Справа № 872/13317/13
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2014 рокусправа № 811/804/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк
І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - Жеглатий Ю.В., дов.
від 21.03.12 р.

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Завод
ізоляційних матеріалів" та
Світловодської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
Управління Міндоходів у
Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 19
липня 2013 р. у справі № 811/804/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Завод ізоляційних
матеріалів"

до Світловодської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного Управління Міндоходів у
Кіровоградській області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Завод ізоляційних
матеріалів" звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного Управління
Міндоходів у Кіровоградській області
від 21.02.2013 р. № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 14001,60 грн., у тому
числі 9334,40 грн. за основним платежем та
4667,20 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за
результатами проведеної
документальної позапланової перевірки
відповідачем винесено, як на думку
позивача, протиправне податкове
повідомлення-рішення з огляду на те, що
це рішення ґрунтується на
неправомірних висновках податкового
ревізора-інспектора про нікчемність та
безтоварність правочину, укладеного
позивачем з ПП "Таір-1", оскільки
правочини відбулись з дотриманням
вимог законодавства та підтверджені
належними первинними документами.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2013
р. у справі № 811/804/13-а за результатами
розгляду справи вищевказаний
адміністративний позов задоволено
частково:

- скасовано податкове
повідомлення-рішення Світловодської
ОДПІ від 21.02.2013 р. №, яким
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в частині
визначення штрафної (фінансової)
санкції в сумі 2 331,10 грн.

- у задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постанову суду щодо задоволення
частини позовних вимог мотивовано тим,
що на час винесення оскаржуваного
рішення у податкового органу була
наявна інформація щодо скасування
попереднього ППР, а відтак сума
штрафної (фінансової) санкції в розмірі
50 % в сумі 4667,20 грн. нарахована
податковим органом помилково.

В задоволенні іншої частині позовних
вимог відмовлено з тих підстав, що в
судовому засіданні не знайшов свого
підтвердження факт реальності
вчинення господарської операції з
поставки ПП «Таір-1», оскільки
документи, надані позивачем, через
недоліки складання
товарно-транспортних накладних,
суперечливість пояснень позивача та
свідків, на думку суду є штучно
створеними та не можуть підтвердити
реальність здійснення господарських
операцій позивача з ПП «Таір-1» та й
відповідно довести правомірність
формування податкового кредиту.

Не погодившись з постановою суду, ТОВ
"ЗІМ" подано апеляційну скаргу, згідно
якої скаржник просить скасувати
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2013
р. у справі № 811/804/13-а, як таку що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Скаржник вважає, що суд першої
інстанції невірно трактував покази
свідків та не встановив в повному
обсягу обставини по справі, що призвело
до винесення помилкового рішення,
скаржник посилається на те, що висновки
суду щодо складання ТТН з недоліками не
є доказом нереальності господарської
діяльності, оскільки відповідно до
вимог податкового законодавства
товарно-транспортна накладна не є
беззаперечним доказом реальності
здійснення господарської діяльності.
Правомірність укладання правочинів та
відповідно формування податкового
кредиту підтверджена належним чином
оформленою первинною документацією.
Крім того, скаржник зазначає, що
відповідальність позивача за можливі
порушення податкового законодавства з
боку підприємств-контрагентів, чинним
законодавством не передбачена.

Світловодська ОДПІ також звернулась з
апеляційною скаргою на постанову суду
в даній справі, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржуване рішення
та відмовити в задоволенні позову в
повному обсягу, доводи апеляційної
скарги є по суті висновками акту
перевірки. Скаржник наполягає на
порушенні позивачем вимог податкового
законодавства та правомірності
винесеного податкового
повідомлення-рішення. Сторони належним
чином повідомлені про місце, час та
дату розгляду апеляційної скарги,
відповідач своїм процесуальним правом
на участь в судовому засіданні не
скористався, представника в судове
засідання не направив. Представником
позивача в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримані, надані
пояснення та наголошено на наявності
підстав для задоволення позовних
вимог позивача в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
Світловодською ОДПІ з 22.01.2013 р. по 24.01.2013
р. проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ТОВ "ЗІМ" з
питань оподаткування податку на додану
вартість по взаємовідносинах з ПП
«Таір-1» за період жовтень 2012 р. (а. с.8-17).

