Справа № 2-а-4590/11/0220
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-4590/11/0220
Головуючий у 1-й інстанції: Скрицький
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака
В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду у
Погребищенському районі Вінницької
області на постанову Погребищенського
районного суду Вінницької області від
16 квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі -
позивач) до управління Пенсійного
фонду України у Погребищенському
районі Вінницької області (далі -
відповідач) про перерахунок пенсії , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просив: зобов'язати
відповідно до п. 5 прикінцевих положень
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та Указу Президії
Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960
року, врахувати їй стаж роботи з 21.05.1969
року по 18.05.1985 року з розрахунку один
рік роботи в районах Крайньої Півночі і
в місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі, за один рік і шість
місяців роботи при обчисленні стажу,
який дає право на отримання пенсії по
старості та по інвалідності та
середній заробіток при нарахуванні
пенсії; зобов'язати згідно із порядком
визначеним законодавством України
перерахувати пенсію з урахуванням
стажу роботи з 21.05.1969 року по 18.05.1985 року
та виплатити суми недоотриманої
пенсії, з моменту виникнення права на
таку пенсію по момент винесення
рішення; зобов'язати усунути порушення,
а саме призначити в подальшому пенсію
відповідно до положень чинного
законодавств; присудити всі здійсненні
документально підтвердженні судові
витрати з Державного бюджету України.

Постановою Погребищенського
районного суду Вінницької області від
16.04.2014 року позов задоволено: визнано
протиправними дії відповідача щодо
відмови позивачу у перерахунку пенсії
із застосуванням пільг для осіб, що
працювали в районах Крайньої Півночі;
зобов'язано відповідача здійснити дії
по перерахунку та виплати позивачу
пенсії із врахуванням стажу роботи з
21.05.1969 року по 18.05.1985 року з розрахунку
один рік роботи в районі Крайньої
Півночі за один рік і шість місяців
роботи при обчисленні стажу, який дає
право на отримання пенсії за віком та
по інвалідності, та середній заробіток
при нарахуванні пенсії; виплатити
позивачу суми недоотриманої позивачем
пенсії з моменту виникнення права на
таку пенсію; стягнуто з Державного
бюджету України на користь позивача 400
гривень за надання юридичної допомоги.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Сторони в судове засідання не
з'явились, про час та дату слухання
справи повідомленні належним чином.
При цьому позивачем надано заяву про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до п. п.
1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України визнала
можливим проводити апеляційний
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що позивачка звернулась
до відповідача про зарахування до
страхового стажу період з 21.05.1969 року по
18.05.1985 року у пільговому (кратному)
обчисленні - один рік за один рік і
шість місяців, оскільки цей період був
зарахований у звичайному, а не у
пільговому (кратному) обчисленні.
Відповідач відмовив в зарахуванні
пільгового (кратного) обчислення,
оскільки в матеріалах пенсійної справи
не міститься строкових трудових
догорів за спірний період, так-як
пільги встановлені ст. 5 Указу Президії
Верховної Ради Союзу PCP від 10.02.1960 року
"Про впорядкування пільг для осіб, які
працюють в районах Крайньої Півночі і в
місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі" поширюються на осіб
які працювали за строковим трудовим
договором терміном на три роки. Вказані
обставини слугували зверненню до суду
для захисту порушеного права.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів частково погоджується з
такими посиланнями, з таких підстав.

Згідно з п. 5 розділу ХV Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" період роботи до 1 січня
1991 року в районах Крайньої Півночі та
місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР,
а також на острові Шпіцберген
зараховується до страхового стажу в
порядку і на умовах, передбачених
законодавством, що діяло до 1 січня 1991
року.

Пільгове обчислення страхового стажу
застосовується для осіб, які працювали
в районах Крайньої Півночі та
місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі, та на яких
поширювалися пільги, передбачені для
працюючих в районах Крайньої Півночі
та місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі, відповідно до Указу
Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10
лютого 1960 року "Про впорядкування пільг
для осіб, які працюють в районах
Крайньої Півночі і в місцевостях,
прирівняних до районів Крайньої
Півночі", постанови Ради Міністрів
Союзу РСР від 10 лютого 1960 року N 148
"Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10
лютого 1960 року "Про впорядкування
пільг для осіб, які працюють в районах
Крайньої Півночі і в місцевостях,
прирівняних до районів Крайньої
Півночі", Указу Президії Верховної
Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року
"Про розширення пільг для осіб, які
працюють в районах Крайньої Півночі і
в місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу
провадиться на підставі трудової
книжки, або письмового трудового
договору, або довідки, в яких зазначено
період роботи в районах Крайньої
Півночі та місцевостях, прирівняних до
районів Крайньої Півночі, та
користування пільгами, передбаченими
вищезазначеними нормативно-правовими
актами.

Згідно з п. 5 розділу ХV "Прикінцевих
положень" Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пільгове обчислення
страхового стажу проводиться на
підставі трудової книжки, або
письмового договору, або довідки, в
яких зазначено період роботи в районах
Крайньої Півночі та місцевостях,
прирівняних до районів Крайньої
Півночі, та користування пільгами,
передбаченими вищезазначеними
нормативно - правовими актами. Тобто
для пільгового обчислення страхового
стажу вказана норма надає особі
можливість надавати вказані документи
за її вибором.

Відповідно з п. 1 розділу першого
Інструкції про порядок надання пільг
особам, що працюють в районах Крайньої
Півночі і в місцевостях, прирівняних до
районів Крайньої Півночі, затвердженої
постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з питань праці і
заробітної платні, Президії ВЦРПС від
16.12.1967 р. № 530/П-28: пільги, встановлені
Указами Президії Верховної Ради СРСР
від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування
пільг для осіб, що працюють в районах
Крайньої Півночі і в місцевостях,
прирівняних до районів Крайньої
Півночі» і від 26 вересня 1967 року "Про
розширення пільг для осіб, що працюють
з районах Крайньої Півночі і в
місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі", надаються всім
робочим і службовцям (зокрема місцевим
жителям і іншим особам, прийнятим на
роботу на місці) державних,
кооперативних і громадських
підприємств, установ, організацій, що
знаходяться в районах Крайньої Півночі
і в місцевостях, прирівняних до районів
Крайньої Півночі».

Згідно з п. 2 розділу першого вказаної
Інструкції: пільги, передбачені
статтями 1, 2, 3, 4 Указу від 10 лютого 1960
року, з врахуванням змін та доповнень,
внесених Указом від 26 вересня 1967 р.
надаються незалежно від наявності
письмового строкового трудового
договору.

Відповідно до п. 43 вказаної Інструкції:
загальний стаж роботи, який надає право
на отримання пенсії, нараховується за
період роботи в районах Крайньої
Півночі і в місцевостях, прирівняних до
районів Крайньої Півночі, в наступному
порядку: а) пенсії за віком та по
інвалідності - за період з 1 березня 1960р.
один рік роботи зараховується за один
рік і шість місяців роботи особам,
зазначеним в пунктах 2, 3 та 4 цієї
Інструкції.

З наявної в матеріалах справи, трудової
книжки слідує, що позивачка тривалий
час працювала на Крайній Півночі,
зокрема в спірний період з 21.05.1969 року
по 18.05.1985 року. Факт роботи на Крайній
Півночі не заперечується відповідачем,
Крім того, такі факти підтверджується
наявними в пенсійній та судовій справі
довідками згідно яких була призначена
пенсія з 09.02.2002 року.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, згідно з записами трудової
книжки позивачки на день призначення
пенсії загальний трудовий стаж роботи
становив: 31 рік 10 місяців 12 днів, в тому
числі період з 21.05.1969р. по 18.05.1985р. -
тобто, 15 років 6 місяців 21 день,
позивачка працювала в м. Кіровську
Мурманської області, що відноситься до
районів Крайньої Півночі. Зарахування
та звільнення з роботи відбувалось на
підставі наказів підприємств про
прийом та звільнення з роботи.

Також вірно встановлено, що місцевість
де працювала позивачка у спірний
період, згідно Переліку районів
Крайньої Півночі і місцевостей,
прирівняних до районів Крайньої
Півночі, затвердженого Постановою
Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967
року №1029, відноситься до районів
Крайньої Півночі.

Посилання відповідача, що пільги,
встановлені вказаними нормативними
актами, не розповсюджуються на
позивачку, оскільки остання не
укладала з роботодавцем строковий
трудовий договір, суд вважає
безпідставними, оскільки факт
укладання трудового договору з
роботодавцем підтверджується записами
у трудовій книжці. Крім того такі
посилання не ґрунтуються на законі та
суперечать положенням ст. 62 Закону
України "Про пенсійне забезпечення", де
зазначено, що основним документом, що
підтверджує стаж роботи, є трудова
книжка. Щодо посилань на те, що в
довідках та трудовій книжці не вказано
про пільги які надавались позивачці,
колегія суддів вважає, що дана
обставина не може слугувати підставою
для відмови в зарахуванню пільгового
(кратного) обчислення трудового стажу
передбаченого наведеними нормами
законодавства.

Зважаючи на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про законність вимог
позивача визнавши протиправними дії та
зобов'язавши відповідача провести
перерахунок спірного стажу.

