Справа № 2-а-11934/11
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Закаблук
Суддя-доповідач: Грищенко Т.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Грищенко Т.М.,

суддів
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за апеляційною скаргою
управління Пенсійного фонду України в
Кагарлицькому районі Київської
області на постанову Кагарлицького
районного суду Київської області від 03
листопада 2011 року адміністративну
справу за позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в
Кагарлицькому районі Київської
області про стягнення недоплаченої
щомісячної державної підвищення
пенсії «дітям війни»,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про
зобов'язання управління Пенсійного
фонду України в Кагарлицькому районі
Київської області (надалі за текстом -
«Управління») нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу як дитині
війни.

На обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що відповідно до Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18 листопада 2004 р. № 2195-ІV
(надалі за текстом - «Закон № 2195-ІV») має
статус дитини війни. Частиною першою
статті 6 цього Закону дітям війни
встановлено підвищення пенсії на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.
Однак відповідач не виконує вимог
указаного Закону та не виплачує пенсію
у підвищеному розмірі.

Постановою Кагарлицького районного
суду Київської області від 03 листопада
2011 року позов задоволено. Визнано
протиправною бездіяльність Управління
та зобов'язано перерахувати позивачеві
пенсію відповідно до приписів статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за період з 26.02.2011 року.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати вказане
судове рішення та прийняти нове, яким
відмовити в позові.

Перевіривши повноту встановлення
місцевим загальним судом фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла наступного.

Факт отримання позивачем пенсії
сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 1 Закону № 2195-ІV
позивач має правовий статус дитини
війни.

Статтею 6 Закону № 2195-ІV встановлено, що
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VІ «Про Державний бюджет України на
2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», зокрема
підпунктом 2 пунктом 41 Розділу ІІ, були
внесені зміни у названу статтю Закону
№ 2195-ІV, відповідно до яких, дітям війни
(крім тих, на яких поширюється дія
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту») до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа
щодо предмета та змісту закону про
Державний бюджет України) визнані
неконституційними положення підпункту
2 пункту 41 Розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо змін,
унесених до статті 6 Закону про
соціальний захист дітей війни.

В силу вимог частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, після прийняття
Конституційним Судом України
вказаного рішення знову почали діяти
положення статті 6 Закону № 2195-ІV в їх
первинній редакції.

Тобто з часу прийняття цього рішення у
позивача відновилось право на
підвищення пенсії на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно ж до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що відповідач, ігноруючи
зазначені норми матеріального права та
не здійснюючи підвищення пенсії у
розмірі визначеному Законом № 2195-ІV,
порушив указане право позивача.

Доводи відповідача щодо правомірності
своїх дій з посиланням на відсутність
бюджетних коштів для повної реалізації
програми з доплат дітям війни
обґрунтовано не взяті судом до уваги,
оскільки питання фінансування цих
видатків не є предметом даного спору.
Проблеми надання бюджетних коштів
Управлінню для виконання покладених на
нього обов'язків у справах цієї
категорії виходять за межі заявлених
вимог.

Крім того, органи державної влади не
можуть посилатись на відсутність
коштів, як на підставу невиконання
своїх зобов'язань, які встановлені ст. 46
Конституції України та ст. 6 Закону №
2195-ІV.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що місцевим судом
при розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права, а посилання скаржника на
положення постанови Кабінету
Міністрів України «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 р. № 530 є
помилковим, оскільки згаданою
постановою не може бути звужено зміст
та обсяг прав позивача, встановлених
Законом.

Твердження Управління про відсутність
нормативно встановленого порядку
визначення мінімальної пенсії за віком
для цілей статті 6 Законом № 2195-ІV судом
апеляційної інстанції не приймаються
як доказ.

Порядок обчислення мінімальної пенсії
за віком міститься у частині першій
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Оскільки жодним іншим
законом не передбачено механізм
визначення цієї державної соціальної
гарантії, та з огляду на неможливість
обмеження права особи на одержання
соціальних пільг, компенсацій і
гарантій з мотивів з неповноти
законодавства, яким врегульовано
спірні правовідносини, застосування
частини першої статті 28 названого
Закону під час нарахування виплат в
порядку статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» слід
визнати цілком обґрунтованим.

Що стосується визначення судом першої
інстанції кінцевої дати, до настання
якої Управління має здійснювати
нарахування та виплати, колегія суддів
зазначає, що 14 червня 2011 року Верховною
Радою України прийнято Закон України №
3491-VI «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік», який набрав чинності 19
червня 2011 року.

Пунктом 7 частини I зазначеного Закону
Прикінцеві положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» доповнено пунктом 4, яким
встановлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання наведеної норми Кабінетом
Міністрів України прийнято постанову
«Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету» від 6 липня
2011 р. № 745, яка набрала чинності 23.07.2011 р.

Таким чином, починаючи із зазначеної
дати застосуванню підлягають
положення названої постанови Кабінету
Міністрів України, а відтак з 23.07.2011 р.
виплата пенсії в порядку статті 6
Закону № 2195-ІV суперечить чинному
законодавству.

Суд першої інстанції на зазначені
положення уваги не звернув та не
зобов'язав Управління проводити
виплати по 22.07.2011 року.

Оскільки ухвалене у справі судове
рішення не відповідає вимогам статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо законності та
обґрунтованості, то воно підлягає
скасуванню з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позову.

Керуючись статтями 160, 198, 202, 205 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у
Кагарлицькому районі Київської
області задовольнити частково.

Постанову Кагарлицького районного
суду Київської області від 03 листопада
2011 року скасувати та прийняти нову
постанову.

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати дії управління Пенсійного
фонду України у Кагарлицькому районі
Київської області неправомірними.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у Кагарлицькому районі
Київської області здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_2 за
період з 26.02.2011 року по 22.07.2011 року
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
урахуванням проведених за цей період
виплат.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з моменту набрання нею законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.М.Грищенко

Судді
І.О.Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя

Грищенко Т.М.

Судді:

Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.