Справа № 810/2274/14
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року № 810/2274/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Колеснікової І.С., розглянувши у
порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Пантек-виробництво»
доМиронівської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області третя
особатовариство з обмеженою
відповідальністю ТОВ «Аларесим
ДС»проскасування податкового
повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Пантек-виробництво»
(надалі - позивач) звернулося до
Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області (надалі - відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення відповідача від
17.01.2014 № , за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 339309,78 грн. (за основним
платежем - 226206,52 грн. та за штрафними
санкціями - 113103,26 грн.).

У ході судового розгляду справи судом
залучено до участі в адміністративній
справі ТОВ «Аларесим ДС» в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про
порушення вимог податкового
законодавства є необґрунтованими,
оскільки підприємством у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкової накладної сформовано
податковий кредит, проте, як стверджує
позивач, податковий орган дійшов
помилкового висновку про нікчемність
укладеної між позивачем та його
контрагентом угоди і неправомірно
нарахував грошове зобов'язання по
податку на додану вартість. Тому, на
думку позивача, рішення податкового
органу є незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги у
повному обсязі.

Відповідачем позов не визнано, надано
заперечення суду в письмовій формі. В
обґрунтування заперечень відповідачем
зауважено, що контрагент позивача
здійснював діяльність, спрямовану на
надання податкової вигоди третім
особам та не мав
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по поставці
товару. Тому правочин, укладений між
позивачем та ТОВ «Аларесим ДС», є
нікчемним, оскільки спрямований на
порушення публічного порядку, а
контрагент позивача здійснював
поставку товару без мети реального
настання правових наслідків, що
призвело до безпідставного формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість. Таким
чином, на думку відповідача,
оскаржуване рішення прийнято ним з
урахуванням вимог чинного
законодавства, оскільки відповідач
діяв у межах повноважень, наданих йому
законами України та підзаконними
нормативно-правовими актами.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував з мотивів,
викладених у письмових запереченнях.

Представник третьої особи у судові
засідання не з'являвся, причини неявки
суду не повідомив, хоча про дату, час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Дослідивши наявні матеріали справи,
ураховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України та беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні, суд
ухвалив перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні на підставі
наявних у справі доказів.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено таке.

Як то вбачається з наявних матеріалів
справи, посадовими особами
відповідача проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
взаємовідносинах із ТОВ «Аларесим ДС»
за серпень 2013 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 23.12.2013 №
278/22-010/32167106 (надалі - акт перевірки)
(а.с.12-36 Том І).

Під час перевірки податковим органом
зроблено висновок про те, що правочин,
укладений між позивачем та ТОВ
«Аларесим ДС», є нікчемним і в силу
статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу
України не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Як наслідок, у ході
перевірки встановлено порушення
позивачем положень статей 185, 186, 187, 188,
200, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до донарахування позивачеві
податку на додану вартість у розмірі
226206,52 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних
системах державної податкової служби
та матеріалів перевірки його
контрагента, а саме: акту ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області від 02.12.2013 № 218/10-13-22-01/38085028 про
неможливість проведення позапланової
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «Аларесим ДС» з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
правильності визначення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток
підприємств та податку на додану
вартість за період з 01.02.2012 по 31.10.2013.

Між тим, як то вбачається зі змісту
вищевказаного акту, його висновки
ґрунтуються виключно на службовій
інформації, отриманої від податкової
міліції ГУ Міндоходів у Черкаській
області, а саме: постанови заступника
начальника відділу КР СУ ФР ГУ
Міндоходів у Черкаській області від
08.10.2013 за матеріалами кримінального
провадження №
0000197, згідно якої у ході
проведення досудового слідства
встановлено, що ТОВ «Промтрейд
Корпорейшен» та ряд інших суб'єктів
господарювання (ТОВ «Ел Телекс», ТОВ
«Іст-Вест-Торг», ТОВ «Інтеркомпані»,
ТОВ «Кешінвест», ТОВ «Маствестінг»,
ТОВ «Оптіматехторг», ТОВ
«Піщана», ТОВ «Райт Експерт», ТОВ «Ок
Інтернет», ТОВ «Тасаір» та ТОВ
«Комплект Буд»), що підконтрольні одній
групі осіб (ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4) та
входять до «конвертаційного центру», у
період 2012-2013 років використовувалися
для незаконного формування
податкового кредиту, шляхом підробки
первинних бухгалтерських документів
суб'єктам діяльності реального сектору
економіки.

Крім того, під час досудового
розслідування даного кримінального
провадження було встановлено, що в
офісі приміщення «конвертаційного
центру» було виявлено первинні
бухгалтерські документи, які
готувалися для суб'єктів господарської
діяльності реального сектору
економіки.

Так, під час розслідування було
встановлено, що ТОВ «Аларесим ДС» за
юридичною адресою не знаходиться.
Згідно пояснень свідка, директора та
засновника ТОВ «Аларесим ДС» -
громадянина ОСОБА_1, останній
зареєстрував підприємство за
винагороду, фактично
фінансово-господарської не здійснював,
документів фінансово-господарської
діяльності підприємства не підписував,
проте надав довіреність на право
здійснення підприємницької діяльності
від свого імені ОСОБА_2

Відтак, податковим органом встановлено
відсутність ТОВ «Аларесим ДС» за
юридичною адресою та ненадання
документів до перевірки. З наведених
підстав перевіряючі дійшли висновку
про неможливість фактичного
здійснення ТОВ «Аларесим ДС»
господарських операцій через
відсутність майна та інших
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для здійснення
господарських операцій.

На думку податкового органу,
діяльність вказаного підприємства
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг). З
огляду на вказане, надані до перевірки
первинно-бухгалтерські документи
позивача не взято до уваги, що в свою
чергу призвело до встановлення
недостатнього документального
підтвердження виконання умов за
договорами, та, як наслідок, призвело
до встановлення відповідачем порушень
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість.

На підставі висновків акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від
17.01.2014 № , за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 339309,78 грн. (за основним
платежем - 226206,52 грн. та за штрафними
санкціями - 113103,26 грн.).

У той же час, позивач вважає
вказане податкове
повідомлення-рішення таким, що
суперечать вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив його, звернувшись із позовом
до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд звертає
увагу на таке.

З метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та ураховуючи ту
обставину, що відповідач стверджує про
відсутність реальності спірних
операцій, судом під час судового
розгляду справи витребувано від
позивача докази на підтвердження факту
поставки товару за спірним правочином.

Так, судом встановлено, що 26.08.2013 між
позивачем та ТОВ «Аларесим ДС»
укладено договір купівлі-продажу
товару № 26/08-13 (а.с.53-54 Том І).

За умовами договору продавець (ТОВ
«Аларесим ДС») зобов'язується передати
у власність покупця (ТОВ
«Пантек-Виробництво»), товар
відповідно до його замовлення.

Згідно пункту 1.3 договору від 26.08.2013
сторони погодили, що видаткова
накладна (акт приймання-передачі) є
документом, який засвідчує факт
передачі товару та остаточну узгоджені
сторонами назву, кількість та вартість
продукції.

Товар поставляється транспортом
покупця за його рахунок (пункт 4.1
договору від 26.08.2013).

Оплата за товар здійснюється у
безготівковій формі (пункт 3.2 договору
від 26.08.2013).

На підтвердження факту постачання
продукції позивачем надано суду
виписані ТОВ «Аларесим ДС»
рахунок-фактуру від 26.08.2013 № СФ-0000325 та
видаткову накладну від 26.08.2013 № РН-0000329,
згідно яких позивачеві поставлено
шпильки метричні на суму 1357239,12 грн.
(а.с.55 Том І).

Поряд із цим, ТОВ «Аларесим ДС»
виписало на адресу позивача податкову
накладну, наявність якої не
заперечується відповідачем (а.с.57 Том
і), а саме:

від 26.08.2013 № 288 на суму 1357239,12 грн. (у тому
числі ПДВ - 226206,52 грн.).

Розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
безготівковій формі, що
підтверджується платіжними
дорученнями та банківськими виписками
(а.с.65-70 Том І).

Суд зауважує, що вищевказані
документи було надано позивачем під
час перевірки та досліджено
перевіряючими, що відображено у
розділі 3 акту перевірки від 23.12.2013 №
278/22-010/32167106.

Як то вбачається з акту перевірки
позивача, відповідачем встановлено, що
господарські операції з ТОВ «Аларесим
ДС» відображено позивачем у
податковому обліку шляхом віднесення
суми податку на додану вартість до
складу податкового кредиту за серпень
2013 року у розмірі 226206,72 грн.

Як вже зазначалося судом, за
наслідками розгляду матеріалів
перевірки відповідач дійшов висновку
про те, що господарські операції між
позивачем та ТОВ «Аларесим ДС» є
нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
«Аларесим ДС», недійсним у судовому
порядку, як і не обґрунтовано своєї
позиції, в чому саме полягає порушення
публічного порядку сторонами у ході
укладення та виконання спірного
правочину.

На час проведення перевірки, а також
станом на день розгляду справи
відсутні будь-які докази наявності
судових рішень, які б набрали законної
сили, з приводу незаконних дій
посадових осіб ТОВ «Аларесим ДС»,
пов'язаних із знищенням, пошкодженням
майна, незаконним його заволодінням
або пов'язаних із порушенням
податкового законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ «Аларесим ДС», з
підстав відсутності реальності
поставки товару, судом досліджено дане
питання та встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, одним із
основних видів діяльності позивача за
КВЕД є виробництво будівельних
металевих конструкцій і частин
конструкцій.

Водночас, одними із основних видів
діяльності ТОВ «Аларесим ДС» є
електромонтажні роботи, оптова
торгівля іншими товарами
господарського призначення, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб (а.с.95-96 Том І) та змістом
акту перевірки контрагента (а.с.131-133 Том
І).

В свою чергу факт безпосереднього
зв'язку витрат з господарською
діяльністю платника податків може бути
встановлено з урахуванням якісних
характеристик отриманих товарів, які б
однозначно свідчили про їх призначення
для використання в господарській
діяльності платника податків,
відповідали б змісту цієї діяльності.

У судовому засіданні представником
позивача надано пояснення з приводу
підстав укладення спірного правочину
та подальшого використання
поставленого товару позивачем у
господарській діяльності.

Так, представником позивача зазначено,
що ТОВ «Пантек-виробництво» придбано у
ТОВ «Аларесим ДС»
комплектуючі, а саме: шпильки метричні.
Позивачем наголошено, що основним
видом діяльності ТОВ
«Пантек-виробництво» є виробництво
будівельних металевих конструкцій,
зокрема, виробництво сандвіч-панелей,
для виготовлення яких необхідно
використовувати шпильки метричні, як
будівельні кріплення, що
підтверджується затвердженими
директором ТОВ «Пантек-виробництво»
«Нормами витрат шпильок метричних при
виготовленні сандвіч-панелей на один
квадратний метр» (а.с.75 Том І). На
підтвердження факту використання
отриманих від контрагента товарів
позивачем надано акти про списання
матеріальних цінностей (а.с.71-72 Том І)
та бухгалтерську документацію
складського обліку, реєстри списання
товару у виробництво, звіти про випуск
продукції, реєстри накладних на
відвантаження товару (а.с.117-217 Том І та
а.с.1-57 Том ІІ).

Щодо відсутності товарно-транспортних
накладних, суд зазначає таке.

Як то зауважено позивачем, за умовами
спірного правочину товар, отриманий
від ТОВ «Аларесим ДС»,
доставлявся покупцем власним
транспортним засобом, а саме: ГАЗ 330233 №
НОМЕР_2, водієм ОСОБА_5 Будь-яких
договірних відносин із перевізниками
позивачем укладено не було, факт
використання транспортного засобу
підтверджується подорожним листом
вантажного автомобіля (а.с.58), згідно
якого 26.08.2013 здійснювалось перевезення
у межах м. Києва та Київської області.

З огляду на вказане суд зауважує, що
відповідно до статті 48 Закону України
«Про автомобільний транспорт» та
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Мінтрансу
України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованих
в Міністерстві юстиції України 20.02.1998
року за № 128/2568, основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається.

Проте, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 N
207 "Про затвердження Переліку
документів, необхідних для здійснення
перевезення вантажу автомобільним
транспортом у внутрішньому
сполученні", для водія юридичної особи
або фізичної особи - підприємця, що
здійснює вантажні перевезення для
власних потреб, необхідні наступні
документи: накладна або інший документ,
який підтверджує право власності на
вантаж; посвідчення на право керування
транспортним засобом; реєстраційний
документ на транспортний засіб або
інший засвідчений в установленому
порядку документ, що підтверджує право
керування, користування чи
розпорядження транспортним засобом;
талон про проходження державного
технічного огляду; поліс (сертифікат)
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Для водія юридичної особи
необхідним є також дорожній лист з
відмітками про проведення
передрейсових медичного огляду водія
та огляду технічного стану
транспортного засобу.

Наявність товарно-транспортної
накладної вимагається від водія
юридичної особи або фізичної особи -
підприємця, що здійснює вантажні
перевезення на договірних умовах.

Ураховуючи обставини справи та
положення вищевказаних
нормативно-правових актів суд дійшов
висновку, що законодавством не
передбачено обов'язковості складання
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень вантажу
автомобільним транспортом для власних
потреб без залучення перевізника на
договірних умовах.

При цьому суд зауважує, що посилання
відповідача на дефектність відомостей,
зазначених у подорожньому листі щодо
показання спідометра під час виїзду із
гаража та повернення у гараж і
невідповідність його вимогам
Інструкції про порядок виготовлення,
зберігання, застосування єдиної
первинної транспортної документації
для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи, затвердженої
наказом Міністерства статистики
України та Міністерства транспорту
України від 07.08.96 N 228/253, що на думку
відповідача свідчить про
безтоварність спірної угоди, судом до
уваги не береться з огляду на таке.

По-перше, представником позивача
наголошено, що в даному подорожньому
листі міститься механічна описка у
графі показання спідометра на час
повернення в гараж (грф.5), при цьому
загальний кілометраж транспортного
засобу у графі 40 у кількості 277 км,
зазначено вірно.

По-друге, посилання відповідача на
положення Інструкції про порядок
виготовлення, зберігання, застосування
єдиної первинної транспортної
документації для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи, затвердженої
наказом Міністерства статистики
України та Міністерства транспорту
України від 07.08.1996 N 228/253, є помилковим,
оскільки даний наказ втратив свою
чинність, згідно наказу Міністерства
статистики України та Міністерства
транспорту України 03.11.2006 № 507/1059 "Про
скасування наказу Міністерства
статистики України та Міністерства
транспорту України від 07.08.96 N 228/253".

По-третє, суд зауважує, що Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні та Закон України
«Про автомобільний транспорт» не
встановлюють правил податкового
обліку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому документи,
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Також допитаний у ході судової справи
свідок - ОСОБА_5, який працює у позивача
водієм, що підтверджується наказами
від15.05.2006 № 65 та від 13.01.2014 № 20-а,
підтвердив факт перевезення товару та
його отримання від ТОВ «Аларесим ДС».

Окрім того, податкове законодавство не
передбачає обов'язкову наявність ТТН
як форми бухгалтерської звітності під
час формування податкового кредиту та
валових витрат при придбанні ТМЦ, вона
є супровідним документом на
підтвердження перевезення товару та не
містить в собі контрольної звітності
під час визначення підприємством
показників за здійсненими
господарськими операціями.

Ураховуючи обставини справи та
положення вищевказаних
нормативно-правових актів суд дійшов
висновку, що законодавством не
передбачено обов'язковості складання
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень вантажу
автомобільним транспортом для власних
потреб без залучення перевізника на
договірних умовах.

Водночас, наданий позивачем подорожний
лист службового автомобіля за 26.08.2013
№ 049504, є достатніми доказом на
підтвердження транспортування
придбаного у ТОВ «Аларесим ДС» товару.

З огляду на вищевказане суд дійшов
висновку, що факт отримання позивачем
товарів підтверджується
документально, господарські операції
належним чином відображені у
бухгалтерському і податковому обліку
та в податковій звітності позивача.

Таким чином, враховуючи правочин,
предметом якого є придбання товару
(комплектуючих), беручи до уваги вид
діяльності позивача і його контрагента
та наявність підтверджуючої
документації щодо подальшого
використання придбаного товару у
власній господарській діяльності, у
суду є підстави вважати, що
господарські операції позивача з
ТОВ «Аларесим ДС» підтверджуються
необхідними документами, а зазначені
вище товари було використано позивачем
у власній господарській діяльності.

Між тим, висновки податкового органу
про нікчемність укладеного правочину
ґрунтуються виключно на матеріалах
перевірки контрагента позивача, якою,
зокрема, встановлено незнаходження
товариства за юридичною адресою та
ненадання документів до перевірки. З
огляду на вказане судом встановлено
таке.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України визначено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України.

Відповідно до статті 93 Цивільного
кодексу України, місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", відомості про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням повинні міститися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Відтак, ураховуючи положення статей 69,
70 Кодексу адміністративного
судочинства України, належними та
допустимими доказами при встановленні
факту відсутності керівних органів -
юридичної особи за її
місцезнаходженням є саме відомості,
які містяться в Єдиному державному
реєстрі.

