Справа № 2а-1904/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
Справа № 136853/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Заверухи О.Б.,

суддів
Курильця А.Р., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання
Андрушківа А.І.,

представника позивача
Турчина І.Я.,

третьої особи
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Прокурора Мукачівського району
Закарпатської області на постанову
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 22 вересня 2011
року у справі за позовом Прокурора
Мукачівського району Закарпатської
області до Великолучківської
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_2 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2011 року Прокурор
Мукачівського району Закарпатської
області звернувся до суду з позовом до
Великолучківської сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області про скасування рішення
Виконавчого комітету
Великолучківської сільської ради
народних депутатів Мукачівського
району Закарпатської області від 17
лютого 1994 року № 2 «Про виділення
земельних присадибних ділянок до 0,50 га
громадянам с. В. Лучки».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
проведеною прокуратурою Мукачівського
району перевіркою встановлено, що
рішення Виконавчого комітету
Великолучківської сільської ради
народних депутатів від 17 лютого 1994 року
№ 2 суперечить та порушує вимоги
чинного законодавства, оскільки у
даному рішенні не вказано для яких
цілей передаються земельні ділянки, не
вказано яке цільове призначення дані
земельні ділянки мали до прийняття
рішення, розміри земельних ділянок, що
передаються у власність громадянам
села В. Лучки Мукачівського району.

Крім того, нормами Земельного кодексу
України, що діяв на момент прийняття
вказаного рішення, було передбачено, що
відповідна рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарними органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність. Ради народних депутатів
розглядають у місячний строк зазначені
заяви і матеріали та приймають
відповідні рішення. Всупереч
вищевказаним нормам, виконавчим
комітетом Великолучківської сільської
ради Мукачівського району відповідні
проекти відведення земельних ділянок
не розроблялись, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури не погоджувались.

Таким чином, на думку прокурора,
оскаржуване рішення суперечить
вимогам ст. ст. 2, 6, 17 Земельного кодексу
України, що діяв на момент прийняття
рішення, введеного в дію постановою
Верховної Ради України № 552-ХІІ від 18
грудня 1990 року та п. 17 ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування», а тому є незаконним та
таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 22 вересня 2011 року у
задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що рішенням
Великолучківської сільської ради
народних депутатів від 24 вересня 1993
року «Про дотримання земельного
законодавства по використанню землі»,
виконавчий комітет Великолучківської
сільської Ради народних депутатів був
наділений правом передачі земель у
власність, надання у користування
фермерським господарствам для
розвитку особистого підсобного
господарства, будівництва житлових
будинків, у межах наданих повноважень
та з дотриманням вимог чинного на час
його прийняття законодавства. Тому, на
думку суду оскаржуване рішення
Виконавчого комітету
Великолучківської сільської ради від 17
квітня 1994 року «Про виділення
земельних присадибних ділянок до 0,50 га.
громадянам с. В. Лучки» є законним та
відповідає вимогам ч. 3 ст. 3 та ч. 1, ч. 2
ст. 6 Земельного кодексу Української
РСР від 18 грудня 1992 року.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою Прокурор Мукачівського
району Закарпатської області подав
апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржувану постанову скасувати і
прийняти нову, якою позов задовольнити
повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що оскаржувана постанова є
незаконною та необґрунтованою,
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, суд неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
пояснення представника позивача та
третьої особи, дослідивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, а постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову з наступних підстав.

Рішенням Виконавчого комітету
Великолучківської сільської ради
народних депутатів від 17 лютого 1994 року
№ 2 «Про виділення земельних
присадибних ділянок до 0,50 га
громадянам с. В.Лучки» виділено
земельні ділянки до 0,50 га у приватну
власність господарствам мешканців с.
Великі Лучки Мукачівського району
Закарпатської області.

На зазначене рішення Прокурор
Мукачівського району Закарпатської
області 17 травня 2011 року подав протест,
яким вимагав у Великолучківської
сільської ради скасувати зазначене
рішення. Протест прокурор мотивував
тим, що Виконавчий комітет
Великолучківської сільської Ради
народних депутатів не мав повноважень
приймати дане рішення, оскільки
відповідно до п. 17 ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про місцеві ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування», який був чинним на той
час, питання регулювання земельних
відносин відповідно до законодавства
вирішуються виключно на пленарних
засіданнях ради народних депутатів.
Крім того, всупереч вимогам ст. ст. 2, 6, 17
Земельного кодексу Української РСР,
введеного в дію постановою Верховної
Ради України від 18 грудня 1990 року №
552-ХІІ, в рішенні не вказано для яких
цілей передаються земельні ділянки, не
вказано яке цільове призначення дані
земельні ділянки мали до прийняття
рішення, розміри земельних ділянок, а
також не розроблялись і не
погоджувались з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури проекти відведення
земельних ділянок.

Рішенням Великолучківської сільської
ради від 25 липня 2011 року № 225 «Про
розгляд протесту Прокуратури
Мукачівського району на рішення
Виконавчого комітету
Великолучківської сільської ради
народних депутатів Мукачівського
району Закарпатської області від 17
лютого 1994 року № 2 «Про виділення
земельних присадибних ділянок до 0,50 га.
громадянам с. В. Лучки»», зазначений
протест був відхилений, а рішення
вирішено не скасовувати.

В зв'язку з цим відповідно до п. 4 ст. 21
Закону України «Про прокуратуру»
Прокурор Мукачівського району
Закарпатської області звернувся до
суду з даним позовом.

Колегія судів вважає правильним та
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про правомірність
оскаржуваного рішення з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно
застосував до спірних правовідносин
норми Земельного кодексу Української
РСР від 18 грудня 1990 року, введений в дію
Постановою Верховної Ради Української
РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про
порядок введення в дію Земельного
кодексу Української РСР» (далі
Земельний кодекс Української РСР), та
Закону України «Про місцеві ради
народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування», які були
чинними на момент прийняття виконавчим
комітетом Великолучківської сільської
ради народних депутатів оскаржуваного
рішення від 17 лютого 1994 року № 2.

Відповідно до п. 17 ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про місцеві ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування» питання регулювання
земельних відносин відповідно до
законодавства вирішуються виключно на
пленарних засіданнях Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 цього Закону
органи місцевого самоврядування
базового рівня, яким згідно з ч. 5 ст. 1
даного Закону є сільради, селища
міського типу, міста, наділяються цим
Законом, іншими законами України
власною компетенцією, яку не може бути
змінено інакше як законом або
договором.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 3 Земельного
кодексу Української РСР повноваження
щодо передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

Рішенням одинадцятої сесії двадцять
першого скликання Великолучківської
сільської ради народних депутатів від
24 вересня 1993 року «Про дотримання
земельного законодавства по
використанню землі», сесія сільської
Ради народних депутатів передала
виконавчому комітету
Великолучківської сільської ради
народних депутатів за погодженням
постійної комісії із земельних питань
право передачі земель у власність,
надання у користування фермерським
господарствам для розвитку особистого
підсобного господарства, будівництва
житлових будинків, а також для
сінокосів і випасання худоби.

Таким чином, Великолучківська сільська
рада народних депутатів у
встановленому чинним на той час
законодавством порядку передала
повноваження щодо передачі, надання та
вилучення земельних ділянок
виконавчому комітету ради.

Наведеним спростовуються доводи
прокурора про те, що Виконавчий комітет
Великолучківської сільської ради
народних депутатів не мав повноважень
(компетенції) приймати оскаржуване
рішення.

Твердження прокурора про те, що надана
відповідачем ксерокопія зазначеного
рішення Великолучківської сільської
ради народних депутатів від 24 вересня
1993 року «Про дотримання земельного
законодавства по використанню землі»
не є належним доказом у справі,
оскільки невідоме її походження і дана
копія не видавалась та не завірялась
архівною установою, колегія суддів не
бере до уваги з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 86 КАС України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

А згідно з частиною 3 цієї статті судом
при вирішенні справи не беруться до
уваги лише докази, одержані з
порушенням закону.

Як вбачається із зазначеної фотокопії,
вона зроблена із документа, в ньому
було зазначено посаду, прізвище та
ініціали голови Великолучківської
сільської ради народних депутатів В.А.
Рубіш, проставлено підпис та гербову
печатку ради.

При цьому, прокурор не надав суду
жодних доказів фальсифікації даної
копії чи зазначення в тексті рішення
недостовірних даних.

Тому, на думку колегії суддів,
зазначене рішення (копія) є належним
письмовим доказом в розумінні ч. 1 ст. 79
КАС України, відповідно до якої
письмовими доказами є документи (у тому
числі електронні документи), акти,
листи, телеграми, будь-які інші
письмові записи, що містять в собі
відомості про обставини, які мають
значення для справи, і суд першої
інстанції правомірно врахував даний
доказ при вирішенні справи, оскільки
даний доказ безпосередньо стосується
предмету доказування.

З цих же підстав колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції правомірно
врахував як доказ у справі надану
відповідачем копію рішення шостої
сесії двадцять першого скликання
Великолучківської сільської ради
народних депутатів від 17 квітня 1991 року
«Про назву нововідкритої вулиці», яким
Великолучківська сільська рада
народних депутатів затвердила план
забудови нововідкритої вулиці в
урочищі «Чененик» та присвоїла назву
вулиці - Лучкая.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Земельного
кодексу Української РСР громадяни
України мають право на одержання у
власність земельних ділянок для
ведення селянського (фермерського)
господарства, ведення особистого
підсобного господарства, будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва. Передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться місцевими радами народних
депутатів відповідно до їх компетенції
за плату або безоплатно.

Статтею 17 цього Кодексу було
передбачено, що громадяни,
заінтересовані у передачі їм у
власність земельних ділянок із земель
запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.
Відповідна рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

З врахуванням положень наведених норм
колегія суддів вважає безпідставним
твердження прокурора, якими він
обґрунтовує протиправність
оскаржуваного рішення, а саме, що
всупереч вимогам ст. ст. 6, 17 Земельного
кодексу Української РСР не
розроблялись і не погоджувались з
районними (міськими) землевпорядним,
природоохоронним і санітарним
органами, органом архітектури проекти
відведення земельних ділянок, оскільки
виготовленню проекту відведення
земельної ділянки передує прийняття
відповідною місцевою радою рішення про
надання громадянину такої земельної
ділянки у власність.

Також колегія суддів вважає
необґрунтованими та не бере до уваги
доводи прокурора про порушення
Виконавчим комітетом
Великолучківської сільської ради
народних депутатів при прийнятті
оскаржуваного вимог ст. 2 Земельного
кодексу Української РСР, а саме
незазначення в рішенні для яких цілей
передаються земельні ділянки та яке
цільове призначення земельні ділянки
мали до прийняття рішення, оскільки
чинне на той час законодавство не
визначало обов'язковості зазначення в
рішенні органу місцевого
самоврядування таких відомостей.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що справу
розглянуто неповноважним судом,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в редакції, чинній на час
подання позовної заяви, місцевим
загальним судам як адміністративним
судам підсудні: адміністративні
справи, у яких однією зі сторін є орган
чи посадова особа місцевого
самоврядування, посадова чи службова
особа органу місцевого самоврядування,
крім тих, які підсудні окружним
адміністративним судам; усі
адміністративні справи з приводу
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень у справах про
притягнення до адміністративної
відповідальності; усі адміністративні
справи у спорах фізичних осіб з
суб'єктами владних повноважень з
приводу обчислення, призначення,
перерахунку, здійснення, надання,
одержання пенсійних виплат, соціальних
виплат непрацездатним громадянам,
виплат за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням та
інших соціальних виплат, доплат,
соціальних послуг, допомоги, захисту,
пільг.

Відповідно до ч. 2 цієї статті, в цій же
редакції, адміністративні справи, у
яких однією із сторін є орган державної
влади, інший державний орган, орган
влади Автономної Республіки Крим, їх
посадова чи службова особа, крім справ
з приводу їхніх рішень, дій чи
бездіяльності у справах про
адміністративні проступки та справ,
які підсудні місцевим загальним судам
як адміністративним судам підсудні
окружним адміністративним судам.

Дані норми визначають предметну
підсудність адміністративних справ за
суб'єктним критерієм.

Із системного аналізу п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 18
Кодексу адміністративного судочинства
України вбачається, що з урахуванням
суб'єктного критерію місцевим
загальним як адміністративним судам
підсудні справи, в яких однією зі
сторін є орган чи посадова особа органу
місцевого самоврядування.

Однак, коли іншою стороною у справі є
орган державної влади, інший державний
орган, орган влади Автономної
Республіки Крим, обласна рада, Київська
або Севастопольська міська рада, їх
посадова чи службова особа, то така
справа підсудна окружному
адміністративному суду.

Виключення, яке містить частина друга
статті 18 цього Кодексу щодо
непідсудності окружним
адміністративним судам справ, які
підсудні місцевим загальним судам як
адміністративним судам, стосується
справ, віднесених до підсудності
місцевих загальних судів за предметним
критерієм, тобто справ, визначених п. п.
1-3 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до ст. 60 Кодексу
адміністративного судочинства України
у випадках, встановлених законом,
прокурор може звертатися до
адміністративного суду з
адміністративними позовами про захист
прав, свобод та інтересів інших осіб і
брати участь у цих справах.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
06.03.2008 року № 2 «Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ» у разі відхилення протесту,
внесеного відповідно до вимог ст. 21
Закону України «Про прокуратуру»,
прокурор виступає позивачем в
адміністративній справі. У цьому
випадку він не зобов'язаний визначити
орган чи особу, в інтересах якої він
звертається до суду з позовною заявою.

Тому для визначення предметної
підсудності справ за позовами
прокурора важливо встановити статус
прокурора у справі - позивач чи
представник.

У разі коли прокурор є позивачем у
справі, як у адміністративній справі,
що розглядається, такі справи
відповідно до ч. 2 ст. 18 Кодексу
адміністративного судочинства України
підсудні окружним адміністративним
судам, оскільки позивачем у справі є
посадова особа органу державної влади.

Тому з врахуванням правил
територіальної підсудності,
визначених ст. 19 КАС України, дана
адміністративна справа підсудні
Закарпатському окружному
адміністративному суду.

Відповідно до п. 4 ст. 202 КАС України
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом є безумовною
підставою для скасування оскаржуваної
постанови.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198,
ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокурора
Мукачівського району Закарпатської
області задовольнити частково.

Постанову Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 22 вересня 2011 року у справі
№ 2а-1904/11/0707 - скасувати та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні позову
відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
О.Б. Заверуха

Судді
А.Р. Курилець

О.І. Мікула