, наголошуючи, що це обмежить
їх обсяг, а також зазначав, що‚
залишивши незмінним зміст права на
пенсію та щомісячне довічне грошове
утримання суддів, закон звузив обсяг
цього права, встановивши граничну межу
для таких виплат суддям (абзац шостий
підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної
частини).

Враховуючи, що однією з гарантій
незалежності суддів є заборона при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів звужувати зміст
та обсяг визначених Конституцією
України таких гарантій, Конституційний
Суд України вважає, що положення
третього речення частини п'ятої статті
138 Закону № 2453, статті 2 Закону № 3668
стосовно встановлення максимального
розміру пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) суддів суперечать
частині першій статті 126 Основного
Закону України.

Відповідно до частини другої статті 70
Закону України „Про Конституційний
Суд України" у разі необхідності
Конституційний Суд України може
визначити у своєму рішенні, висновку
порядок і строки їх виконання, а також
покласти на відповідні державні органи
обов'язки щодо забезпечення виконання
рішення, додержання висновку. У рішенні
Конституційного Суду України №3-рп/2013
від 03.06.2013 року вказано такий порядок
виконання цього Рішення:

- частина третя статті 138 Закону № 2453 у
редакції Закону № 3668, яка суперечить
Конституції України‚ не підлягає
застосуванню як така, що втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина третя статті 138
Закону № 2453 в редакції до змін,
внесених Законом № 3668, а саме:
„Щомісячне довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання";

- дія статті 2 Закону № 3668 не
поширюється на Закон № 2453;

- дія абзацу другого пункту 2 розділу II
„Прикінцеві та перехідні положення"
Закону № 3668 не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання).

Згідно з пп.3,4,5 Рішення Конституційного
Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року
положення Закону України „Про
судоустрій і статус суддів", „Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI,
визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Рішення Конституційного Суду України
має преюдиціальне значення при
розгляді судами загальної юрисдикції
позовів у зв'язку з правовідносинами,
що виникли внаслідок дії положень
законів України, визнаних
неконституційними.

Оскільки діючим законодавством чітко
визначено, що розмір довічного
утримання, який призначено та
виплачується судді у відставці,
розраховується із розміру грошового
утримання працюючого судді, тому у разі
збільшення розміру заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, повинен збільшуватися розмір
довічного грошового утримання судді у
відставці без обмеження максимального
розміру грошового довічного утримання
судді у відставці, визначеного ч.5 ст.138
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів".

Щодо тверджень відповідача про те, що
Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді
передбачено виключно для суддів
Конституційного Суду України, колегією
суддів не беруться до уваги, з огляду на
таке.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" суди
загальної юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України.

Як встановлено положеннями ч.4 ст. 17
вказаного Закону, єдність системи
судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема: єдиними
засадами організації та діяльності
судів; єдиним статусом суддів; єдиним
порядком організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Статтею 51 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" визначено,
що суддею є громадянин України, який
відповідно до Конституції України (
254к/%-ВР ) та цього Закону призначений чи
обраний суддею, займає штатну
суддівську посаду в одному з судів
України і здійснює правосуддя на
професійній основі. Судді в Україні
мають єдиний статус незалежно від
місця суду в системі судів загальної
юрисдикції чи адміністративної посади,
яку суддя обіймає в суді.

Згідно з ч.5 ст.109 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" за суддею,
звільненим за його заявою, про
відставку, зберігається звання судді
та гарантії недоторканності,
встановлені для судді до його виходу у
відставку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судді, які працюють або
працювали у системі судів загальної
юрисдикції, не повинні ставитись у менш
вигідне становище в питаннях
пенсійного забезпечення, а саме
нарахування та виплати довічного
грошового утримання судді у відставці,
порівняно із суддями Конституційного
Суду України.

Відповідно до ст. 6.4. Європейської
хартії про статус суддів суддя, що
досяг встановленого законом віку для
виходу у відставку з суддівської
посади, яку займав протягом певного
часу, повинен отримувати пенсію по
виходу у відставку, рівень якої повинен
бути як можна ближче до рівня останньої
заробітної плати в якості судді.

Ст. 5 КАС України передбачає здійснення
судочинства відповідно як Законів
України, так і міжнародних договорів,
згода на які надана BP України.
Відповідно до ст. 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принципи
верховенства права.

За змістом ст.17 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" єдність
системи судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема, вирішенням
питань внутрішньої діяльності судів
органами суддівського самоврядування.

Згідно з п.6 рішення Ради Суддів України
№18 від 23.03.2012 року за результатами
розгляду звернень суддів у відставці
щодо їх права на перерахунок довічного
грошового утримання, вважати наявним у
них такого права відповідно до частини
3 статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів". При цьому
слід запровадити порядок на рівні
Державної судової адміністрації
України та Пенсійного фонду України, за
яким під грошовим утриманням судді,
який працює на відповідній посаді, слід
вважати єдиний рівень по державі для
суддів відповідної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про наявність у
позивача права на перерахунок
довічного грошового утримання судді у
відставці.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що загальний стаж, який дає
право на призначення довічного
грошового утримання позивача в
сукупності складає 18 років 3 місяці 27
днів, а отже, відповідно до п. 4 ст. 43
Закону України "Про статус суддів" від
15.12.1992 року, щомісячне довічне грошове
утримання повинно складати 72 %
заробітної плати працюючого на
відповідній посаді, спростовуються
постановою Первомайського
міськрайонного суду Харківської
області від 26.12.12р., залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.03.2013 року,
по справі № 2030/2а-4158/12 за позовом ОСОБА_1
до УПФУ в Лозівському районі
Харківської області про визнання дій
неправомірними.

Так, зазначеними судовими рішеннями
встановлений розмір щомісячного
довічного грошового утримання ОСОБА_1
на рівні 80 % грошового утримання судді,
працюючого на відповідній посаді.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Частиною 1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
позивач має право на перерахунок та
виплату довічного грошового утримання
в розмірі 80 % грошового утримання судді,
працюючого на відповідній посаді.

Проте, колегія суддів зауважує на те, що
судом першої інстанції при прийнятті
постанови не враховано той факт, що
ОСОБА_1 18.06.2012р. відповідно до його заяви
було призначено пенсію згідно з
Законом України «Про державну службу»
і лише з 01.11.2013р. на підставі особистої
заяви позивача йому було призначено
щомісячне довічне грошове утримання у
відставці, передбачене п. 1 ст. 138 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів». З заявою про проведення
перерахунку довічного грошового
утримання судді у відставці відповідно
до Закону України "Про судоустрій та
статус суддів" позивач звернувся до
пенсійного органу 12.11.2013 року.

З огляду на викладене позивач має право
на перерахунок та виплату довічного
грошового утримання саме з дати
звернення до відповідача з відповідною
заявою.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за
період з 01.01.2013 року по 11.11.2013 року
включно, в зв'язку з чим постанова суду
першої інстанції в цій частині
підлягає скасуванню з прийняттям
нової.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права (ч. 2 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що судом
першої інстанції при ухваленні рішення
були допущені порушення норм
матеріального права, а тому дана
постанова підлягає частковому
скасуванню з ухваленням нової
постанови про відмову в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лозівському
районі Харківської області
задовольнити частково.

Постанову Близнюківського районного
суду Харківської області від 14.04.2014р. по
справі № 612/1012/13-а скасувати в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 року по 11.11.2013
року включно, прийнявши в цій частині
нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В іншій частині постанову
Близнюківського районного суду
Харківської області від 14.04.2014 р. по
справі № 612/1012/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.