Справа № 757/26057/13-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Соколов
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

30 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді Бабенка К.А.,
суддів: Кучми А.Ю., Мацедонської В.Е.,
розглянувши адміністративну справу за
апеляційними скаргами Пенсійного
фонду України, Управління Пенсійного
фонду України в Київському районі м.
Донецька на Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 грудня 2013
року за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі м. Донецька про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У зв'язку з поданням апеляційної скарги
на рішення суду першої інстанції, яке
відповідно до п. 2 частини першої ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України прийнято у порядку скороченого
провадження, згідно з абз. 4 частини
восьмої ст. 183-2, п. 3 частини першої
ст. 197 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19.12.2013 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Відповідачами подано
апеляційні скарги, в яких вони просять
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове судове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги слід задовольнити
частково, судове рішення суду першої
інстанції в частині скасувати та
залишити в цій частині
адміністративний позов без розгляду з
наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 195
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи
Позивач з 1952 по 1987 роки працював на
підприємствах УРСР. 29.09.1987 йому
призначено пенсію в зв'язку з
досягненням пенсійного віку (55 років).

У зв'язку з тим, що у вересні 1997 року
Позивач виїхав на постійне місце
проживання за кордон до Держави
Ізраїль, йому виплачено авансом пенсію
за 6 місяців та припинено її виплату.

Згідно з частинами першою та другою ст.
92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII
(далі - Закон №1788), громадянам, які
виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються;
пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 частини першої,
частини другої ст. 49 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV), виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється, зокрема, на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

Згідно зі ст. 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV
(далі - Закон №1058-IV), у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Проте, Рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 № 1058-IV, в зв'язку з чим,
позивач звернувся до Відповідачів -
Пенсійного фонду України та Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві щодо отримання ним пенсії.

Відповідно до частини другої ст. 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Пенсійного фонду України із заявою, в
якій просила поновити виплату їй
пенсії за віком на підставі Закону
№1058-IV та Рішення Конституційного Суду
України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.

Відповідачем - Пенсійним фондом
України листом від 18.10.2013 року
(вих.№15293/П-11), копія якого наявна в
матеріалах справи (а.с. 17), повідомлено
Позивача, про відсутність у нього права
на призначення пенсії, тому, як
зазначене Рішення Конституційного
Суду України поширюється на осіб, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон, саме після 07.10.2009 року.

В запереченнях на
адміністративний позов Відповідачем -
Управлінням Пенсійного фонду України в
Київському районі м. Донецька
зазначено, що Позивачем не додержано
вимог закону щодо порядку звернення із
заявою про проведення призначення
(перерахунку) пенсії, а Пенсійним
фондом України правомірно надано
відповідь на звернення в порядку
Закону України «Про звернення
громадян», роз'яснено порядок вчинення
таких дій. Крім того, звернуто увагу на
те, що рішення про відмову в поновленні
виплати пенсії ним не приймалось.

Однак, як вбачається з
листа-відповіді Пенсійного фонду
України роз'яснення порядку звернення
із відповідною заявою Позивачу надано
не було.

Крім того, згідно з частиною
третьою ст. 7 Закону України «Про
звернення громадян» якщо питання,
порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України,
отримавши заяву ОСОБА_2 про поновлення
виплати пенсії, мав направити її за
належністю до Управління Пенсійного
фонду України в Київському районі м.
Донецька, що свідчить про
бездіяльність Відповідача - Пенсійного
фонду України.

Оскільки, Пенсійним фондом України
такі дії не були вчинені, колегія
суддів вважає протиправною його
бездіяльності щодо відновлення та
виплати позивачу пенсії за віком за
межі України.

Разом з тим, відповідно до частин
першої, другої ст. 1 Закону №1788,
громадяни України мають право на
державне пенсійне забезпечення за
віком, по інвалідності, у зв'язку з
втратою годувальника та в інших
випадках, передбачених цим Законом;
іноземці та особи без громадянства, які
проживають в Україні, мають право на
пенсію на рівні з громадянами України
на умовах, передбачених законодавством
або міждержавними угодами.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
кожен, хто законно перебуває на
території будь-якої держави, має право
вільно пересуватися і вільно вибирати
місце проживання в межах цієї
території. Кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною. На здійснення цих прав не
можуть бути встановлені жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що Позивач має
право на отримання пенсії з моменту
ухвалення Рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 року не
залежно від того коли і до якої країни
він виїхав на постійне місце
проживання за межі України, оскільки є
громадянином України, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією паспорта (а.с 14).

Проте, відповідно до частини другої ст.
99 Кодексу адміністративного
судочинства України, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частиною першою ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Таким чином, судом першої інстанції не
зазначено підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними,
Позивачем зазначених підстав не
наведено та будь-які докази на
підтвердження їх існування в
матеріалах справи відсутні, в зв'язку з
чим, позовні вимоги за період з 07.10.2013
року по 17.05.2013 року підлягають
залишенню без розгляду, а з 18.05.2013 року -
задоволенню.

Відповідно до ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
скасовує постанову суду першої
інстанції та приймає нове рішення, якщо
встановить порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів дійшла висновку, що Постанову
суду першої інстанції в зазначеній
частині прийнято з порушенням норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи в цій
частині, тому, апеляційна скарга
задовольняється частково, Постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19.12.2013 року в частині скасовується та
адміністративний позов в цій частині
залишається без розгляду.

Згідно із частиною десятою ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі оскарження в
апеляційному порядку постанови,
прийнятої у скороченому провадженні,
судове рішення суду апеляційної
інстанції по такій справі є остаточним
і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 100, 195, 197, 198, 200, 202, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Донецька задовольнити
частково, Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 грудня 2013
року в частині задоволення позовних
вимог за період з 07.10.2009 року по 17.05.2013
року скасувати та адміністративний
позов в цій частині залишити без
розгляду.

В іншій частині Постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 грудня 2013
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Бабенко
К.А.

Судді:
Кучма А.Ю.

Мацедонська В.Е.

.

Головуючий суддя
Бабенко К.А

Судді:
Кучма А.Ю.

Мацедонська В.Е.