Справа № 2-а-578/09/1818
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2009-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2009 р. Справа № 2-а-578/09/1818Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Катунова В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Тростянецькому районі
Сумської області на постанову
Тростянецького районного суду
Сумської області від 28.01.2009р. по справі
№ 2-а-578/09/1818

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Тростянецькому районі
Сумської області

про стягнення недоплаченої щомісячної
соціальної допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

17.12.2008 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач, ОСОБА_1) звернулася до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Тростянецькому районі
Сумської області (далі по тексту -
відповідач), в якому просила суд:

- зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в
Тростянецькому районі Сумської
області нарахувати на її користь
недоплачену, як дитині війни щомісячну
державну соціальну допомогу за 2006-2008
роки в сумі 3 496, 70 грн.

Постановою Тростянецького районного
суду Сумської області від 28.01.2009 року
зазначений позов задоволено частково.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області провести нарахування
позивачу щомісячної соціальної
допомоги у відповідності до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком за період з 09 липня по 31 грудня
2007 року та у розмірі 20% мінімальної
пенсії за віком за 2008 рік з 22 травня 2008
року. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Відповідач, Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції постанову
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм чинного законодавства.

Зазначає, що задовольняючи позов, суд
першої інстанції не врахував, що на
законодавчому рівні не вирішено
питання щодо визначення величини
мінімального розміру пенсії за віком,
що повинна застосовуватися для
обчислення підвищення пенсій згідно зі
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни». Таким чином, на
думку відповідача, на законодавчому
рівні залишилося невизначеним питання
щодо органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії
особам, які мають статус дитини війни,
за рахунок яких коштів повинні
здійснюватись такі виплати та який
розмір мінімальної пенсії за віком
необхідно застосовувати при
обчисленні таких доплат.

Позивач заперечення на апеляційну
скаргу не подав.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Тростянецькому районі Сумської
області та відноситься до категорії
громадян, яким встановлено статус
«дитина війни». Відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV
позивач має право на отримання
державної соціальної підтримки, а саме
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Відповідач не здійснює позивачу
зазначені виплати, посилаючись на
відсутність у нього коштів на ці
виплати та на невизначеність
розрахункової величини (мінімальної
пенсії за віком) для розрахунку
підвищень до пенсії категорії
громадян, які мають статус дітей війни.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
Рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 та Рішення
Конституційного Суду України від 22.05.2008
року, яким визнано неконституційним
положення Закону України «Про
Державний бюджет на 2007 рік» щодо
зупинення на 2007 рік дії ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни». Таким чином, суд дійшов
висновку, що відповідно до зазначених
рішень Конституційного Суду України
відповідач, Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області, з 01 грудня 2007 року по
31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по
грудень 2008 року повинен був діяти у
відповідності з нормою ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»та здійснювати позивачеві
нарахування державної соціальної
допомоги.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції. Колегія суддів, вважає
помилковим зобов"язання Управління
Пенсійного фонду України в
Тростянецькому районі Сумської
області нарахувати на користь позивача
соціальну допомогу, оскільки позивач
отримує пенсію за віком.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України
«Про Державний бюджет на 2007 рік», дію
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», з урахуванням ст.
111 цього Закону, було зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 року, у
справі за поданням 46 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36 ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч.
1 ст. 66, пп. 7, 9, 12, 13,14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46,
ст. 71, ст. ст. 98, 101, 103, 111 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» (справа про соціальні гарантії
громадян), визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення п. 12 ст. 71
Закону України «Про Державний бюджет
на 2007 рік», яким зупинено дію ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV, з
урахуванням ст. 111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суду України у
цій справі має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв'язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними. Рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на території
України, остаточним і не може бути
оскаржене.

Відповідно до ч .2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином, Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області, з 09 липня 2007 року та з
22 травня 2008 року повинно було
нараховувати позивачу доплату до
пенсії, передбачену ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
від 18.11.2004 року № 2195-IV, яка набула
чинності із зазначеної дати, оскільки з
моменту ухвалення Конституційним
Судом України рішень щодо
неконституційності норм Закону
України «Про державний бюджет України
на 2007 рік», ці норми втратили чинність
та не підлягали застосуванню.

Отже, суд першої інстанції
задовольняючи позовні вимоги,
помилково зобов"язав Управління
Пенсійного фонду України в
Тростянецькому районі Сумської
області нарахувати на користь позивача
соціальну допомогу, оскільки позивач
отримує пенсію за віком, в зв'язку з чим
за положеннями ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
нарахуванню підлягає підвищення до
пенсії, а не соціальна допомога.

Щодо доводів апеляційної скарги про
необґрунтоване застосування до
спірних правовідносин ст.28 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст.28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів,
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з
якої випливає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни".

Крім того, колегія суддів, вважає
безпідставним здійснення відповідачем
позивачу доплати до пенсії з травня 2008
року, на підставі та у розмірах,
встановлених п. 8 Постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року за №
530 «Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян».

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
державні соціальні гарантії дітям
війни, встановлені цим Законом, не
можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачено Конституцією та законами
України.

Отже, виходячи з системного аналізу ч.2
ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» та приписів ч.4 ст.9 КАС
України, відповідач з 22.05.2008 року не мав
підстав застосовувати постанову
Кабінету Міністрів України від 28
травня 2008 року за № 530 та був
зобов'язаний діяти у відповідності з
приписами діючої норми ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», який має вищу юридичну силу ніж
зазначена постанова, нараховувати та
здійснювати позивачу доплату до пенсії
у розмірі 30 % мінімальної пенсії за
віком.

Між тим, враховуючи, що відповідач
протягом 2008 року здійснював позивачу
доплату до пенсії, передбачену ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», але лише у розмірі 10% від
мінімальної пенсії за віком, колегія
суддів, вважає обґрунтованими висновки
суду щодо покладення на відповідача
обов'язку здійснити позивачу за 2008 рік
донарахування та виплату до пенсії з її
підвищенням на 20%, враховуючи
нараховану та виплачену доплату.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач у 2007 році не здійснював
позивачу доплату до пенсії,
передбачену ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", у 2008
році, відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 28 травня 2008 року
за № 530 сплачував позивачу підвищення
до пенсії, як дитині війни в розмірі
340,40 грн. (в тому числі травень - 48,10 грн.;
червень - 48,10 грн.; липень - 48,20 грн.;
серпень - 48,20 грн.; вересні - 48,20 грн.;
жовтні - 49,80 грн.; листопаді - 49,80 грн.).

Таким чином, відповідач мав сплатити
позивачу доплату до пенсії з 09.07.2007 року
по 31.12.2007 року у розмірі 742,65 грн. (в тому
числі липень 4,06+406 =410,06 х 30%=123,02 грн.;
серпень 4,06+406=410,06 х 30%=123,02 грн.; вересень
4,06+406=410,06 х 30%=123,02 грн.; жовтень 4,11+411=415,11 х
30%=124,53 грн.; листопад 4,11+411=415,11 х 30%=124,53
грн.; грудень 4,11+411=415,11 х 30%=124,53 грн.)

З 22.05.2008 року по 31.12.2008 року відповідач
мав сплатити доплату до пенсії у
розмірі 1170,60 грн. (в тому числі травень
481х30%=144,3 грн.; червень 481х30%=144,3 грн.;
липень 482х30%=144,6 грн.; серпень 482х30%=144,6
грн.; вересень 482х30%=144,6 грн.; жовтень
498х30%=149,4 грн.; листопад 498х30%=149,4 грн.;
грудень 498х30%=149,4 грн.). Між тим, фактично
було сплачено 340,40 грн. Таким чином, за
визначений період сплаті підлягає - 830,20
грн.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи
допущені судом порушення норм
матеріального права, вважає, що рішення
суду підлягає скасуванню, з прийняттям
нового рішення про часткове
задоволення позову.