21.02.2013 р. на підставі даного акту
перевірки Світловодською ОДПІ
винесене податкове
повідомлення-рішення № , яким
Товариству збільшено грошове
зобов'язання з податку з на додану
вартість на загальну суму 14 001,60 грн., у
тому числі за основним платежем - 9 334
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 4 667,2 грн. (а.с.18).

Стосовно скасування спірного
податкового повідомлення-рішення в
частині нарахування сум штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 4 667,20 грн.,
колегія суддів вважає постанову суду
першої інстанції цілком обґрунтованою
з огляду на наступне:

Відповідачем нарахована сума штрафних
(фінансових) санкцій в розмірі 50
відсотків від суми основного платежу в
розмірі 4667,2 грн. (9334,4 грн. х 50 %).

За приписами п.123.1 ст.123 ПК України у
разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів
визначенні контролюючим органом суми
податкового зобов'язання з цього
податку, зменшення суми бюджетного
відшкодування тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
у розмірі 50 відсотків суми
нарахованого податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування.

Судом першої інстанції
відповідно до інформації з програми
«Діловодство спеціалізованого суду»
встановлено, що в провадженні
Кіровоградського окружного
адміністративного суду перебувають
шість справ за позовом позивача до
податкового органу про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Так, постановою Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
25.12.2012р. у справі № 1170/2а-3248/12 визнано
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення від 20.09.2012 р. №
, згідно якого Товариству
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток
(доходи) приватних підприємств в сумі
61333 грн. в тому числі 61 332 грн. за
основним платежем та 1 грн. - за
штрафними санкціями та №, згідно
якого Товариству збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в сумі 40308
грн., в тому числі 34817 грн. за основним
платежем та 5491 грн. - за штрафними
санкціями.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що зазначені податкові
повідомлення-рішення від 20.09.2012 р.
передували в часі винесенню спірного
податкового повідомлення-від 21.02.2013 р.,
яке є предметом спору у даній справі.

При цьому, в інших адміністративних
справах, які перебувають в провадженні
Кіровоградського окружного
адміністративного позову податкові
повідомлення-рішення винесені
податковим органом після 21.02.2013 р. (дата
винесення оскаржуваного рішення).

З огляду на те, що на час винесення
спірного податкового
повідомлення-рішення від 21.02.2013 р. у
відповідача була наявна інформація
щодо скасування попереднього
податкового повідомлення-рішення, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
штрафні (фінансові) санкції в розмірі 50
% в сумі 4667,20 грн. нараховані податковим
органом безпідставно.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з тим, що спірне податкове
повідомлення-рішення від 21.02.2013 р. є
протиправним в частині визначення
штрафної (фінансової) санкції в сумі
2331,10 грн. і скасовано судом першої
інстанції в цій частині правомірно.

Стосовно суті виявленого
порушення колегія суддів зазначає
наступне:

Згідно висновків акту перевірки від
31.03.2013 р. Товариством внаслідок
порушення п.198.2, п.198.3 ст.198 ПК України, п.2
ст.3 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» завищено суму податкового
кредиту за період жовтень 2012 р. в сумі 9
334,40 грн.

Підставою для таких висновків
податкового органу стало те, що
господарська операція з ПП «Таір-1» не
спричинила реального настання
правових наслідків, а отже є нікчемною
по ланцюгу постачання.

З матеріалів справи вбачається,
що ТОВ "ЗІМ" мало господарські
відносини з купівлі смоли та
затверджувача у ПП «Таір-1».

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК
України господарська діяльність - це
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно абз.1 п.138.2.ст.138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (абз.1
п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій зокрема з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 ПК України у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

У відповідності до п.2 ст.3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за №168/704 (далі - Положення № 88),
первинні документи це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення № 88, який наведено
вище, встановлено, що первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

З аналіз наведених норм
вбачається, що для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість податковий кредит має
бути фактично сплачений і
підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Разом з тим, вірним є висновок
суду першої інстанції про те, що за
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі якщо придбані товари
(роботи, послуги) не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку, або
операції не пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника податків, відповідні
суми не можуть включатись до складу
витрат для цілей оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

В обґрунтування своєї позиції
щодо реальності вищевказаної операції
з придбання у ПП «Таір-1» смоли та
затверджувача позивач посилається на
наявність відповідних первинних
документів: накладної № 4 від 03.10.2012 р.,
рахунку-фактури № 4 від 03.04.2012 р. (а. с.71),
податкової накладної від 03.10.2012 р. № 4 (а.
с.20) та товарно-транспортної накладної
(ТТН) від 03.10.2012 р. № 4 (а.с.72).

В обґрунтування своєї позиції щодо
нереальності вищевказаної операції з
придбання у ПП «Таір-1» смоли та
затверджувача відповідач посилається
на недостовірність первинних
документів, наданих позивачем на
підтвердження цих відносин, зокрема,
товаро -транспортні накладні.

Правила перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні
(надалі - Правила), які визначають права,
обов'язки і відповідальність власників
автомобільного транспорту -
Перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - Замовників
затверджені Наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.97 р. № 363,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 20.02.98 р. за № 128/2568.

Так,за визначенням, наведеним у розділі
1 Правил, товарно-транспортна накладна -
це єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно п.п.3.1, 3.5, 3.6, 3.7 Правил договори
про перевезення вантажів
автомобільним транспортом укладаються
між фізичними та юридичними особами,
які здійснюють автомобільні
перевезення вантажів на комерційній
основі (надалі - Перевізники), та
вантажовідправниками або
вантажоодержувачами (надалі -
Замовники).

У Договорі встановлюються: термін його
дії, обсяги перевезень, умови
перевезень (режим роботи по видачі та
прийманню вантажу, забезпечення
схоронності вантажу, виконання
вантажно-розвантажувальних робіт і
таке інше), вартість перевезень і
порядок розрахунків, порядок
визначення раціональних маршрутів,
обов'язки сторін, відповідальність
тощо.

Відповідно до п.11.1 Правил основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Залежно від виду вантажу та його
специфічних властивостей до основних
документів додаються інші
(ветеринарні, санітарні та якісні -
сертифікати, свідоцтва, довідки,
паспорти тощо), що визначається
правилами перевезень зазначених
вантажів.

За приписами п.п.11.4, 11.5, 11.6, 11.7, 11.9 Правил
оформлення перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику. Час прибуття (вибуття)
автомобіля для завантаження і
розвантаження Замовник зобов'язаний
зазначати відповідно до пунктів 8.25 і 8.26
цих Правил.

Директором ПП «Таір-1» ОСОБА_3
надано письмові пояснення податковій
міліції, згідно яких назву ПП «Таір-1»
вказана особа чує вперше,
господарською діяльністю ОСОБА_3 не
займається і жодних фінансових
документів від імені даного
підприємства він не підписував. Крім
того, ОСОБА_3 в поясненнях зазначив про
те, що його паспорт був викрадений
невідомими особами у лютому 2011 р. (а. с.64,
65).

Судом першої інстанції з метою
з'ясування обставин фактичного
виконання договору поставки
направлено судове доручення
Крюківському районному суду міста
Кременчука Полтавської області для
допиту в якості свідка ОСОБА_3, підпис
якого в якості директора ПП «Таір-1»
міститься у податковій накладній,
накладній та ТТН, наданих позивачем.
Проте, вищезазначене судове доручення
виконано не було (а. с.123).

З копії ТТН вбачається, що в графі
«автопідприємство» взагалі відсутнє
посилання на перевізника, і зазначено
лише реєстраційний номер автомобіля
НОМЕР_3 mercedes-benz та прізвище водія
ОСОБА_4, а «замовником» та
«вантажовідправником» є ПП «Таір-1»,
вантажоодержувачем - ТОВ "ЗІМ", пунктом
навантаження є м.Кремечук, пунктом
розвантаження - смт.Світловодськ.

На зроблений судом першої
інстанції запит до органів ДАІ УМВС
України в Кіровоградській області щодо
встановлення власника транспортного
засобу який перевозив вантаж (а. с.81-82),
отримано відповідь, згідно якої за
вказаним реєстраційним номером
транспортних засобів не зареєстровано
(а. с.104).