Наявний у матеріалах справи витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб-підприємців не
містить запису про відсутність за
юридичною адресою ТОВ «Аларесим ДС»
(а.с.95-96 Том І).

Відтак, факт наявності інформації в
автоматизованих базах даних та
службових документах податкового
органу про відсутність платників
податків за юридичними адресами не
може бути підставою для висновків про
неправомірне формування позивачем
податкових зобов'язань, якщо така
адреса відповідає даним Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців, а також за
умови вірно заповнених всіх інших
реквізитів.

З приводу пояснень директора ТОВ
«Аларесим ДС», який повідомив, що не
має відношення до діяльності
підприємства та не підписував
документів фінансово-господарської
діяльності підприємства, суд зазначає,
що дані свідчення до уваги не беруться
з підстав того, що, з однієї сторони,
вони не стосуються предмету
доказування - здійснення саме спірної
господарської операції, а з іншої
сторони - є недопустимим доказом,
оскільки відповідно до частини першої
статті 217 Цивільного кодексу України
рішення суду щодо недійсності
правочину не може ґрунтуватися на
показах свідків.

Суд також звертає увагу на інший аспект
даної справи: правовідносини з приводу
укладення та виконання договорів про
надання послуг та придбання товарів,
які позивач вважає нікчемними, виникли
між двома юридичними особами, а фізичні
особи, які проставляли підписи на
договорах та інших ділових паперах,
діяли як представники цих юридичних
осіб.

В силу частини четвертої статті 91
Цивільного кодексу України цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Як установлено під час судового
розгляду, на момент укладення
правочинів, які відповідач вважає
нікчемними, та на день судового
розгляду справи сторони правочину є
правоздатними і перебувають в якості
зареєстрованих юридичних осіб в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Окрім того, на час укладення і
виконання правочинів контрагент
позивача був платником податку на
додану вартість, а в акті перевірки та в
запереченнях відповідача немає жодних
посилань на те, що установчі документи,
свідоцтво про державну реєстрацію та
свідоцтво платника податку на додану
вартість ТОВ «Аларесим ДС» були
скасовані чи визнані недійсними за
рішенням суду на момент укладення чи
виконання правочину.

На підтвердження своєї позиції
відповідачем не надано, як того
вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими.

Оскільки зобов'язання за спірними
угодами, укладеними між позивачем та
ТОВ «Аларесим ДС» мали реальний
характер, то, відповідно, факт
отримання послуг та коштів сторонами,
відсутність взаємних претензій
свідчить про те, що укладення
правочинів відповідало волі сторін
договорів (юридичних осіб).

Так, дії фізичних осіб - представників,
які учиняли підписи на договорі та
інших ділових паперах, у контексті
правової оцінки правочину, що вчинений
між двома юридичними особами, слід
оцінювати з точки зору наявності у цих
фізичних осіб відповідних повноважень
на укладення правочину від імені
юридичної особи.

Відповідно до статті 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Суд зазначає, що у відносинах із
третіми особами обмеження повноважень
щодо представництва юридичної особи не
має юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження. Це
положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці.

Відповідачем, в ході розгляду справи,
не було доведено своїх тверджень про
те, що позивач був обізнаним у дефекті
правового статусу його контрагентів, а
саме у визнанні їх податковим органом
«фіктивними», та навмисно скористався
їх послугами з метою штучного
створення податкової вигоди.

Між тим, в силу частини другої статті 1158
Цивільного кодексу України особа, яка
вчинила дії в майнових інтересах іншої
особи без її доручення, зобов'язана при
першій нагоді повідомити її про свої
дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою
особою, надалі до відносин сторін
застосовуються положення про
відповідний договір.

Таким чином, сам лише факт того, що
певна фізична особа вчинила правочин
(певні дії, що мають юридичне значення)
в інтересах юридичної особи без її
доручення або з перевищенням
повноважень не має наслідком
нікчемності такого правочину, адже
такого наслідку законом не
передбачено.

Окрім того, суд зазначає, що для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є:
документи, визначені цим Кодексом,
податкова інформація, експертні
висновки, судові рішення, інші
матеріали, отримані в порядку та у
спосіб, передбачені цим Кодексом або
іншими законами, контроль за
дотриманням яких покладений на органи
державної податкової служби (пункт 83.1
статті 83 Податкового кодексу України).

Таким чином, законодавством не
передбачено можливості використання
під час проведення перевірок платників
податків та складання акта перевірки
матеріалів досудового слідства. Це
співвідноситься, зокрема, і з
положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України й з доктриною
процесуального права України,
відповідно до яких заздалегідь є
встановленим і не потребує доведення
та доказування вирок суду в
кримінальній справі, який набрав
законної сили. Тобто преюдиціальний
характер має лише вирок суду, який
набрав законної сили, а не матеріали
досудового слідства, особливо
постанова про порушення кримінальної
справи та протоколи допиту.

Між тим, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акт податкового
органу про неможливість проведення
перевірки ТОВ «Аларесим ДС» з питань
дотримання податкового законодавства.

Дослідивши наданий документ суд дійшов
висновку, що відомості, які відображені
у даній постанові не можуть слугувати
безперечним доказом неправомірності
дій позивача та фіктивності його
контрагента з огляду на таке.

Так, зміст окреслених вище матеріалів
зводиться лише до встановлених
досудовим слідством фактів, що певні
особи організували злочинну схему
незаконної діяльності щодо сприяння
підприємствам в мінімізації ними
податкових зобов'язань, які підлягають
сплаті до бюджету.

При цьому жодних чітких фактів і
доказів на підтвердження
неправомірності діяльності та
порушення законодавства саме ТОВ
«Аларесим ДС», такі матеріали не
містять, як і не містять доказів
створення підприємства за фіктивними
документами та без наміру здійснення
господарської діяльності.

Як то встановлено судом перевірка
контрагента позивача проводилася на
підставі статті 78 Податкового кодексу
України.

Так, відповідно до норм Податкового
кодексу України, з метою забезпечення
єдиного порядку відображення
результатів документальних перевірок
платників податків - юридичних осіб
(резидентів і нерезидентів) та їх
відокремлених підрозділів, наказом
Державної податкової адміністрації
України від 22.12.2010 № 984 затверджено
Порядок оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства (надалі - Порядок
№ 984).

При цьому, за результати
документальних перевірок оформлюються
у формі акта або довідки. У разі
встановлення під час перевірки
порушень складається акт, а у разі
відсутності порушень - довідка.

Натомість, податковим органом за
результатами перевірки контрагента
позивача складено акт про неможливість
проведення позапланової
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «Аларесим ДС» з питань дотримання
вимог податкового законодавства, форма
якого взагалі не передбачена чинним
законодавством.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 984,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених Кодексом податків та
зборів, яка, зокрема, проводиться на
підставі податкових декларацій
(розрахунків), фінансової, статистичної
та іншої звітності, регістрів
податкового та бухгалтерського обліку,
ведення яких передбачено законом,
первинних документів, які
використовуються в бухгалтерському та
податковому обліку і пов'язані з
нарахуванням і сплатою податків та
зборів.

Водночас, зміст акту перевірки
контрагента не містить відомостей щодо
наявності відповідного запиту
податкового органу про надання
документів на підтвердження
задекларованих податкових зобов'язань,
оскільки, на думку перевіряю сих,
підприємство відсутнє за юридичною
адресою, а з описової частини акта
перевірки контрагента позивача
(а.с.83-92) вбачається, що його висновки
зроблені лише на підставі даних
податкових декларацій, наданих ТОВ
«Аларесим ДС» за період, що перевірявся
та інформації з наявних у податковій
інспекції баз (АРМ «ТАХ», АРМ «Звіт»,
АІС «ОР», АІС «РПП»

Суд зауважує, що у зв'язку з
встановленням відсутності суб'єкта
господарювання за місцезнаходженням
(податковою адресою) податковим
органом може складається акт про
неможливість проведення перевірки
суб'єкта господарювання, який
засвідчує факт неможливості її
проведення без встановлення висновків
стосовно документального
підтвердження господарських відносин
з платником податків та зборів,
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснюються між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків.

При цьому, в силу закону отримання
податковим органом акту перевірки чи
довідки зустрічної звірки, в яких
викладені висновки про вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, позаяк ані акт перевірки, ані
довідка зустрічної звірки не має
преюдиціального значення та не є
документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Відтак, вищевказаний акт не є належним
та допустимим доказом у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
«Аларесим ДС» для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатнім для
визнання угод, укладених із позивачем,
такими, що не спричинили реальних
юридичних наслідків.

Водночас, з метою встановлення
наявності у контрагента позивача
трудових та виробничих ресурсів, судом
було зобов'язано відповідача надати
належні та допустимі докази.

Втім, доказів, витребуваних судом,
податковим органом суду не надано.

Водночас суд зауважує, що відсутність
основних фондів не може свідчити про
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Суд також не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагента позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання. Відповідно до акту
перевірки позивача, податковими
органами не здійснювалось належної
перевірки первинно-бухгалтерських
документів ТОВ
«Аларесим ДС»; не перевірялася
наявність господарсько-правових
стосунків з іншими суб'єктами
господарювання по оренді основних
засобів виробництва, складських
приміщень, транспортних засобів;
наявність правовідносин по зберіганню
матеріальних цінностей; наявність
укладених цивільно-правових угод з
іншими суб'єктами господарювання щодо
надання послуг або виконання робіт.

Підсумовуючи наведене суд зауважує, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Аларесим ДС». Втім, сам акт
перевірки не містить будь-якого
документального підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахунках із
контрагентом, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладеного
правочину не ґрунтуються на
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

Суд відзначає, що належними та
допустимими в розумінні статті 124
Конституції України, статті 70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених статтею 191 КК
України та статтею 212 КК України), або
рішення суду у справі про стягнення
одержаного за нікчемним правочином
(оскільки наслідком вчинення платником
податків нікчемного правочину
відповідно до статей 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним
(оскільки відповідно до частини 3
статті 228 Цивільного кодексу України
вчинення платником податків правочину,
котрий суперечить інтересам держави і
суспільства, є підставою для звернення
до суду з вимогою про визнання такого
правочину недійсним).

Між тим, у ході розгляду справи
відповідачем не надано суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно саме посадових (службових)
осіб платника податків або за
викладеними в акті фактами діяльності
платника податків, наявності
обвинувального вироку суду, рішення
суду про стягнення одержаного за
нікчемним правочином, наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

З приводу судження суб'єкта владних
повноважень про нікчемність спірних
правочинів суд також відмічає, що в
силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами права
зі статусом юридичної особи, а відтак
за змістом Податкового кодексу України
позивач та контрагент позивача є
окремими платниками податку на додану
вартість. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника ПДВ поширюються на діяння, що
визнаються законом протиправними та
були вчинені саме цим платником.
Притягнення суб'єкта права до
юридичної відповідальності за діяння,
що було вчинено іншою особою, згідно
закону, є неможливим.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
«фіктивні» відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Податковий кодекс України не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірки про
те, що діяльність контрагента позивача
була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
остатньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Факт наявності у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведено.

Враховуючи наведене суд дійшов
висновку, що спірний правочин не може
визнаватися нікчемним, оскільки
відповідає волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочину
не суперечать чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочин, укладений позивачем із ТОВ
«Аларесим ДС», відповідає нормам
чинного законодавства України,
фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення дослідженої
судом господарської діяльності
позивача із вказаним підприємством, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковою накладною, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

За наведених обставин твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог частини п'ятої статті
203, частини першої та другої статті 215,
статті 216 Цивільного кодексу України,
що виявилось в недодержанні вимог
зазначених норм в момент вчинення
правочину, який не спрямований на
реальне настання правових наслідків, є
безпідставними.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом
201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході судового розгляду справи
позивачем спростовано висновки
відповідача щодо відсутності реальних
операцій, шляхом надання первинних
документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкова накладна, видаткова
накладна, договір та платіжні
документи, в силу Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання товару за спірним
правочином документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту поставки товару у судовому
засіданні не були доведені, а надані
позивачем докази є переконливими і
достатніми для висновку суду щодо
реальності господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагента, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його «фіктивність», відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
«Інтерсплав проти України»).

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачеві сум податку
на додану вартість, а також
застосування штрафних (фінансових)
санкцій за спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Проте, при розгляді даної справи
відповідачем не наведено достатніх
доводів та не подано доказів, які б
могли свідчити про недобросовісність
позивача як платника податків або про
наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

Відтак, відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, не надано суду
доказів, які спростовували б
твердження позивача, а відтак, не
доведено правомірності свого рішення.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 122, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов
задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області від 17.01.2014 №
, за яким товариству з обмеженою
відповідальністю «Пантек-виробництво»
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 339309,78 грн. (за основним
платежем -226206,52 грн. та за штрафними
санкціями - 113103,26 грн.).

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
«Пантек-виробництво» ()
сплачений судовий збір у розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.