Справа № 2а-5016/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ К-35743/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.02.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2010 у
справі № 2а-5016/09/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвестлайн"

до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва

про визнання незаконним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2009 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
16.02.2009 № /2, яким позивачеві
донараховано суму основного
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 140 711,00 грн. та
фінансових санкцій - 55 122,00 грн. за
порушення вимог Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств".
Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог названого Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволені.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване зокрема тим, що при
проведенні перевірки діяльності
позивача податковим органом не
враховано обставини щодо зміни
цільового призначення отриманих
кредитних коштів, відсотки за
користування якими було віднесено
позивачем до складу валових витрат.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
відмовити у задоволенні позовних вимог
Товариства.

При цьому державний податковий орган
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
якщо платник податків здійснює разові
операції, які є нехарактерними для
основного виду діяльності, такі
операції відбувались протягом
нетривалого терміну та виявилися
збитковими, то така діяльність не є
господарською, відповідно, зменшуються
валові витрати підприємства в частині,
що не призвела до збільшення доходів.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що у період з 28.12.2004
по 21.10.2005 згідно договору про надання
кредитної лінії від 27.12.2004 № 102/04
позивач отримав від банківської
установи кредитні кошти у сумі 5 350,00
грн. на інвестування будівництва
квартир та машиномісць в офісно -
житловому комплексі з підземними
гаражами. Додатковою угодою від 14.06.2005
№ 2 умови договору від 27.12.2004 № 102/04 щодо
цільового використання кредитних
коштів було змінено, зокрема, надання
кредитних коштів передбачалось на
інвестування будівництва квартир та
машиномісць в офісно - житловому
комплексі з підземними гаражами та
поповнення обігових коштів для
здійснення поточної діяльності
Товариства. За рахунок кредитних
коштів Товариством на інвестування
будівництва було спрямовано 4 000 000,00
грн. та 1 350 000,00 грн. - на здійснення
поточної діяльності.

У червні 2007 року між позивачем та ТОВ
"ЕДІТЕПЕ" укладено договір від 21.06.2007 №
E/H-10Б про відступлення права вимоги, за
умовами якого Товариство відступило
право вимоги ТОВ "ЕДІТЕПЕ", а ТОВ
"ЕДІТЕПЕ" за плату набуло всі права і
обов'язки та стало інвестором за
контрактом про дольову участь
будівництва квартир та машиномісць в
офісно - житловому комплексі з
підземними гаражами. На виконання умов
вказаного договору ТОВ "ЕДІТЕПЕ" 22.06.2007
на користь позивача перерахувало 5 350
000,00 грн., з яких 4 000 000,00 грн. - основне
зобов'язання та 1 350 000,00 грн. -
винагорода.

Вказані обставини стали підставою для
висновку фахівців державного
податкового органу, викладеному у акті
виїзної планової перевірки від 13.10.2008,
про порушення позивачем п. 5.5 ст. 5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", що призвело до
заниження Товариством податку на
прибуток у період з 01.04.2005 по 31.03.2008
(період перевірки), оскільки сума
винагороди за відступлення права
вимоги у розмірі 1 350 000,00 грн. лише
частково компенсувала суму витрат,
понесену Товариством по сплаті
відсотків за кредит, розмір якої
становив 1 912 842,00 грн. Тобто, на думку
податкового органу використання
кредитних коштів призвело до
негативного фінансово - економічного
результату господарської діяльності
Товариства. На підставі цього акта та
результатами неодноразового
адміністративного оскарження суми
податкового зобов'язання, визначеної
актом перевірки як занижена, Державна
податкова інспекція прийняла
оспорюване податкове
повідомлення-рішення.

Згідно з нормами п. 5.1 ст. 5 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств"
(далі - Закон № 334/94-ВР) валовими
витратами виробництва та обігу визнано
суму будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат відносяться будь-які
витрати, пов'язані з виплатою або
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (у тому числі за
будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
визначальним фактором для віднесення
процентів до складу валових витрат є
використання таких кредитних коштів у
власній господарської діяльності
платника податку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що кредитні кошти
отримані Товариством згідно
кредитного договору від 27.12.2004 № 102/04
були використані останнім на витрати
пов'язані з його поточною
господарською діяльністю у сумі 1 350 000,00
грн. та інвестовано у сумі 4 000 000,00 грн.
Відсоткова ставка нараховувалась на
всю суму отриманого кредиту (5 350 000,00
грн.), а з 22.06.2007 на 850 000,00 грн. - залишок у
зв'язку із погашенням Товариством тіла
кредиту у розмір 4 500 000,00 грн. за рахунок
коштів отриманих від ТОВ "ЕДІТЕПЕ"
згідно договору від 21.06.2007 № E/H-10Б.

Крім того, господарська операція,
направлена на отримання доходу, не
завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є нормальним
процесом здійснення господарської
діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Зі змісту пп. 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
вбачається, що господарська діяльність
- це будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

При цьому, чинне законодавство України
гарантує суб'єктам господарювання
вільне здійснення господарської
діяльності на власний ризик та надає
можливість самостійно визначати
вартість продукції, що передбачається
до продажу.

Отже, недосягнення мети як то отримання
прибутку не може вважатися порушенням
вимог чинного законодавства.

Разом з тим судами встановлено, що
загальна сума відсотків за
користування кредитними коштами,
отриманими для інвестування
будівництва квартир та машиномісць в
офісно - житловому комплексі з
підземними гаражами, становила 1 345 580,87
грн., яка була компенсовано винагородою
за відступлення права вимоги.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
безпідставними.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.02.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2010 у
справі № 2а-5016/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва