Справа № 811/2853/13-а
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2014 рокусправа № 811/2853/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Ясенової Т.І.

суддів: Головко
О.В. Суховарова А.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кіровоградської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області на постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 01 листопада
2013 року у справі №811/2853/13-а за позовом
Приватного підприємства „Дніпро -
Амід" до Кіровоградської об'єднаної
Державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Дніпро - Амід"
(далі за текстом - ПП „Дніпро - Амід")
звернулось до суду з позовом до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області (далі за
текстом - Кіровоградська ОДПІ), в якому
просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 28.08.2013 року
№ та №.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 01 листопада
2013 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення - рішення
прийняті Кіровоградською ОДПІ від
28.08.2013 року № та №.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач, посилаючись на її
безпідставність, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення суду першої інстанції без змін,
як законне та обґрунтоване.

На підстав ч.1 ст.196 КАС України, п.2 ч.1
ст.197 КАС України справа розглядається
в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що Кіровоградською
ОДПІ проведено позапланову перевірку
ПП „Дніпро - Амід" з питань дотримання
вимог податкового законодавства з
01.01.2010 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2010
року по 31.12.2012 року.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт №
36/11-23-22-06/13764590 від 13.08.2013 року, відповідно
до висновків якого позивачем порушено
п.5.1, пп.5.2.1, п.5.2, ст.5, п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України „Про оподатковування прибутку
підприємств" від 28.12.1994р. №334/94-ВР (зі
змінами та доповненнями) п.138.1, п.138.2,
п.138.4, п.138.8 ст.138, ст.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового Кодексу України від 02
гружня 2010 року №2755- VI (зі змінами та
доповненнями) встановлено заниження
податку на прибуток всього у сумі 148739
грн., в т.ч. за І квартал 2011 року - 14438 грн.,
3 квартал 2011 року - 46350 грн., І квартал 2012
року - 45990 грн., 2 квартал 2012 року - 37946
грн., 3 квартал 2012 року - 4015 грн.; п.п. 7.2.6 п.
7.2, п. п. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4, п.п.7.5.1. ст.7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР (із
змінами та доповненнями), п.198.3, п.198.6
ст.198 Податкового Кодексу України від
02.12.2010 року №2755-ІУ (зі змінами та
доповненнями) встановлено зниження
податку на додану вартість на загальну
суму 135617 грн. в тому числі за січень 2011
року в сумі 11550 грн., за серпень 2011 року в
сумі 21077 грн., вересень 2011 року в сумі 19227
грн., лютий 2012 року в сумі 43800 грн.,
квітень 2012 року в сумі 36139 грн., червень
2012 року в сумі 3750 грн., липень 2012 року в
сумі 74 грн.; ст.15 Декрету Кабінету
Міністрів „Про місцеві податки і
збори" №56-93 від 20.05.1993 року із змінами та
доповненнями) занижено комунальний
податок всього в розмірі 75,0 грн., в тому
числі за 4 квартал 2010 року в розмірі 75,0
грн. та п.49.18 ст.49 Податкового Кодексу
України від 02.12.2010 року №2755-1У (із
змінами та доповненнями) в частині не
подання розрахунку комунального
податку за 4 кв. 2010 року; пп. 6.3.2 п.6.3 ст.6,
пп.16.3.5 п. 16.3 ст.16, пп.20.3.2 п.20.3 ст.20 Закону
України „Про податок з доходів
фізичних осіб" № 889-IV від 22.05.2003 р., в
результаті чого встановлено порушення
вимог податкового законодавства під
час перевірки питань щодо правильності
утримання та своєчасності
перерахування податку з доходів
фізичних осіб до бюджету за 2010 рік в
сумі 1291,43 грн.

В акті перевірки податковим органом
зроблені висновки про те, що правочини
між позивачем та його контрагентами
здійснені без мети настання реальних
наслідків. Отже зазначені правочини є
нікчемними і не створюють юридичних
наслідків. Такі правочини по суті
вчинялися з метою заниження об'єкту
оподаткування, несплати податків.
Діяльність позивача була спрямована
на здійснення операцій, пов'язаних з
отриманням податкової вигоди з
контрагентами-постачальниками, які не
виконували своїх зобов'язань.

На підставі зазначеного акта перевірки
податковим органом прийнято: податкове
повідомлення - рішення № від
28.08.2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток в розмірі 192715,00 грн., з яких
за основним платежем 148739,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
43976,00 грн.; податкове повідомлення -
рішення № від 28.08.2013 року, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 197652,00 грн., з яких за
основним платежем 135617,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
62035,70 грн.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств" від 28.12.1994р. №334/94-ВР,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин (далі за текстом - Закон
№334/94-ВР), валові витрати виробництва та
обігу (далі - валові витрати) - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2.
статті 5 Закону №334/94-ВР, до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї
статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
№334/94-ВР встановлено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 134.1.1. пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування податком на
прибуток підприємств, зокрема, є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

У відповідності до пункту 138.1 статті 138
Податкового Кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

При цьому, виходячи з положень
підпункту 138.1.1. пункту 138.1 статті 138
Кодексу витрати операційної
діяльності включають, в тому числі,
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно з підпунктом 139.1.9. пункту 139.1
статті 139 Податкового Кодексу України,
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, не
включаються до складу витрат.

Таким чином, витрати підприємства
можна віднести до складу валових лише у
разі фактичності відповідних витрат,
оскільки сам факт їх здійснення є
визначальною ознакою формування
валових витрат. В свою чергу,
фактичність здійснення витрат повинна
підтверджуватись розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, однак, самі по собі
документи без реального здійснення
операції, за наслідком якої сформовані
витрати підприємства, не мають
юридичної сили та не можуть бути
підставою для формування валових
витрат підприємства.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР, чинного
на момент виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон №168/97-ВР),
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Під господарською діяльністю,
відповідно до п.1.32 ст.1 Закону №334/94-ВР
слід розуміти будь-яку діяльність
особи, яка направлена на отримання
доходу в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Згідно з приписами пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
168/97-ВР не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Стаття 11 Закону №334/94-ВР не встановлює
вимог до форми чи виду документів, які
були б належні для цілей податкового
обліку, тобто були б обов'язковими для
підтвердження віднесення певних
витрат до складу валових витрат.
Відтак, підлягають застосуванню
загальні вимоги до первинного
документа, встановлені ст.9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" №996-XIV
від 16.07.1999р. (далі - Закон №996-XIV). Згідно з
цими вимогами документи повинні мати
такі обов'язкові реквізити, як назву
документа (форму); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового
Кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту,
зокрема, виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

У відповідності до пункту 198.2. статті 198
Податкового Кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового
Кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 цього Кодексу
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 201 Податкового кодексу
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

У разі звільнення від оподаткування у
випадках, передбачених статтею 197 цього
розділу, у податковій накладній
робиться запис „Без ПДВ" з посиланням
на відповідний пункт та/або підпункт
статті 197 цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм,
право на віднесення сум ПДВ, сплачених
при придбанні товару, до податкового
кредиту виникає у суб'єкта
господарювання у разі дотримання ним
наступних умов: 1) фактичності
придбання такого товару, тобто,
реальності відповідної господарської
операції; 2) наявності податкових
накладних, складених особою,
зареєстрованою платником податку, чи
митних декларацій на підтвердження
придбання такого товару та сплати
відповідної суми ПДВ; 3) подальшого
використання придбаного товару в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності
підприємства.

Отже наявність податкових накладних,
складених особою, зареєстрованою
платником податку на додану вартість,
не є єдиною умовою формування
податкового кредиту. При цьому будь-які
документи, складені на підтвердження
факту здійснення окремої
господарської операції, набувають
статусу документа за своїм суттєвим
навантаженням лише у разі фактичності
здійснення господарської операції, з
приводу якої складається відповідний
документ, тобто, зміст господарської
операції превалює над її формою.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

У відповідності до п. 44.1. ст. 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі за
текстом - первинні документи).

Судом встановлено, що на виконання
укладених між позивачем та
контрагентами: договору купівлі -
продажу №1/4-2011 від 17.01.2011 року,
укладеного між позивачем та ТОВ
„Підприємство „Ізол", договору
купівлі - продажу б/н від 26.06.2012 року,
укладеного між позивачем та ТОВ „Благо
- Юг", договору №11/1/11 від 03.11.2011 року
укладеного між позивачем та ТОВ
„Адіантум", належним чином складені
первинні документи (накладні,
податкові накладні, акти
прийому-передачі), встановлено
використання у господарській
діяльності товариства придбаних
товарів та послуг, що призвело до змін в
активах підприємства та його
зобов'язаннях і реально спричинило
зміни майнового стану платника
податків, встановлено дотримання
позивачем вимог законодавства щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та валових витрат,
перевірено доводи податкового органу.

Відповідно до свідоцтва про право
власності Малому
виробничо-торгівельному підприємству
„Амід", правонаступником якого є
Приватне підприємство „Дніпро - Амід"
належать будівлі виробничої бази, де
позивач і зберігав придбаний товар, що
підтверджується приходними накладними
та картками рахунку.

Як вбачається з інвентарних карток на
базі знаходиться обладнання для
виготовлення та пакування
лакофарбових матеріалів.

На дату складання податкових накладних
ТОВ „Адіантум", ТОВ „Підприємство
„Ізол" та ТОВ „Благо - Юг" були
зареєстровані як юридичні особи у
встановленому порядку та були
платниками податку на додану вартість.

Судом першої інстанції зроблено
обґрунтований висновок, що надані
позивачем первинні документи,
підтверджують виконання господарських
операцій та мають всі необхідні
реквізити первинного документу
бухгалтерського обліку, обов'язковість
яких встановлена ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
звітність в Україні", ст. 44 Податкового
кодексу України та п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку №88 від 24.05.1995р.

Крім того, висновки акта перевірки
ґрунтуються на твердженні відповідача
про порушення позивачем та його
контрагентами вимог статей 203, 215, 216, 228
Цивільного кодексу України, проте такі
висновки працівниками податкового
органу зроблені з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України „Про
державну податкову службу в Україні" не
визначають за податковими органами
компетенції на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів державної
податкової служби під час реалізації
владної управлінської функції
контролю за правильністю та повнотою
справляння податкових зобов'язань, у
тому числі щодо спірних зобов'язань,
визначався Законом України „Про
державну податкову службу в Україні" та
Податковим кодексом України, які не
містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства, повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. 203, ст. 215, ст. 216, ст.
228 ЦК України.

Відповідно до статті 228 ЦК України (в
редакції, що діяла з 01.01.2011р.) правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним;
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним; у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Проте відповідачем під час
судового розгляду справи не надано
допустимих та належних доказів того, що
фактична господарська діяльність
позивача та вчинювані ним правочини
містять прояви обставин, що
передбачені ч. 1 ст. 228 ЦК України. Крім
того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідач в акті перевірки вказує на
те, що правочини, вчинені позивачем і
його контрагентами, кваліфікуються як
такі, що не направлені на реальне
настання правових наслідків, а отже
визнає їх нікчемними. Проте згідно
приписів ст. 234 ЦК України правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, є фіктивним.
Фіктивний правочин визнається
недійсним судом. Відповідач не навів
посилання на судові рішення щодо
недійсності вчинених позивачем
правочинів як фіктивних або інших
доказів щодо фіктивності здійснюваної
позивачем діяльності. Таким чином,
відповідач невірно застосовує норми
права в частині кваліфікації вчинених
позивачем правочинів. За відсутності
фактів, що відповідно до законодавства
свідчили б про нікчемність укладених
угод, інших доказів та обґрунтувань
недійсності укладених позивачем
правочинів, а тим більш, їх нікчемності
відповідачем не надано, що додатково
свідчить про недоведеність висновків
перевірки.

Враховуючи наведене, оцінивши всі
докази у справі в їх сукупності, судом
першої інстанції було досліджено
співвідношення між документальним
підтвердженням права позивача на
податковий кредит та формування
валових витрат та обставинами
реального здійснення господарських
операцій, за наслідками аналізу якого
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
реальність господарських операцій та
протиправність оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, є законною та
обґрунтованою. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.197, п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205, 206
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області -
залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 01 листопада
2013 року у справі №811/2853/13-а - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий:
Т.І. Ясенова

Суддя:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров