Справа № 810/3039/14
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2014-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року 810/3039/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Панченко Н.Д.,
розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Києві адміністративну
справу за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправною та
скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправною та
скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) від 07.05.2014 № Ф-58-25.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він зареєстрований як
фізична особа-підприємець та перебуває
на спрощеній системі оподаткування.
При цьому, отримує пенсію за віком
відповідно до Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи". А відтак,
враховуючи приписи частини четвертої
статті 4 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", він
звільняється від сплати єдиного
внеску. Тому, на думку позивача, вимога
про сплату недоїмки є незаконною,
оскільки при її прийнятті відповідачем
невірно застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав,
заперечення надав суду у письмовій
формі. В обґрунтування заперечень
зазначив, що до досягнення пенсійного
віку, визначеного статтею 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
позивач повинен сплачувати єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування на загальних
підставах. Таким чином, на думку
відповідача, оскаржувана вимога про
сплату недоїмки прийнята ним з
урахуванням вимог чинного
законодавства, оскільки відповідач
діяв у межах повноважень, наданих йому
законами України та підзаконними
нормативно-правовими актами.

Представники сторін у судове
засідання, призначене на 02.06.2014, не
з'явились. Разом з цим, матеріали справи
містять письмові клопотання про
розгляд справи за відсутності
представників сторін.

Керуючись положеннями частини
четвертої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи у порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, об'єктивно
оцінивши докази, що мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено таке.

ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець
зареєстрована 20.03.2012, що
підтверджується Випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії НОМЕР_2
(а.с.10).

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3
виданого Богуславським відділенням
Миронівської ОДПІ, ФОП ОСОБА_1,
починаючи з 01.04.2012 є платником єдиного
податку (а.с.11).

Позивач є особою, яка постійно
проживає на території зони посиленого
радіоекологічного контролю (категорія
4), що підтверджується копією
відповідного посвідчення серії НОМЕР_4,
наявного у матеріалах справи (а.с.9).

З 2010 року позивач є пенсіонером, про що
свідчить наявне у матеріалах справи
пенсійне посвідчення № НОМЕР_1, яке
видане Пенсійним Фондом України 18.08.2010
та як особа, яка працювала або
проживала на територіях
радіоактивного забруднення, отримала
право на пенсію за віком із зменшенням
пенсійного віку, встановленого статтею
26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (а.с.9).

У травні 2014 року Миронівською ОДПІ
позивачеві визначено зобов'язання зі
сплати єдиного внеску та надіслано
вимогу від 07.05.2014 № Ф-58-25 на загальну
суму 4322,24 грн. (а.с.5).

Як вбачається із
повідомлення-розрахунку, нарахування
заборгованості зі сплати єдиного
внеску податковим органом здійснено за
період з травня 2013 року по березень 2014
року (а.с.6).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" (далі - Закон
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування").

Згідно з пунктом 2 частини першої
статті 1 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 4 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платниками
єдиного внеску є роботодавці, у тому
числі фізичні особи-підприємці.

Водночас, в силу положень частини
четвертої статті 4 вказаного Закону
фізичні особи-підприємці, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Статтею 1 Закону України від 09.07.2003
№1058-ІV "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" ( далі -
Закон України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування")
визначене поняття «пенсія». Так,
пенсією є щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати: 1)
пенсія за віком; 2) пенсія по
інвалідності внаслідок загального
захворювання (у тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з
дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Пенсія "за віком" є одним з видів
трудової пенсії, що передбачені
статтею 2 Закону України від 05.11.1991
№1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі
- Закон України "Про пенсійне
забезпечення").

Так, статтею 12 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" встановлено
загальні умови призначення пенсій за
віком, відповідно до яких право на
пенсію за віком мають: чоловіки - після
досягнення 60 років і при стажі роботи
не менше 25 років; жінки - після
досягнення 55 років і при стажі роботи
не менше 20 років.

Водночас, статтями 13 - 22 Закону України
"Про пенсійне забезпечення"
врегульовано особливості набуття
права на пенсію за віком певними
категоріями осіб. Зокрема, відповідно
до положень статті 15 Закону України
"Про пенсійне забезпечення" умови,
норми та порядок пенсійного
забезпечення громадян, які постраждали
від Чорнобильської катастрофи,
визначаються Законом Української РСР
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" або їм
надається право на одержання пенсій на
підставах, передбачених цим Законом.

Тобто, чинне законодавство України
передбачає загальні умови набуття
особами права на пенсію, а також
допускає існування особливостей для
певних категорій громадян (існування
загальних і спеціальних норм).

Нормами іншого законодавчого акта -
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" також визначено умови
призначення пенсії за віком.

Так, відповідно до статті 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення чоловіками 60
років, жінками - 55 років та наявності
страхового стажу не менше п'яти років (у
редакції, що діяла на момент набуття
позивачем права на пенсію за віком).

Водночас, особам, які працювали або
проживали на територіях
радіоактивного забруднення, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого статтею 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

Слід зазначити, що норми усіх
перелічених законодавчих актів є
чинними і сукупно утворюють правове
регулювання відносин з приводу набуття
особами права на пенсію за віком в
Україні.

Виходячи із системного аналізу статей
2, 15 Закону України "Про пенсійне
забезпечення", статті 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", статті 55 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" суд дійшов
висновку, що особи, які працювали або
проживали на територіях
радіоактивного забруднення та
отримали право на пенсію за віком із
зменшенням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", належать до кола
осіб, які отримали право на пенсію за
віком як різновиду трудової пенсії.

Згідно з частиною четвертою статті 4
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"
необхідними умовами для звільнення від
сплати єдиного внеску, є та обставина,
що особа обрала спрощену систему
оподаткування і є пенсіонером за віком
або інвалідом та отримує відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.

Жодних обмежень для осіб, які набували
права на пенсію за віком або визнані в
установленому порядку інвалідами у
минулому і на підставі різних
законодавчих актів, положення Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" не
встановлюють.

Отже, фізичні особи-підприємці, які є
платниками єдиного податку та є
пенсіонерами за віком, незважаючи на ту
обставину, що вийшли на пенсію
достроково у зв'язку з наданням їм
додаткових соціальних гарантій, можуть
бути платниками єдиного внеску
виключно за умови їх добровільної
участі в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

За наведених обставин суд дійшов
висновку, що позивач як фізична
особа-підприємець, яка перебуває на
спрощеній системі оподаткування і
належить до кола осіб, які отримують
пенсію за віком, є звільненим від
сплати за себе єдиного соціального
внеску.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
15.14.2014 справа № 21-28а14, яка відповідно до
приписів статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
є обов'язковою для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначені норми права,
та для всіх судів України.

Відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доведення
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
надано суду доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
доведено правомірності прийняття
оскаржуваної вимоги.

З огляду на зазначене, зважаючи на
взаємний та достатній зв'язок доказів у
їх сукупності, беручи до уваги
відсутність заяв позивача про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Жодних заяв з приводу
відшкодування судових витрат
позивачем суду не заявлено, у зв'язку з
цим судові витрати розподілу не
підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 94, 97, 122,
158-164, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Миронівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про сплату боргу
(недоїмки) від 07.05.2014 № Ф-58-25.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Панченко Н.Д.

Постанову виготовлено у повному обсязі
та підписано 02 червня 2014 року