Справа № 810/2734/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
810/2734/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Карат-Ліфткомплект"доВишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській
областіпровизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Карат-Ліфткомплект"
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 11.11.2013 №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є незаконним,
оскільки камеральна перевірка
уточнюючого розрахунку податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за жовтень 2012 року була
здійснена за межами, передбаченого п.
200.10 ст. 200 Податкового кодексу України,
строку на її проведення. Крім того,
позивач вказує на те, що податковим
органом було проведену камеральну
перевірку уточнюючого розрахунку за
жовтень 2012 року ще в грудні 2012 року, а
тому проведення такої перевірки є
незаконним, а відтак податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі акту є протиправним.

Представник відповідача просив суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
з підстав, викладених в письмових
запереченнях. Так, на думку
представника відповідача,
Вишгородською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області правомірно винесено
спірне податкове повідомлення-рішення,
оскільки підставою для прийняття
такого рішення став акт перевірки
позивача, яким встановлено порушення
ТОВ "Карат-Ліфткомплект" вимог
податкового законодавства.

Представник позивача 26.05.2014 подав до
суду заяву про розгляд справи за його
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, хоча був повідомлений про
дату, час та місце судового засідання
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Крім того, частиною шостою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Відповідачем не надано суду доказів
поважності причин неможливості
забезпечення явки представника
відповідача на судове засідання, а тому
суд на підставі ч. 4 та ч. 6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливим розглянути справу в
порядку письмового провадження на
підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити з таких підстав.

Як встановлено судом, в серпні 2013 року
посадовою особою Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
підставі п. 200.10 ст. 200 Податкового
кодексу України та в порядку ст. 76
Податкового кодексу України проведено
камеральну перевірку уточнюючого
розрахунку до податкової декларації з
податку на додану вартість, поданої ТОВ
"Карат-Ліфткомплект" за жовтень 2012 року
(від 06.12.2012 вх. №), за результатами
якої складено Акт від 29.08.2013 №24/2200/31801847
(далі - Акт перевірки).

Як вбачається з Акта перевірки за
наслідками її проведення податковий
орган дійшов висновку, що позивачем в
порушення вимог п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України задекларовано у
зменшення суми податкового боргу з ПДВ
424764 грн.

Вказаних висновків податковий орган
дійшов у зв'язку з наступним.

В Акті перевірки відповідачем
зазначено, що при перевірці
використано Акт перевірки від 07.12.2012
№2153/15-2/31801847, уточнюючий розрахунок
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок до декларацій з ПДВ за жовтень
2012 року.

Перевіркою встановлено, що ТОВ
"Карат-Ліфткомплект" подано уточнюючий
розрахунок до податкової декларацій з
ПДВ за жовтень 2012 року, згідно з яким
задекларовано збільшення суми
від'ємного значення, зарахованого у
зменшення суми податкового боргу з ПДВ
в розмірі 424764 грн. В результаті
складеного акту від 07.12.2012 №2153/15-2/31801847
зменшено суму від'ємного значення,
зарахованого у зменшення суми
податкового боргу з податку на додану
вартість, на суму 9642,52 грн. Однак станом
на момент подання уточнюючого
розрахунку відповідно до АІС "Облік
податків і платежів" на початок
попереднього звітного періоду,
відносно періоду, що уточнювався,
податковий борг був відсутній, залишок
від'ємного значення задекларований у
зменшення суми податкового боргу з ПДВ
склав 415121,48 грн., але в порушення пункту
200.3 статті 200 розділу V Податкового
кодексу України підприємством
задекларовано у зменшення суми
податкового боргу з ПДВ 424764 грн.

За результатами камеральної перевірки
уточнюючого розрахунку до податкової
декларації з податку на додану
вартість за жовтень 2012 року
зменшується сума від'ємного значення,
зарахованого у зменшення суми
податкового боргу з податку на додану
вартість на 424764 грн. та збільшується
сума, що підлягала зарахуванню до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду, на 424764
грн.

На підставі Акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 11.11.2013 №
, згідно з яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 530955 грн., з них
424764 грн. за основним платежем і 106191 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями.

За наслідками адміністративного
оскарження податкове
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скарги - без задоволення.

Вважаючи спірне податкове
повідомлення-рішення неправомірним,
позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства визначає
Податковий кодекс України від 02.12.2010
№2755-VІ.

Підпункт 20.1.4 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України
передбачає право податкового органу
проводити відповідно до законодавства
перевірки і звірки платників податків
(крім Національного банку України), у
тому числі після проведення процедур
митного контролю та/або митного
оформлення.

В силу норм п. 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України контролюючі органи
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки
проводяться контролюючими органами в
межах їх повноважень виключно у
випадках та у порядку, встановлених цим
Кодексом, а фактичні перевірки - цим
Кодексом та іншими законами України,
контроль за дотриманням яких покладено
на контролюючі органи.

Камеральною вважається перевірка, яка
проводиться у приміщенні
контролюючого органу виключно на
підставі даних, зазначених у
податкових деклараціях (розрахунках)
платника податків.

Відповідно до п. 76.1 ст. 76 Податкового
кодексу України камеральна перевірка
проводиться посадовими особами
контролюючого органу без будь-якого
спеціального рішення керівника такого
органу або направлення на її
проведення.

Згідно положень п. 86.2 ст. 86 Податкового
кодексу України за результатами
камеральної перевірки у разі
встановлення порушень складається акт
у двох примірниках, який підписується
посадовими особами такого органу, які
проводили перевірку, і після
реєстрації у контролюючому органі
вручається або надсилається для
підписання протягом трьох робочих днів
платнику податків у порядку,
визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пунктом 86.8 статті 86 Податкового
кодексу України визначено, що
податкове повідомлення-рішення
приймається керівником контролюючого
органу (його заступником) протягом
десяти робочих днів з дня, наступного
за днем вручення платнику податків
акта перевірки у порядку,
передбаченому статтею 58 цього Кодексу,
для надсилання (вручення) податкових
повідомлень-рішень (за результатами
фактичної перевірки - з дня реєстрації
(надходження) акта такої перевірки до
контролюючого органу за основним
місцем обліку платника податків), а за
наявності заперечень посадових осіб
платника податків до акта перевірки
приймається з урахуванням висновку про
результати розгляду заперечень до акта
перевірки - протягом трьох робочих
днів, наступних за днем розгляду
заперечень і надання (надсилання)
письмової відповіді платнику податків.

Пунктом 102.1 статті 102 Податкового
кодексу України передбачено, що
контролюючий орган, крім випадків,
визначених пунктом 102.2 цієї статті, має
право самостійно визначити суму
грошових зобов'язань платника податків
у випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Якщо
протягом зазначеного строку
контролюючий орган не визначає суму
грошових зобов'язань, платник податків
вважається вільним від такого
грошового зобов'язання, а спір стосовно
такої декларації та/або податкового
повідомлення не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

У разі подання платником податку
уточнюючого розрахунку до податкової
декларації контролюючий орган має
право визначити суму податкових
зобов'язань за такою податковою
декларацією протягом 1095 днів з дня
подання уточнюючого розрахунку.

З огляду на зміст вищенаведених норм,
враховуючи наявність лише єдиного
порушення з боку контролюючого органу
при проведенні перевірки -
недотримання строку, встановленого п.
200.10 ст. 200 Податкового кодексу України,
а також беручи до уваги, що факт
проведення камеральної перевірки
відповідачем після закінчення
граничного терміну не мав наслідку
порушення строків давності для
визначення податкового зобов'язання
відповідачем, суд приходить до
висновку, що дане порушення має
формальний характер і не може бути
самостійною підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

При цьому, варто зауважити, що при
дослідженні правомірності винесення
рішення значення має тільки наявність
чи відсутність фактів порушення
платником податків вимог
законодавства, зазначених в акті
перевірки.

Таким чином, відповідач мав право
визначити суму грошових зобов'язань
позивача - платника податків не пізніше
закінчення 1095 дня за останнім днем
подання уточнюючого розрахунку до
податкової декларації - 06.12.2012.

З положень п. 200.10 ст. 200 Податкового
кодексу України вбачається, що
протягом 30 календарних днів, що
настають за граничним терміном
отримання податкової декларації,
податковий орган проводить камеральну
перевірку заявлених у ній даних.

Згідно ст. 110 Податкового кодексу
України платники податків, податкові
агенти та/або їх посадові особи несуть
відповідальність у разі вчинення
порушень, визначених законами з питань
оподаткування та іншим законодавством,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України при від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.п.4.6.3 п.4.6 розділу V
Порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України 25.11.2011
№1492 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.12.2011 за №1490/20228, якщо
за результатами поточного звітного
(податкового) періоду платником
податку визначено від'ємне значення
різниці між сумою податкових
зобов'язань і сумою податкового
кредиту (заповнено рядок 19 декларації),
така сума: у декларації 0110 враховується
у зменшення суми податкового боргу за
попередні звітні (податкові) періоди з
податку на додану вартість, у тому
числі розстроченого або відстроченого
відповідно до Кодексу (відображається
у рядку 20.1 декларації), а решта
зараховується до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду (відображається у рядку 20.2
декларації поточного звітного
(податкового) періоду та переноситься
до рядка 21.1 декларації наступного
звітного (податкового) періоду).

Як вбачається з уточнюючого розрахунку
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість за жовтень 2012 року,
позивачем визначено від'ємне значення
різниці між сумою податкових
зобов'язань і сумою податкового
кредиту - 424764 грн. (заповнено рядок 19
декларації) та зараховано 424764 грн.
від'ємне значення різниці поточного
звітного (податкового) періоду у
зменшення суми податкового боргу з
податку на додану вартість (заповнено
рядок 20.1 декларації). Враховуючи, що
податковий борг на початок
попереднього звітного періоду,
відносно періоду, що уточнювався, був
відсутній, у платника не було підстав
для декларування рядка 20.1 уточнюючого
розрахунку.

Таким чином, ТОВ "Карат-Ліфткомплект"
порушено вимоги пункту 200.3 статті 200
розділу V Податкового кодексу України
та підпункту 4.6.3 пункту 4 розділу V
Порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість в частині зарахування
від'ємного значення у сумі 424764 грн. у
погашення податкового боргу з ПДВ по
декларації за жовтень 2012 року та
безпідставно зменшено суму
податкового боргу на 424764 грн., який не
значився по особовому рахунку на перше
число звітного (податкового) періоду.

А відтак, оспорювану суму ПДВ було
цілком правомірно донараховано
позивачеві.

Відповідно до положень статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд вважає, що
допущені контролюючим органом
процедурні порушення, не впливають на
правильність визначення податкових
зобов'язань, а отже не є виключною
підставою для визнання
противоправними таких рішень.

Оскільки, окремі порушення
встановленої процедури прийняття
податкового повідомлення-рішення не
нівелюють факту порушення позивачем
податкового законодавства та не є
підставою для звільнення його від
відповідальності за це порушення.
Позивач інших підстав для скасування
податкового повідомлення-рішення не
зазначив, суму відхилення у податкових
зобов'язаннях не оскаржував.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що відповідачем правомірно та
обґрунтовано встановлено порушення
позивачем вимог Податкового кодексу
України та законно винесено податкове
повідомлення-рішення від 11.11.2013 №,
а підстав для його скасування судом не
встановлено.

За загальним правилом, що випливає з
принципу змагальності, кожна сторона
повинна подати докази на підтвердження
обставин, на які вона посилається, або
на спростування обставин, про які
стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Наявні у справі докази свідчать про
правомірність прийнятого податковим
органом податкового
повідомлення-рішення.

Водночас позивач, всупереч наведеним
вимогам, не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
неправомірності рішення відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд дійшов
висновку, що викладені у позовній заяві
доводи позивача є не обґрунтованими, а
його вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки відповідач не поніс вказаних
витрат, судові витрати стягненню на
користь відповідача не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 4
Закону України "Про судовий збір" під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

За подання до адміністративного суду
адміністративного позову майнового
характеру ставка судового збору
встановлена у розмірі 2 відсотки
розміру майнових вимог, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати (частина друга статті
4 Закону України "Про судовий збір").

З матеріалів справи вбачається, що
розмір майнових вимог, заявлених
позивачем, становить 530955 грн., та,
відповідно, 2 відсотки від них
дорівнюють сумі у розмірі 10619,10 грн. А
відтак, в даному випадку розмір
судового збору, що підлягає сплаті
позивачем, обмежується 4 розмірами
мінімальної заробітної плати.

Враховуючи наведене та ту обставину, що
відповідно до платіжного доручення від
28.04.2014 №532 позивачем сплачено частину
судового збору у розмірі 487,20 грн., суд
дійшов висновку, що решта суми судового
збору у розмірі 4384,80 грн. підлягає
стягненню з позивача.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карат-Ліфткомплект" -
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карат-Ліфткомплект"
() до Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 4384
(чотири тисячі триста вісімдесят
чотири) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.