Судом першої інтонації
зазначається, що після проголошення
змісту відповіді ДАІ УМВС України в
Кіровоградській області, до суду
надійшло клопотання від позивача в
якому зазначено про те, що в ТТН вказано
невірний реєстраційний номер
транспортного засобу, який здійснював
перевезення вантажу із зазначенням
іншого реєстраційного номеру
транспортного засобу (а. с.146).

Проте, колегія суддів
погоджується з позицією суду першої
інстанції про те, що ТТН складено
замовником послуг з перевезення - ПП
«Таір-1», тому стверджувати про помилки
в ТТН і вносити зміни чи коригування до
ТТН може лише особа, яка їх заповнювала.

При цьому, від ПП «Таір-1» листів з
інформацією щодо помилки в ТТН до суду
не надходило.

Після встановлення власника
іншого реєстраційного засобу, який
здійснював перевезення вантажу, судом
першої інстанції здійснено допит
власника ТЗ в якості свідка, який
зазначив про те, що жодних договорів
перевезення з ПП «Таір-1» укладено не
було, і взагалі така назва підприємства
свідку не знайома.

Отже, сам факт перевезення товару
підтверджено, але таке перевезення
відбулось за іншою угодою, яка не є
предметом даного спору, оскільки
свідок ОСОБА_5 зазначив суду, що він
жодних господарських відносин з ПП
«Таір-1» не мав і взагалі ця назва йому
не знайома.

З ТТН, наданої позивачем, вбачається, що
більшість граф у них не заповнені. Як
зазначив свідок ОСОБА_5 суду першої
інстанції підпис у графі «водій»
стоїть не його.

Також у ТТН не вказано адреса
навантаження та розвантаження, час
прибуття (вибуття) автомобілів для
завантаження і розвантаження,
відомості про
вантажно-розвантажувальні операції. (а.
с.72).

Виходячи зі змісту ТТН, перевезення
вантажу здійснювалось на замовлення ПП
Таір-1», в той час, як власник
транспортного засобу зазначив суду про
те, що він на прохання директора ТОВ
ЗІМ» здійснив перевезення. При цьому,
жодної ТТН він не заповнював і в нього
відсутній примірник ТТН (один з
чотирьох примірників, який повинен
залишитись у перевізника).

Враховуючи ґрунтовне , повне та об'ємне
з'ясування судом першої інстанції умов
та способу перевезення вантажу ,
колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції про те, що покази
свідка не доводять факт здійснення
перевезення товарів ПП «Таір-1».

Позивач в апеляційній скарзі
зазначає, що при оцінці пояснень
наданих свідком ОСОБА_5 судом першої
інстанції зроблено помилкове
припущення про можливість отримання
позивачем товарів від іншого
постачальника, оскільки підписів
ОСОБА_5 в ТТН немає і він нічого не знає
про ПП « Таір-1».

При цьому, суд першої інстанції не взяв
до уваги той факт, що під час допиту в
якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що
зазначені товари було перевантажено до
його автомобіля з іншого автомобіля,
який вийшов з ладу, і вантаж до складу
позивача супроводжував представник
постачальника на ім'я «ОСОБА_4» (ОСОБА_4,
можливо ОСОБА_4 ), який залишився на
підприємстві ТОВ «ЗІМ» і всі документи
передав позивачеві саме цей
представник постачальника.

Представником позивача з цього приводу
також надано пояснення, що ОСОБА_5 з
його автомобілем був запрошений для
перевезення вантажу в зв'язку з тим, що
автомобіль, який здійснював доставку
товару від постачальника ПП «Таір-1»,
вийшов із ладу.

Колегія суддів наведені доводи
скаржника до уваги не приймає, оскільки
положення Кодексу адміністративного
судочинства України передбачають не
лише обов'язок суб'єкта владних
повноважень (відповідача у справі) щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71
КАС України), але й обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(ч.1 ст.71 КАС України).

Разом з тим, позивачем не надано суду
належних документальних доказів, які б
підтверджували вищенаведені
обставини, пов'язані з
транспортуванням товару від
постачальника ПП «Таір-1» позивачу.