При цьому, колегія суддів відхиляє,
посилання відповідача на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права через
неврахування законодавчої
неврегульованості питання щодо
механізму виплати пенсії відповідно до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»від 18.11.2004 року № 2195-IV,
колегія суддів вважає хибними з таких
підстав.

Відповідно до статті 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
звернення до адміністративного суду
для захисту прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
в частині неврегульованості на
законодавчому рівні порядку
здійснення доплат особам, які мають
статус дітей війни не може бути
підставою для не здійснення таких
виплат або відмови в задоволенні
позову.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу на який покладено обов'язок
здійснення виплат підвищення до пенсії
особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності до Положення Про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 01.03.2002
року за №121/2001 і здійснює свої
повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
обов'язок по нарахуванню та виплаті
доплати до пенсії позивача,
передбаченої ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни"
покладено на Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області, за місцем проживання
позивача.

Крім того, колегія суддів, вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії.

Статтею 22 Конституції України
визначено, що конституційні права і
свободи гарантуються. Таким чином,
держава взяла на себе зобов'язання
забезпечити реалізацію громадянами
своїх конституційних прав.

За змістом ч.1 ст.46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Законом України «Про соціальний захист
дітей війни»реалізовано конституційне
право на соціальний захист громадян,
які мають статус «дитини війни», серед
яких їм надано право на отримання 30%
доплати до пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого Указом
Президента України від 01.03.2002 року за
№121/2001 Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного Положення на
Пенсійний фонд України покладено
обов'язок щодо:

- щодо призначення пенсії;

- підготовки документів для її
виплати;

- забезпечення своєчасного і в
повному обсязі фінансування та виплату
пенсій.

Пунктом 1.1 Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002
року за №8-2 управління Пенсійного
фонду України у районах, містах і
районах у містах є органами Пенсійного
фонду України, підвідомчими відповідно
головним управлінням цього фонду в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему
органів Пенсійного фонду України та
мають завданням забезпечення
призначення та виплати пенсії.

Отже, обов'язок по нарахуванню та
виплаті доплати до пенсії, яка
передбачена Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»,
покладено саме на органи Пенсійного
фонду України.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади -Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Виходячи із системного аналізу
приписів Конституції України та
наведених нормативно-правових актів,
колегія суддів, вважає безпідставними
посилання відповідача на відсутність
коштів як на обґрунтування
правомірності невиконання своїх
зобов'язань перед позивачем.

Крім того, відповідачем в порушення ч.2
ст.71 КАС України не доведено та не
надано суду доказів щодо вчинення
будь-яких дій для забезпечення
виконання покладеного на нього
обов'язку щодо нарахування та виплати
позивачу доплати до пенсії у розмірі 30%
від мінімальної пенсії за віком.

Отже, відсутність коштів у відповідача,
який не вчинив жодної дії щодо їх
отримання для забезпечення виконання
своїх зобов'язань або невиконання
іншим органом виконавчої влади свого
обов'язку щодо виділення коштів на
здійснення позивачу виплат,
гарантованих йому Конституцією
України, не є підставою для відмови в
задоволенні позову та визнання
правомірними дій або бездіяльності
відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що рішення суду першої інстанції через
порушення ним норм матеріального
права, які призвели до ухвалення
неправильного рішення, підлягає
скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, , 205, 207, 209, 254
Кодексу адміністративного
судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Тростянецькому районі Сумської
області задовольнити частково.

Постанову Тростянецького районного
суду Сумської області від 28.01.2009 року
по справі № 2-а-578/09/1818 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області про стягнення
недоплаченої щомісячної соціальної
допомоги - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Тростянецькому районі
Сумської області нарахувати ОСОБА_1
доплату до пенсії, передбачену ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" та провести відповідні
виплати за період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року у розмірі 742,65 грн. та за
період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008
року у розмірі 830,20 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) витрати зі
сплати судового збору у розмірі 1 грн. 70
коп.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом місяця шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Зеленський
В.В. Катунов В.В.

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ: Дюкарєва С.В.