Однак, колегія суддів вважає, що в
порушення норм процесуального права
суд першої дійшов висновку поновити
пропущений строк для звернення до суду,
оскільки за правилами ч. 4 ст. 102 КАС
України, поновлення та продовження
процесуальних строків не поширюються
на строки звернення до
адміністративного суду.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з посиланнями
відповідача про застосування строків
звернення до адміністративного суду.

Частинами 1, 2 ст. 99 КАС України
передбачено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

По-скільки до суду з адміністративним
позовом позивачка звернулась 10.11.2011
року, тому захист порушених прав
підлягає з 10.05.2011 року.

Крім того, приймаючи оскаржуване
рішення суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку стягнувши 400 грн.
витрат на правову допомогу, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

Приписами ч. 3 наведеної норми
передбачено, що граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних
положень КАС України положення цього
Кодексу щодо звільнення особи від
оплати правової допомоги та
забезпечення надання правової
допомоги, а також частина третя статті
90 цього Кодексу набираюсь чинності з
моменту набрання чинності відповідним
законом. До цього часу граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.04.2006 року № 590 "Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ і порядок їх
компенсації за рахунок держави"
встановлено, що граничний розмір
компенсації витрат в адміністративних
справах, в яких ця компенсація
відповідно до Закону сплачується за
рахунок держави, не повинен
перевищувати суму, що обчислюється
виходячи з того, що особі, яка надає
правову допомогу, виплачується 5%
розміру мінімальної заробітної плати
за повний робочий день.

Однак, позивачем не надано суду
розрахунок понесених витрат на правову
допомогу у відповідності Постанови КМУ
№ 590 для можливості встановлення його
граничного розміру, та не надано
доказів щодо характеру, об'єму
юридичних послуг, а відтак витрати на
правову допомогу відшкодуванню не
підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачка просить захистити її
порушене право відповідно до діючого
законодавства, тому колегія суддів
дійшла висновку, що правильним
способом захисту порушеного права
позивача, буде визнання дій
протиправними та зобов'язання
відповідача одноразово усунути
порушення прав і щомісячно не
допускати його порушення шляхом
здійснення перерахунку пенсії
позивачу з 10.05.2011 року по день
припинення такого права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку задовольнивши
адміністративний позов в указаний
спосіб, оскільки вірним способом
захисту порушених прав позивача буде
задоволення адміністративного позову
частково, визнання дій протиправними
та зобов'язання провести перерахунок
пенсії із врахуванням стажу роботи з 21
травня 1969 року по 18 травня 1985 року з
розрахунку один рік роботи в районі
Крайньої Півночі за один рік і шість
місяців при обчисленні стажу, який дає
право на отримання пенсії за віком та
по інвалідності з 10.05.2011 року та по день
припинення такого права. В задоволенні
адміністративного позову в іншій
частині слід відмовити.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Частиною 3 ст. 94 КАС України
передбачено, що якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Як слідує з адміністративного позову,
позивачем до суду подано позовну
заяву, яка містить позовні вимогу
немайнового характеру, за що сплачено
судовий збір в розмірі відповідно до
ст. 4 Закону України "Про судовий
збір". За результатами розгляду
адміністративного позову суд
задовольнив його частково, фактично
визначивши встановлений законом
спосіб та порядок захисту порушеного
права позивача, що ніяк не впливає на
розмір судового збору, який відповідно
до положень ст. 94 КАС України,
присуджується на користь позивача.

Оскільки позов підлягає задоволенню,
позивачу має бути присуджено 51,17 грн.
документально підтвердженого
сплаченого ним судового збору з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду у Погребищенському
районі Вінницької області
задовольнити частково .

Постанову Погребищенського районного
суду Вінницької області від 16 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України у
Погребищенському районі Вінницької
області про перерахунок пенсії -
скасувати та прийняти нову .

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати дії управління Пенсійного
фонду України у Погребищенському
районі Вінницької області щодо відмови
ОСОБА_2 у перерахунку пенсії із
застосуванням пільг для осіб, що
працювали в районах Крайньої Півночі
протиправними.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України у Погребищенському
районі Вінницької області провести
перерахунок пенсії ОСОБА_2 із
врахуванням стажу роботи з 21 травня 1969
року по 18 травня 1985 року з розрахунку
один рік роботи в районі Крайньої
Півночі за один рік і шість місяців
роботи при обчисленні стажу, який дає
право на отримання пенсії за віком та
по інвалідності, з 10.05.2011 року та по день
припинення такого права.

В задоволенні адміністративного
позову в іншій частині вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові
витрати, а саме судовий збір у розмірі
51 грн. 17 коп. (п'ятдесяти одної гривні
сімнадцяти копійок ) з Державного
бюджету України.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.