Посилання скаржника на те, що
недоліки в оформленні ТТН не можуть
бути підставою для спростування факту
перевезення товарів від ПП «Таір-1»,
оскільки ТТН не є документом, який
використовується для цілей
оподаткування в розумінні статей 14, 44
та 198 ПК України, колегією суддів також
не приймаються, оскільки перевезення
товару (смоли) від постачальника до
покупця являється частиною
господарської операції, яка фактично
свідчить про передачу права власності
на товар і підтверджує реалізацію
угоди сторонами за господарським
зобов'язанням.

Крім того, в акті перевірки від
31.01.2013 р. зазначено, про те, що у ПП
«Таір-1» сформовано податкове
зобов'язання в сумі 90 920 грн. та
податковий кредит в сумі 90 402,33 грн.

Аналогічні суми містяться у податкової
декларації з ПДВ ПП «Таір-1» за жовтень
2012 р. (а. с.174-177).

При цьому, податковий кредит
сформовано лише за одним контрагентом -
ПП «Сервіс-люкс в енд1». Тобто, ПП
«Таір-1» реалізовувало позивачу товари,
отримані від ПП «Сервіс-люкс в енд1», з
урахуванням відсутності основних
засобів і можливості зберігати
отримані ТМЦ.

Разом з тим, згідно інформації, наданої
на вимогу суду податковим органом, ПП
«Сервіс-люкс в енд1» не є платником ПДВ,
оскільки останньому анульовано
свідоцтво платника ПДВ ще в 2007 році (а.
с.178-179).

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що ПП «Таір-1» не мало
в активі товарів, які в подальшому
апріорі не мало можливості
реалізувати позивачу.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з позицією суду першої
інстанції про те, що документи по
господарській операції з ПП «Таір-1» не
приймаються в якості належних доказів
на підтвердження фактичного
переміщення товарів в обсягах та
партіях, вказаних у виписаних
первинних документах з огляду на
недоліки складання ТТН, суперечливість
пояснень представника позивача та
показань свідка ОСОБА_5 щодо обставин
фактичної поставки товарів, пояснень
ОСОБА_3 стосовно того, що він ніколи не
займався господарською діяльністю від
імені ПП «Таір-1».

За позицією Верховного Суду України,
висловленою у постанові від 07.02.2012 р.
№21-425во10, наявність у позивача
податкових накладних, виданих
контрагентом, за умови встановлення
судом факту нездійснення самої
господарської операції, не є підставою
для віднесення зазначених у цих
накладних сум до податкового кредиту.

Отже, враховуючи не підтвердження
фактичного постачання ПП «Таір-1»
позивачеві товарів, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та відповідача про
безпідставність формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість за такими операціями,
незважаючи на наявність у позивача
податкових накладних та доказів оплати
вартості товарів.

Встановлення ж факту недійсності
(нікчемності) цивільно-правового
правочину, який опосередковує
відповідні господарські операції, не є
необхідною умовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань платнику податків,
зважаючи на встановлену відсутність
реального вчинення цих господарських
операцій та відсутність зв'язку між
такими операціями та господарською
діяльністю платника податків.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, відсутність судових рішень
про визнання недійсним (нікчемним)
укладеного правочину, на чому
наполягали представники позивача, не
може розглядатися як перешкода для
коригування податкового кредиту з ПДВ
позивачу, з огляду на встановлені
порушення податкового законодавства,
що призвели до виникнення грошових
зобов'язань з податку на прибуток та
зменшення розміру від'ємного значення
суми податку на додану вартість.

Таким чином, відповідач, збільшивши
позивачу грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 9334,40
грн. згідно спірного податкового
повідомлення-рішення від 21.02.2013 р. №
діяв в межах та на підставі норм
закону.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
під час розгляду даної справи
об'єктивно, повно, всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, дав їм правильну
юридичну оцінку, застосував до
правовідносин, як виникли між
сторонами по справі норми права, які
регулюють саме ці правовідносини і
зробив обґрунтований висновок про
часткове задоволення
адміністративного позову.

Передбачених статтею 202 КАС України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційні скарги ТОВ "ЗІМ"
та Світловодської ОДПІ залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Завод
ізоляційних матеріалів" та
Світловодської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
Управління Міндоходів у
Кіровоградській області на постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2013
р. у справі № 811/804/13-а - залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2013
р. у справі № 811/804/13-а - залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС
України.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко