Справа № 2а-14907/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Київ К-35864/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Бившевої Л.І.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16.07.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.10.2010 по справі № 2а-14907/09/2670

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
"Спеціалізована пересувна колона № 501"

до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2009 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
24.07.2009 № /3, яким до позивача
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у сумі 7 766,00 грн. за порушення
ним граничного строку сплати
узгодженого податкового зобов'язання з
податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
послався на те, що фінансові санкції
застосовані за порушення ним
граничного строку сплати узгодженого
податкового зобов'язання за період,
коли підприємство знаходилось в
процесі банкрутства, що є протиправним.
Також позивач зазначив, що податковим
органом в порушення діючого
законодавства самостійно змінено
призначення поточних платежів,
скерованих платником податку на
погашення податкових зобов'язань
іншого періоду, в рахунок погашення
податкового боргу.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому державний податковий орган
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
введення мораторію на задоволення
вимог кредиторів не забороняє
контролюючим органам нараховувати як
поточні податкові зобов'язання та
фінансові санкції за ними, так і
податкові зобов'язання, які виникли до,
а виявлені після порушення провадження
у справі про банкрутство платника
податку, а також штрафи зі їх
невиконання.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить її відхилити з
мотивів необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державна
податкова інспекція на підставі акту
камеральної перевірки від 25.12.2008
застосувала до позивача фінансові
санкції у сумі 7 766,00 грн. за порушення
ним граничного строку сплати
узгодженого податкового зобов'язання з
ПДВ, задекларованого у період дії
мораторію.

Судами також встановлено, що підставою
для нарахування позивачу під час дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, який було введено ухвалою
Господарського суду від 09.08.2004 у справі
№ 15/342-б про банкрутство Товариства
(позивача), податкових зобов'язань у
вигляді суми фінансових санкцій згідно
оспорюваного податкового повідомлення
- рішення стало зарахування державним
податковим органом податкових
зобов'язань, сплачених платником
податку сум податкових зобов'язань у
рахунок податкового боргу, який виник
до порушення провадження у справі про
банкрутство позивача та на який
поширювався мораторій на задоволення
вимог кредиторів.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.99 N 679-XIV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за N
377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів) або на підставі
платіжних вимог стягувачів у разі
примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит "Призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу,
відповідно до чинного законодавства
України, належить виключно платнику,
шляхом зазначення такого призначення у
платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків. Не передбачено такого права
для податкової інспекції й іншими
норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого п. 7.7
ст. 7 Закону №2181-ІІІ, податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум у рахунок
податкового боргу або тих податкових
зобов'язань, які не вказані в
призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16.07.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.10.2010 по
справі № 2а-14907/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
передбачених статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Л.І. Бившева

Г.К. Голубєва