Справа № 826/3621/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2014 року 09 год. 42 хв
№ 826/3621/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомФізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення - рішення від 30 квітня 2013
вимоги від 04 березня 2014 року №1399-25, -
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1)
заявлені позовні вимоги до Державної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі по
тексту - відповідач, ДПІ в Оболонському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби від 30 квітня 2013 року
вимоги Державної податкової інспекції
в Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 04 березня 2-14 року №1399-25.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що у ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві не було правових підстав для
нарахування податкового зобов'язання
по земельному податку у зв'язку з
відсутністю земельної ділянки у
власності чи користуванні позивача.
Позивач стверджує про відсутність у
нього об'єкта оподаткування земельним
податком, оскільки згідно даних
Державного земельного кадастру
України земельна ділянка, на якій
розташована будівля, що належить
позивачу на праві власності, за ФОП
ОСОБА_1 не реєструвалась, а технічний
звіт по встановленню зовнішніх меж
землекористування не свідчить про
право влас ності чи право користування
земельною ділянкою та не є
правовстановлюючим документом, що
посвідчує такі права. З огляду на
протиправність податкового
повідомлення - рішення та оскарження
його в судовому порядку, визначена в
ньому сума податкового зобов'язання, на
думку позивача, є неузгодженим
податковим зобов'язанням, а тому
податкова вимога від 04.03.2014р. також
підлягає скасуванню.
В судових засіданнях по справі
представник позивача підтримав
позовні вимоги та просив їх
Представник відповідача у призначених
судових засіданнях проти задоволення
позову заперечував та просив у його
задоволенні відмовити. У письмових
запереченнях б/н та дати, які були
подані в судовому засіданні 16.04.2014р.,
зазначив про правомірність
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення та податкової
вимоги. В обґрунтування викладеної
позиції зазначив, що позивачем 07.06.2005р.
на підставі договору купівлі - продажу
нежитлових приміщень набуто право
власності на об'єкт нерухомого майна -
нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_2.
За таких обставин, в силу положень
Податкового кодексу України позивач є
платником земельного податку, розмір
якого визначений податковим органом в
податковому повідомленні - рішенні від
платником податків 01.07.2013р. У зв'язку з
не проведенням оплати податкового
зобов'язання протягом 60 днів, на
виконання приписів п. 59.1. ст. 59
Податкового кодексу України 04.03.2014р. на
адресу суб'єкта господарювання
направлено податкову вимогу №1399-25.
19.05.2014р. в судовому засіданні судом було
ухвалено перейти до письмового
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.11.2002р.
зареєстрована як фізична особа -
підприємець та перебуває на обліку в
податкових органах як суб'єкт
господарської діяльності.
07.06.2005р. між позивачем та ВАТ «Завод
«КІНАП» було укладено договір купівлі -
продажу нежилих приміщень,
розташованих за адресою: АДРЕСА_2.
Згідно Реєстраційного посвідчення
№011304, виданого Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, зазначені нежитлові
приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 на
праві приватної власності, про що в
реєстрову книгу №д.4П-149 зроблено запис
за реєстровим №486-з 04.07.2005р.
Як вбачається з листа Департаменту
земельних ресурсів Виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від
звіту по встановленню зовнішніх меж
землекористування, земельна ділянка на
АДРЕСА_2 (код ділянки 78:112:025) площею 1776,91
кв.м. за даними автоматизованої системи
ПК «Кадастр» станом на 17.04.2013р.
зареєстрована за гр. ОСОБА_1 Документів,
що посвідчують право власності чи
право користування (оренди), зазначеною
земельною ділянкою, визначені діючим
законодавством, станом на 31.12.2012р. в
Департаменті не зареєстровані.
Крім того, згідно листа Головного
управління Державного агентства
земельних ресурсів у м. Києві
від 13.05.2014р. №9-26-0.22-2287/2-14, до 01.01.2013р.
документи, що посвідчують право
власності/користування земельними
ділянками на території м. Києва гр.
ОСОБА_1, а також земельною ділянкою з
Головним управлінням Держкомзему у м.
Києві не реєструвались, а інформація
про зазначену земельну ділянку до
Головного управління Держземагентства
у м. Києві не передавались.
Однак, посилаючись на приписи п. 287.6. ст.
287 Податкового кодексу України,
відповідач, керуючись положеннями п.
286.5. ст. 286 Податкового кодексу України
та згідно з п.п. 54.3.3 п. 54.3. ст. 54 названого
Кодексу, 30.04.2013р. виніс податкове
повідомлення - рішення (форми «Ф»)
зобов'язання за платежем плата за землю
громадянам у розмірі 39 977, 93 грн.
При цьому згідно наявного в матеріалах
справи розрахунку по платі за землю,
наданого представником відповідача
під час розгляду справи, визначення
відповідачем суми плати за землю
здійснювалося відносно земельної
ділянки площею 1776,91 м.кв., базової
вартості за 1 м. кв. - 478,39 грн., нормативна
грошова оцінка якої становить 3 997 796, 39
грн., та з використанням, зокрема,
максимального коефіцієнту - 2,5,
локального коефіцієнту на
місцезнаходження земельної ділянки в
межах економіко-планувальної зони - 1,5
та коефіцієнтів індексації грошової
оцінки 1,028; 1,152 та 1,059.
Крім того, з наданих суду документів
вбачається, що при визначенні спірної
суми земельного податку працівники
відповідача користувалися лише
Витягом з бази даних «Кадастр» по
юридичних особах, в якій міститься
інформація про кадастровий № ділянки,
назва землекористувача та його код і
адреса, адреса земельної ділянки, вид
угрупування землекористувача, цільове
використання, площа та коди оціночних
зон, відсоток перетину і базова
Жодних додаткових документів
(оригіналів чи копій) на обґрунтування
своїх заперечень, зокрема, відомостей з
автоматизованої бази даних Державного
земельного кадастру, витягів з
технічної документації по спірній
земельній ділянці, виданих
безпосередньо ФОП ОСОБА_1, тощо) та
обґрунтованості і правомірності
проведення розрахунків грошових
зобов'язань по земельному податку в
суду не надав.
При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.
Починаючи з 1 січня 2011 року набрав
чинності Податковий кодекс України
(далі по тексту - ПК України), яким
регулюються правовідносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів (в т.ч. земельного податку),
зокрема, визначає вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.
Згідно з п. 286 ст. 286 названого кодексу за
земельну ділянку, на якій розташована
будівля, що перебуває у спільній
власності кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується з
урахуванням прибудинкової території
кожному з таких осіб: 1) у рівних
частинах - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності кількох
осіб, але не поділена в натурі, або
одній з таких осіб-власників,
визначеній за їх згодою, якщо інше не
встановлено судом; 2) пропорційно
належній частці кожної особи - якщо
будівля перебуває у спільній частковій
власності; 3) пропорційно належній
частці кожної особи - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності і поділена в натурі.
Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру. Відповідні органи виконавчої
влади з питань земельних ресурсів за
запитом відповідного органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Пунктом 286.5 вказаної статті визначено,
що нарахування фізичним особам сум
податку проводиться органами
державної податкової служби, які
видають платникові до 1 липня поточного
року податкове повідомлення-рішення
про внесення податку за формою,
встановленою у порядку визначеному ст.
Разом з тим у ст. 14 ПК України
встановлено, що дані державного
земельного кадастру - сукупність
відомостей і документів про місце
розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристики, розподіл серед
власників землі та землекористувачів,
підготовлених відповідно до закону (пп.
14.1.42. п. 14.1 цієї статті);
- «земельний податок» - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (далі - податок для
цілей розділу ХІІІ цього Кодексу)(пп.
14.1.72. п. 14.1 цієї статті);
- «землекористувачі» - юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п.
Згідно зі ст. 269 ПК України платниками
податку (плати за землю) є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв), та землекористувачі.
Власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою (п. 287.1
ст. 287 ПК України).
З вищенаведеного, з урахуванням
положень п. 1.1 ст. 1 ПК України та ст.ст. 2
і 3 Земельного кодексу України, слідує,
що для цілей оподаткування земельним
податком особа повинна мати статус
землевласника / землекористувача,
набутого в порядку встановленому
Земельним кодексом України.
В силу норм ст. 125 названого Кодексу
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті. Право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою (ст 126 Земельного кодексу
України). Право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.
За таких обставин, положення п. 287.6 ст. 287
ПК України самі по собі не можуть бути
правовою підставою набуття особою
права власності або користування
земельною ділянкою, яка знаходяться
під будівлею, спорудою (їх частиною),
які належать особі, оскільки такі
положення суперечать спеціальному
нормативному акту - Земельному кодексу
України, виключно яким регулюються
земельні відносини, і, як наслідок,
підставою для нарахування такій особі
Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду, викладеною в ухвалах від 26.02.2014р.
З огляду на те, що відповідачем не було
надано доказів того, що позивач набув
статус власника або землекористувача
щодо частини земельної ділянки площею
1776,91 м.кв. під будівлею, в якій
розташовані нежитлові приміщення,
придбані позивачем, доказів належності
йому вказаної земельної ділянки на
праві власності чи праві користування
або виділення її в якості
прибудинкової території відповідачем
суду не надано, суд дійшов висновку про
протиправність донарахування позивачу
плати за землю спірним податковим
повідомленням - рішенням.
Аналізуючи вимогу позивача скасувати
податку вимогу від 04.03.2014р. №1399-25, суд
приходить до наступного.
У відповідності до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК
України «грошове зобов'язання платника
податків» - сума коштів, яку платник
податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання та/або штрафну (фінансову)
санкцію, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також санкції за
порушення законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.
В силу пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу
сума узгодженого грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), але не
сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання набуває статусу
Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі
коли платник податків не сплачує
узгодженої суми грошового зобов'язання
в установлені законодавством строки,
орган державної податкової служби
надсилає (вручає) йому податкову вимогу
в порядку, визначеному для надсилання
(вручення) податкового
повідомлення-рішення.
Пунктом 59.3 названої статті
передбачено, що податкова вимога
надсилається не раніше першого
робочого дня після закінчення
граничного строку сплати суми
грошового зобов'язання.
Податкова вимога повинна містити
відомості про факт виникнення
грошового зобов'язання та права
податкової застави, розмір податкового
боргу, який забезпечується податковою
заставою, обов'язок погасити
податковий борг та можливі наслідки
його непогашення в установлений строк,
попередження про опис активів, які
відповідно до законодавства можуть
бути предметом податкової застави, а
також про можливі дату та час
проведення публічних торгів з їх
При цьому відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК
України рішення, прийняті контролюючим
органом, можуть бути оскаржені в
адміністративному або судовому
З урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу,
платник податків має право оскаржити в
суді податкове повідомлення-рішення
або інше рішення контролюючого органу
про нарахування грошового зобов'язання
у будь-який момент після отримання
такого рішення (абз. 1 п. 56.18 ст. 56 ПК
При зверненні платника податків до
суду з позовом щодо визнання недійсним
рішення контролюючого органу грошове
зобов'язання вважається неузгодженим
до дня набрання судовим рішенням
законної сили (абз. 4 п. 56.18 ст. 56 ПК
України).

Як вбачається із матеріалів справи,
податкове повідомлення - рішення від
30.04.2013р. №, в якому визначено
податкове зобов'язання за платежем
плата за землю громадянам, отримано
позивачем 01.07.2013р. Отже, в силу положень
п. 287.5 ст. 287 ПК України, останнім днем
для сплати визначеної у названому
рішенні суми було 30.08.2013р., а в силу
приписів п. 59.3. ст. 59 ПК України з
наступного дня у податкового органу
виникло право на складання та
правлення платнику податків
податкової вимоги з відповідною сумою
податкового зобов'язання.

У повній відповідності до наведених
приписів Податкового кодекс України,
відповідачем 04.03.2014р. складено та
направлено позивачу податкову вимогу
№ 1399-25.

Однак, враховуючи звернення позивача
до суду з вимогою про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення,
визначена у ньому сума вважається
неузгодженим грошовим зобов'язанням,
що в силу приписів п. 59.1. ст. 59 ПК
України, на думку суду є підставою для
скасування такої податкової вимоги.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

За таких обставин, виходячи з
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необхідність задоволення позову у
повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує з Державного бюджету
України на користь позивача фактично
здійснені та документально
підтверджені судові витрати в розмірі
182, 70 грн.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
Державної податкової служби від 30
квітня 2013 року № .

3. Скасувати податкову вимогу №1399-25
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі міста Києва
Державної податкової служби від 04
березня 2014 року.

4. Присудити з Державного бюджету на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (місце проживання: 04208, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп. судового
збору.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова