Справа № 804/1123/14
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р. Справа № 804/1123/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луніної О.С.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства
«Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» до Криворізької
об'єднаної державної фінансової
інспекції про визнання протиправним та
скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» звернулось до суду
із адміністративним позовом до
Криворізької об'єднаної державної
фінансової інспекції , у якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог
від 20 лютого 2014 року, просить суд:

-визнати протиправним та скасувати
пункт 1 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо притягнення до відповідальності
винних осіб, у тому числі шляхом
прийняття управлінських рішень;

-визнати протиправним та скасувати
пункт 3 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів
експлуатаційних витрат у сумі 260452,90
гривень;

-визнати протиправним та скасувати
пункт 4 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів орендної
плати у сумі 92292,87 гривень;

-визнати протиправним та скасувати
пункт 5 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення дебіторської
заборгованості у сумі 105406,58 гривень;

-визнати протиправним та скасувати
пункти 3,4,5 листа-вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 щодо стягнення коштів з осіб,
якими допущено порушення.

У обґрунтування позову зазначено, що
висновки, які викладені у акті ревізії
від 18.06.2013р. за № 580-51/007 та рішення
начальника Криворізької об'єднаної
державної фінансової інспекції
Бутенко Н.О., яке викладене у пунктах
1,3,4,5 листа-вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 є протиправними з огляду на те,
що: висновки ревізора, викладені у акті
ревізії щодо правового статусу майна,
переданого до статутного фонду ВАТ є
помилковими, адже ВАТ, 100% акцій якого
належить державі, не є державним
підприємством, не має на балансі
державного майна, також не має майна, що
не увійшло до статутного фонду
товариства, створеного у процесі
приватизації (корпорації); висновки
ревізора, викладені у акті ревізії щодо
необхідності отримання ВАТ дозволу
(погодження) Мінпромполітики на оренду
майна є помилковими, адже ВАТ не має
майна, що не ввійшло до статутного
фонду господарського товариства,
створеного у процесі приватизації
(корпоратизації), тому норми наказу
Мінпромполітики від 25.04.2008р. за № 255 (був
чинним на момент виникнення спірних
правовідносин) та постанови КМ України
від 04.10.1995р. за № 786 не поширюють свою
дію у даному випадку на майно
підприємства. Оскільки позивач не
допускав порушення, викладені у акті
ревізії, на його думку, відсутні
підстави для притягнення до
відповідальності винних осіб. Крім
того, позивач посилався на те, що у
своїй діяльності дотримується
принципів бухгалтерського обліку та
фінансової звітності, вимог П (С) БО № 16,
розрахунок експлуатаційних витрат
позивачем було здійснено самостійно,
адже нормативно-правові акти, які
регламентують дане питання відсутні,
орендна плата сплачувалась орендарями
відповідно до умов договорів оренди у
повному обсязі, відповідно законодавчі
підстави донараховувати та
додаткового стягувати з орендарів
експлуатаційні витрати у розмірі 260452,90
грн., а також орендної плати у розмірі
92292,87 грн. відсутні. Зважаючи на
сукупність викладених обставин, на
думку позивача, є протиправними та
підлягають скасуванню висновки, які
викладені у акті ревізії від 18.06.2013р. за
№ 580-51/007 та рішення начальника
Криворізької об'єднаної державної
фінансової інспекції Бутенко Н.О., яке
викладене у пунктах 1, 3,4,5 листа-вимоги
від 30.07.2013р. за № 850-15/2129.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи, надав до суду заяву
про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи, про причини
неприбуття у судове засідання суд не
повідомив, надав до судового засідання
заперечення проти позову, у яких
зазначено про те, що під час проведення
ревізії та встановлення її висновків
державний орган діяв у межах чинного
законодавства.

Враховуючи вищевикладені обставини та
положення ст.ст. 122, 128 КАС України, суд
вважає за можливе здійснити розгляд
справи за відсутності сторін у порядку
письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та подані
до суду докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи, суд
встановив наступне.

Статтею 2 Закону України «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
передбачено, що головними завданнями
органу державного фінансового
контролю є: здійснення державного
фінансового контролю за використанням
і збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Крім того, ст. 2 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
передбачено, що державний фінансовий
контроль забезпечується органом
державного фінансового контролю через
проведення державного фінансового
аудиту, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Порядок проведення органом державного
фінансового контролю державного
фінансового аудиту, інспектування та
перевірок державних закупівель
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пункту 4 «Порядку
проведення інспектування Державною
фінансовою інспекцією, її
територіальними органами»,
затвердженого Постановою КМУ від 20.04.2006
року № 550, (надалі - Порядок проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією) планові та позапланові
виїзні ревізії проводяться
контролюючими органами відповідно до
Закону України «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» та цього Порядку.

На виконання п.1.2.3.2 плану роботи
Державної фінансової інспекції на 1
квартал 2013 року уповноваженою особою
Криворізької об'єднаної державної
фінансової інспекції на підставі
направлення від 22.03.2013р. за № 61,
виданого начальником Криворізької
об'єднаної державної фінансової
інспекції, проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
відкритого акціонерного товариства
«Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» за період з 01.09.2010р.
по 01.01.2013 року.

За результатами ревізії складено акт
від 18.06.2013р. за № 850-51/007, у якому
встановлено ряд порушень, зокрема:

-ревізією повноти нарахування і
своєчасності надходження коштів на
відшкодування витрат
балансоутримувача (експлуатаційних
витрат) встановлено покриття витрат
орендарів коштами товариства при
відсутності дебіторської
заборгованості в обліку на загальну
суму 260452,90 грн., що виникло внаслідок не
нарахування та не пред'явлення
товариством до сплати орендарям
вартості експлуатаційних витрат,
розмір яких визначений наказами по
підприємству, що є порушенням ст. 4, п.1, 5,
8 ст. 9 Закону України № 996-XIV, п.5, 7 П (С) БО
16, п. 11 Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майна, що затверджений
постановою КМ України від 04.10.1995р. за №
786, п.2.2.3 договору про відшкодування
витрат балансоутримувача (порушення
зафіксовано на 30-31 сторінках акту
ревізії);

-ревізією повноти нарахування і
своєчасності надходження орендної
плати встановлено, що товариством при
укладанні договорів оренди з окремими
орендарями у період з 01.01.2011р. по 01.01.2013р.
був зменшений розмір орендної плати на
15%, що призвело до недоотримання
орендної плати на загальну суму 92292,87
грн., що є порушенням п.2, 4 ст. 19 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» від 10.04.1992р. за №
2269-XII, п. 1 постанови КМ України «Деякі
питання оплати оренди державного
майна» від 25.03.2009р. за № 316 (порушення
зафіксовано на 24-26 сторінках акту
ревізії);

-ревізією правильності відображення
дебіторської та кредиторської
заборгованості, стану
претензійно-позовної роботи не
забезпечено своєчасне проведення
заходів з претензійно-позовної роботи
стосовно стягнення дебіторської
заборгованості, що призвело до втрат
активів на загальну суму 105406,58 грн., що є
порушенням вимог ст.ст. 256, 257, 526, 612, 625 ЦК
України, п.п. 1,2 ст. 193, п. 2 ст. 218, ст. 224, п. 1
ст. 229 ГК України (порушення
зафіксовано на 36-41 сторінках акту
ревізії).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 10 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» за № 2939-XII від 26.01.1993р. органу
державного фінансового контролю
надається право пред'являти керівникам
та іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства, вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

З метою повного усунення порушень,
попередження їх виникнення у
подальшому, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 10
Закону України «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» за № 2939-XII від
26.01.1993р. було пред'явлено вимогу від
30.07.2013р. за № 850-15/2129, якою зобов'язано
підприємство наступне, зокрема:

-стягнути з орендарів експлуатаційні
витрати у розмірі 260452,90 грн. з подальшим
їх перерахуванням на розрахунковий
рахунок товариства та до бюджету;

-стягнути з орендарів орендну плату у
розмірі 92292,87 грн. з подальшим її
перерахуванням на розрахунковий
рахунок товариства та до бюджету;

-стягнути дебіторську заборгованість
на загальну суму 105406,58 грн. з подальшим
її перерахуванням на розрахунковий
рахунок товариства;

Позивач вважає вищевикладені висновки
ревізії необґрунтованими, що і стало
підставою звернення з цим позовом до
суду.

Надаючи правову оцінку висновкам
ревізії, суд виходить із наступного.

Ревізією встановлено, що позивачем за
період з 01.09.2010р. по 23.03.2012р. при
укладанні договорів оренди не
дотримано вимоги наказу
Мінпромполітики
України «Про затвердження Порядку
надання Мінпромполітики України
дозволу (погодження) щодо передачі в
оренду державного майна (крім цілісних
майнових комплексів підприємств)» від
25.04.2008р. за № 255 у частині п. 6, відповідно
до якого з метою отримання дозволу
(погодження) на передачу в оренду
майна балансоутримувач або
орендодавець звертаються до
Мінпромполітики України листом на
ім'я заступника Міністра промислової
політики України за напрямком.

Відповідно до п. 3 наказу
Мінпромполітики України «Про
затвердження Порядку надання
Мінпромполітики України дозволу
(погодження) щодо передачі в оренду
державного майна (крім цілісних
майнових комплексів підприємств)» від
25.04.2008р. за № 255:

-балансоутримувач - казенні
підприємства, державні комерційні
підприємства (їх об'єднання),
установи та організації,
господарські товариства, функції з
управління якими здійснює
Міністерство промислової політики
України, та господарські товариства,
що мають державне майно, яке не увійшло
до статутних фондів;

-об'єкт оренди (майно) - нерухоме майно
(будівлі, споруди, приміщення) та інше
окремо індивідуально визначене майно,
а також майно, що не увійшло до
статутних фондів господарських
товариств, створених у процесі
корпоратизації;

-об'єктом оренди може бути тільки
майно, щодо якого немає обмежень про
оренду;

-орендодавець: а) Фонд державного
майна України, його регіональне
відділення та представництво; б)
відповідно до Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендодавцями є: підприємства
- щодо окремого індивідуально
визначеного майна та нерухомого майна
загальною площею до 200 кв. м на одне
підприємство, а з дозволу органів
приватизації також щодо
структурних підрозділів підприємств
(філій, цехів, дільниць) та нерухомого
майна, що перевищує загальну площу 200
кв. м.

Єдиним орендодавцем державного майна
визначено фонд державного майна
України, який своїм листом від 04.07.2013р.
за № 11-12-01085, що міститься у матеріалах
справи, підтвердив, що не є
орендодавцем майна позивача.

Відповідно до п. 4.1 статуту позивача
товариство для реалізації мети
діяльності, має право в установленому
законом порядку вчиняти правочини, у
тому числі оренди.

Судом встановлено, що відкрите
акціонерне товариство
«Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» засноване
відповідно до наказу Міністерства
машинобудування,
військово-промислового комплексу і
конверсії України від 26.05.1994р. за № 767
шляхом перетворення державного
підприємства «Науково-виробниче
об'єднання гірничої техніки
«Криворіжрудмаш» у відкрите
акціонерне товариство у порядку,
встановленому положеннями Указу
Президента від 15 червня 1993 року "Про
корпоратизацію підприємств".

Відповідно до п. 15 Положення про
порядок корпоратизації підприємств,
затв. постановою Кабінету Міністрів
України від 05.07.93 р. № 508, яке визначає
порядок корпоратизації державних
підприємств, закритих акціонерних
товариств, більш як 75 відсотків
статутного капіталу яких перебуває у
державній власності, а також
виробничих і науково-виробничих
об'єднань, правовий статус яких раніше
не був приведений у відповідність з
чинним законодавством, з моменту
державної реєстрації відкритого
акціонерного товариства активи і
пасиви підприємства, структурного
підрозділу (одиниці) переходять до
відкритого акціонерного товариства.
Акціонерне товариство стає
правонаступником прав і обов'язків
корпоратизованого підприємства.

Відповідно до норм ст. 115 Цивільного
кодексу України, ст. 85 Господарського
кодексу України (далі - ГК України), ст. 12
Закону України "Про господарські
товариства" товариство є власником
майна, переданого йому учасниками
товариства у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу.

Поняття "майно товариства" узагальнює
всі види майна і майнових прав цього
суб'єкта права. Зміст його необхідно
визначати згідно з правилами ст. 10
Закону України "Про підприємства в
Україні". Під майном мають на увазі всі
активи і пасиви товариства. За ознакою
функціонального призначення окремих
видів майна це: основні фонди, оборотні
кошти, інші матеріальні цінності
товариства.

Відповідно до положень ст. 12 Закону
України "Про господарські товариства"
товариство є власником:

-майна, переданого йому учасниками у
власність як вклад до статутного
(складеного) капіталу;

-продукції, виробленої товариством в
результаті господарської діяльності;

-одержаних доходів;

-іншого майна, набутого на підставах, не
заборонених законом.

Таким чином, у повній відповідності до
вимог ст. 12 Закону "Про господарські
товариства", Положення про порядок
корпоратизації підприємств, затв.
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.07.93 р. № 508, підтверджених судовою
практикою (рішення Господарського суду
м. Києва від 22.04.2005 р. у справі №27/28-3/212),
таке АТ є власником майна, переданого
йому засновником до статутного
капіталу, а держава є власником акцій
таких товариств.

Відповідно до частини першої статті 33
Господарського кодексу (ГК) України
основу правового режиму майна
суб'єктів господарювання, на якій
базується їх господарська діяльність,
становлять право власності та інші
речові права - право господарського
відання, право оперативного
управління.

При цьому, право власності існує у
трьох формах.

Статтями 325-327 Цивільного кодексу (ЦК)
України передбачено існування в
Україні державної, приватної та
комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 326 ЦК
України у державній власності є майно,
у тому числі грошові кошти, яке
належить державі Україна.

Право власності є абсолютним правом,
яке полягає у сукупності
правомочностей володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном. Зазначений юридичний принцип у
тому числі означає неможливість
ситуації, за якої один і той же об'єкт
власності належить у повному обсязі
одночасно державі і господарському
товариству.

Законодавством встановлений механізм
реалізації державної форми власності у
сфері господарювання шляхом передачі
державним підприємствам окремих
правомочностей власника, за обставин,
коли правовий режим майна не
змінюється, та залишається державним.

Статтею 141 Господарського кодексу
України передбачено перелік
державного майна у сфері
господарювання: цілісні майнові
комплекси державних підприємств або їх
структурних підрозділів, нерухоме
майно, інше окреме індивідуально
визначене майно державних підприємств,
акції (частки, паї) держави у майні
суб'єктів господарювання різних форм
власності, а також майно, закріплене за
державними установами і організаціями
з метою здійснення необхідної
господарської діяльності, та майно,
передане в безоплатне користування
самоврядним установам і організаціям
або в оренду для використання його у
господарській діяльності. Держава
через уповноважені органи державної
влади здійснює права власника також
щодо об'єктів права власності
Українського народу, зазначених у
частині першій статті 148 цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що законодавством
прямо передбачено існування лише двох
видів державного підприємства -
унітарне державне комерційне та
унітарне державне казенне
підприємство (частина 8 статті 73 ГК
України).

Відповідно до частини третьої цієї ж
статті майно державного унітарного
підприємства перебуває у державній
власності і закріплюється за таким
підприємством на праві господарського
відання чи праві оперативного
управління.

Водночас, майно господарських
товариств має іншу правову природу.

Згідно зі статтею 85 ГК України
господарське товариство є власником:
майна, переданого йому у власність
засновниками і учасниками як внески;
продукції, виробленої в результаті
господарської діяльності товариства;
доходів, одержаних від господарської
діяльності товариства; іншого майна,
набутого товариством на підставах, не
заборонених законом. Аналогічна норма
міститься в частині першій статті 14
Закону України «Про господарські
товариства», а також у статті 115 ЦК
України.

Це означає, що з моменту передачі майна
до статутного капіталу товариства,
його засновник або учасник втрачає
право власності на це майно, яке
переходить до товариства.

Суд зазначає, що поняття речових прав
на майно, які передаються засновником
до статутного капіталу господарського
товариства, не є тотожним поняттю
корпоративних прав, які засновник
отримує натомість.

При цьому зв'язок корпоративних прав
учасника товариства з речовим правом
на передане до статутного капіталу
майно опосередковується необхідністю
настання юридичного факту - ліквідації
товариства, а саме речове право в
такому випадку не пов'язується з
індивідуально визначеним майном, а є
лише правом на відсоткову частку у
майні Товариства.

За змістом частини першої статті 167 ГК
України корпоративні права - це права
особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

З викладеного вбачається, що правовий
статус майна господарюючого суб'єкта,
власником якого є держава,
відрізняється в залежності від
організаційно-правової форми такого
суб'єкта.

Державну форму власності має майно, яке
не передається суб'єкту господарювання
у власність, а закріплюється за ним за
допомогою інших видів речових прав -
господарського відання та
оперативного управління. Проте держава
втрачає право власності на майно, яке
передається у власність суб'єкту
господарювання шляхом внесення його до
статутного капіталу.

При цьому, необхідно відрізняти
правовий режим майна товариства та
форму власності на саме товариство. Це
означає, що у випадку, коли власником
господарського товариства є держава
або територіальна громада, власником
його майна є саме товариство.

Виходячи з того, що вищенаведене
правило слідує з положень Цивільного
та Господарського кодексів України,
виключення з нього можливі лише за
умови, якщо вони передбачені
спеціальним законом, як, наприклад,
частина тринадцята статті 6 Закон
України від 15 березня 2003 року № 3528-IV
«Про холдингові компанії в Україні»,
або якщо спеціальний правовий режим
майна передбачений при створенні
товариства.

Оскільки законодавство не містить
виключень щодо форми власності майна
акціонерних товариств (окрім державних
холдингових компаній), а відповідно до
п. 4.7 статуту публічного акціонерного
товариства «Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» товариство є
власником майна, переданого йому у
власність, встановлено, що позивач є
власником майна, переданого до його
статутного капіталу, підстав вважати
це майно таким, що належить державі,
немає.

Викладене означає, що вимоги цього
позову, які стосуються майна,
переданого до статутного капіталу
товариства, та ґрунтуються на
твердженні про неправомірне
розпорядження Товариством цим майном,
є безпідставними, оскільки засновані
на положеннях нормативних актів, які
врегульовують порядок розпорядження
майном державної форми власності.

Такими нормативними актами є Закон
України «Про оренду державного та
комунального майна» від 10 квітня 1992
року № 2269-ХІІ (Закон № 2269-ХІІ),
постанова Кабінету Міністрів України
від 4 жовтня 1995 року № 786 «Про Методику
розрахунку і порядок використання
плати за оренду державного майна»
(Методика № 786), Наказ Міністерства
палива та енергетики України «Про
списання, відчуження та передачу в
оренду державного майна» від 25
листопада 2002 року № 686 (Наказ № 686),
Положення про порядок відчуження
основних засобів, що є державною
власністю, затвердженого Наказом Фонду
державного майна України від 30 липня 1999
року № 1477 (Положення № 1477, чинне під час
періоду, що перевірявся), та інші акти.

За змістом преамбули Положення № 1477,
воно визначає порядок відчуження майна
шляхом продажу державного майна,
закріпленого за державними
підприємствами; державного майна,
наданого в оренду; державного майна
підприємств, які перебувають у процесі
приватизації; державного майна тих
суб'єктів підприємницької діяльності,
щодо яких, відповідно до їхнього
Статуту, поширюються норми чинного
законодавства України, встановлені для
державних підприємств; державного
майна, що перебуває на балансі
суб'єктів підприємницької діяльності
недержавної форми власності (далі -
підприємства).

З положень пункту 1 Методики № 786
вбачається, що її розроблено з метою
створення єдиного
організаційно-економічного механізму
справляння плати за оренду цілісного
майнового комплексу державного
підприємства, організації, їх
структурних підрозділів (філії, цеху,
дільниці) та окремого індивідуально
визначеного майна державного
підприємства, організації,
закріпленого за військовими частинами,
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил, інших військових
формувань, органами, підрозділами,
закладами та установами
Держспецзв'язку, рухомого та
нерухомого військового майна (за
винятком озброєння, боєприпасів,
бойової та спеціальної техніки), а
також майна, що не ввійшло до
статутного фонду господарського
товариства, створеного у процесі
приватизації (корпоратизації).

Метою Наказу № 686, як це передбачено
його преамбулою, є удосконалення
порядку списання реалізації, здачі в
оренду, передачі з балансу на баланс
або у комунальну власність майна, що є
державною власністю, та закріпленого
за підприємствами, установами та
організаціями (далі - підприємства), що
належать до сфери управління
Міністерства палива та енергетики, на
праві повного господарського відання
або оперативного управління, а також
державного майна, що знаходиться на
балансах господарських товариств,
створених у процесі корпоратизації,
засновником яких були центральні
органи державної виконавчої влади,
правонаступником яких є
Мінпаливенерго.

Судом встановлено, що позивач не має
майна, що не ввійшло до статутного
фонду господарського товариства,
створеного у процесі приватизації
(корпоратизації).

Таким чином, наведені нормативні акти
не врегульовують питання передачі в
оренду, відчуження або списання майна,
яке знаходиться у власності
господарських товариств, тому вимоги
відповідача, які ґрунтуються на їх
положеннях, є безпідставними.

Судом встановлено, що у період, що
перевірявся між позивачем
(орендодавцем) та ФОП ОСОБА_3, ФОП
ОСОБА_4, ТОВ «Інспекторат Україна», ПП
«Металпром», ТОВ «Міська служба
нерухомості «Ватікан», ФОП «ОСОБА_5, ТОВ
«Спецгідробуд», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7,
ФОП ОСОБА_8, УПФУ у Центрально-Міському
районі м.Кривого Рогу, ФОП ОСОБА_9, ФОП
ОСОБА_10, ПП «Автошкола ОСОБА_11», ФОП
ОСОБА_12 (орендарями) були укладені
договори оренди нежилих приміщень від
01.12.2009р. за № 78А-12-09, від 01.09.2008р. за №
52А-09-08, від 01.11.2008р. за № 58А-11-08, від
15.05.2008р. за № 44А-05-08, від 01.06.2008р. за №
45А-06-08, від 01.12.2009р. за № 80А-12-09, від
01.04.2009р. за № 63А-04-09, від 01.09.2008р. за №
53А-09-08, від 01.08.2008р. за № 50А-08-08, від
01.06.2008р. за № 46А-06-08, від 01.03.2009р. за №
59А-03-09, від 01.09.2008р. за № 55А-09-08, від
02.04.2008р. за № 42А-04-08, від 15.11.2010р. за №
97А-11-10, від 01.01.2010р. за № 83А-01-10, від
01.01.2012р. за № 112А-01-12, від 01.06.2012р. за №
122А-06-12, від 01.11.2008р. за № 57А-11-08, від
01.05.2009р. за № 64А-05-09.

До зазначених договорів були долучені
звіти з експертної оцінки вартості
майна, що передається у оренду.

Відповідно до розділів 2 «Орендна плата
і порядок розрахунків» зазначених
договорів орендна плата була визначена
на підставі «Методики розрахунку і
використання плати за оренду
державного майна», затвердженої
постановою КМ України за № 786 від
04.10.1995р. розмір орендної плати за кожен
наступний місяць визначається шляхом
корегування розміру місячної орендної
плати за попередній місяць на індекс
інфляції за попередній місяць
відповідно до «Методики розрахунку і
використання плати за оренду
державного майна», затвердженої
постановою КМ України за № 786 від
04.10.1995р.

Відповідно до додатку до договорів
оренди сторонами договору погоджено,
що на період фінансової кризи згідно
наказу Голови правління ВАТ
«КриворіжНДПІрудмаш» тимчасово до
особливого розпорядження зменшується
нарахування орендної плати на 15 %.

Відповідно до положень ст. 286 ГК України
орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Розмір
орендної плати може бути змінений за
погодженням сторін, а також в інших
випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, законодавством України
передбачено зменшення розміру
орендної плати, що і було здійснено
позивачем.

Крім того, розглядаючи спір по суті, суд
звернув увагу на те, що положеннями
постанов КМ України «Деякі питання
оплати оренди державного майна» від 25
березня 2009 р. за № 316 установлено, що з 1
січня 2011 р. орендні ставки, визначені
в додатку 2 до Методики розрахунку
і порядку використання плати за
оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. №
786, крім ставок, визначених пунктами 1-3
зазначеного додатка, застосовуються
у розмірі 45 відсотків встановленого
обсягу. На часткову зміну пункту 1
установлено, що з 1 липня 2010 р. орендні
ставки, зазначені у пункті 1,
застосовуються у розмірі 45 відсотків
установленого обсягу для орендарів -
суб'єктів малого підприємництва і 80
відсотків установленого обсягу - для
інших орендарів згідно з Постановою
КМ № 440 від 16.06.2010 року. Для проведення
розрахунків за чинними договорами
оренди державного нерухомого майна, що
укладені до набрання чинності цією
постановою встановлено, що
застосовується орендна ставка,
визначена відповідно до пункту 1 цієї
постанови.

Тобто для державного майна
вищезазначеною постановою з 1 січня 2011
р. були зменшені орендні ставки.

Орендна плата сплачувалась орендарями
відповідно до умов договорів у повному
обсязі, що підтвердив у процесі
судового розгляду позивач та
відповідач, при цьому відповідач у акті
ревізії зазначив лише про так звану
недоплату саме різниці у вигляді
зниження позивачем орендної плати.

Рішення позивача про тимчасове
зменшення орендної плати на 15% не
протирічать вимогам законодавства та
обумовлене умовами договорів між
орендодавцем-позивачем та орендарями.

Тобто, враховуючи сплату орендарями
відповідно до умов договорів у повному
обсязі орендної плати, а також
правомірність зниження позивачем
орендної плати, вимога відповідача про
додаткове стягнення із орендарів
орендної плату у розмірі 92292,87 грн. з
подальшим її перерахуванням на
розрахунковий рахунок товариства та до
бюджету є безпідставною.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету
Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 р.
«Про методику розрахунку і порядок
використання плати за оренду
державного майна» до плати за оренду
індивідуально визначеного майна не
включаються витрати на утримання
орендованого майна та плата за послуги,
які відповідно до укладених угод
зобов'язуються надавати орендарю
державне підприємство, організація,
господарське товариство, на балансі
яких перебуває це майно.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» методика розрахунку, граничні
розміри та порядок використання
орендної плати для об'єктів, що
перебувають у комунальній власності
(зокрема для нерухомого майна),
визначаються органами місцевого
самоврядування. В такій методиці
потрібно передбачити пункт щодо
компенсації орендарем витрат на
утримання орендованого майна.

У разі, коли органи місцевого
самоврядування не розробили своєї
методики для розрахунку плати за
оренду комунального майна, можна
використовувати методику розрахунку
та порядок використання плати за
оренду державного майна, затверджену
постановою Кабміном № 786 від 4 жовтня 1995
р., якщо відповідне рішення про
використання цієї методики прийме
комунальний власник. До того ж орендар
компенсує лише ті реальні витрати
орендодавця, які стосуються
орендованого приміщення.

Ні в законі «Про оренду державного та
комунального майна», ні в жодному
іншому нормативному акті не йдеться
про порядок нарахування та розмір
експлуатаційних витрат на утримання
орендодавцем нежилих приміщень, які
здаються в oренду, а також про умови
компенсації орендарем цих витрат.

Крім того, відповідно до преамбули
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», цей закон
регулює відносини оренди державного
майна, якого позивач на балансі не має.

У п. 11 „Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майн» йдеться про таке:
«витрати на утримання орендованого
майна, зданого одночасно кільком
підприємствам, організаціям,
розподіляються ними залежно від
наявності, кількості, потужності, часу
роботи електроприладів, систем тепло- і
водопостачання, каналізації за
спеціальними рахунками, а в
неподільній частині - пропорційно
розміру займаної загальної площі».
Проте з огляду на зазначений документ
законодавець врегулював у ньому
порядок компенсації спожитих
комунальних послуг та електроенергії,
перелік експлуатаційних витрат не
надається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги на
утримання прибудинкових територій»
суб'єкти підприємницької діяльності,
які використовують нежилі будинки і
приміщення, орендовані ними на
підставі договору, для провадження
цієї діяльності сплачують комунальні
послуги за тарифами, які у
встановленому законодавством порядку
відшкодовують повну вартість їхнього
надання та пропорційну частку витрат
на утримання прибудинкової території.

Тобто, законодавчо встановлено
відшкодування витрат
балансоутримувача.

Судом встановлено, що між позивачем
(балансоутримувачем) та ФОП ОСОБА_4, ТОВ
«Інспекторат Україна», ПП «Металпром»,
ТОВ «Міська служба нерухомості
«Ватікан», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП
ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10, ПП
«Автошкола ОСОБА_11», (орендарями) були
укладені договори відшкодування
витрат балансоутримувача від 01.09.2008р.
за № 52К-09-08, від 01.11.2008р. за № 58К-11-08, від
15.05.2008р. за № 44К-05-08, від 01.06.2008р. за №
45К-06-08, від 01.09.2008р. за № 53К-09-08, від
01.08.2008р. за № 50К-08-08, від 01.06.2008р. за №
46К-06-08, від 01.09.2008р. за № 55К-09-08, від
01.01.2012р. за № 111К-01-12, від 01.04.2008р. за №
42К-04-08, від 01.06.2012р. за № 122К-06-12, від
01.01.2012р. за № 112К-01-12, від 01.01.2010р. за №
83К-01-10, від 01.11.2008р. за № 57К-11-08.

Відповідно до абз. «б» п.п. 2.2.3
зазначених договорів орендарі
зобов'язувались не пізніше 20 числа
поточного місяця вносити плат на
рахунок балансоутримувача будівлі на
відшкодування витрат згідно
виставлених рахунків експлуатаційні
витрати: прибирання місць загального
користування (коридори, туалети),
санітарне обслуговування
прибудинкової території, технічне
обслуговування будівлі.

У подальшому на період фінансової
кризи позивачем було призупинено
виконання абз. «б» п.п. 2.2.3 зазначених
договорів відшкодування витрат
балансоутримувача.

Відповідно до положень ст. 188 ГК України
зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду.

За загальними принципами
господарювання більшість договорів
укладається за вільним волевиявленням
сторін, тому вони є вільні у досягненні
згоди щодо внесення змін до умов
договору та його розірвання.

Тобто, законодавством допускається
внесення змін у договори, а тому
рішення позивача про тимчасове не
нарахування експлуатаційних витрат не
протирічать вимогам законодавства та
обумовлені у мовами договорів між
балансоутримувачем-позивачем та
орендарями.

З огляду на викладене, вимога
відповідача стягнути з орендарів
експлуатаційні витрати у розмірі 260452,90
грн. з подальшим їх перерахуванням на
розрахунковий рахунок товариства та до
бюджету є необґрунтованою.

У ході ревізії відповідачем
встановлено, що позивачем у порушення
вимог ст.ст. 256, 257, 526, 612, 625 ЦК України,
п.п. 1,2 ст. 193, п. 2 ст. 218, ст. 224, п. 1 ст. 229 ГК
України не забезпечено своєчасне
проведення заходів з
претензійно-позовної роботи стосовно
стягнення дебіторської
заборгованості, що призвело до втрат
активів на загальну суму 105406,58 гривень.

Суд зазначає, що претензійно-позовна
робота являє собою комплекс юридичних
дій, спрямованих на упорядкування
господарських відносин, відновлення
порушених майнових і особистих
немайнових прав підприємств,
організацій, установ.

Претензійно-позовна робота має
забезпечувати:

-щонайшвидше відновлення порушених
прав і комерційних інтересів
підприємств на основі суворого
дотримання законності;

-безпосереднє врегулювання
господарських спорів у добровільному
порядку з метою попередження
необґрунтованих і безспірних справ у
господарських судах та інших органах;

-обов'язкове і своєчасне пред'явлення
обґрунтованих претензій (у випадках,
передбачених договором або законом) та
позовів до контрагентів, що порушують
зобов'язання по договорах;

-зниження непродуктивних витрат, що
спричиняються сплатою штрафних
санкцій, як за рахунок підвищення
вимогливості до виконання договірних
зобов'язань перед контрагентами, так і
за рахунок застосування санкцій до
несправних контрагентів і стягнення з
них збитків;

-встановлення суворої розрахункової
дисципліни між підприємствами та
своєчасне стягнення дебіторської
заборгованості з несправних платників
і санкцій за порушення правил
розрахунків.

На підтвердження ведення
претензійно-позовної роботи з метою
відшкодування дебіторської
заборгованості до ревізії позивач
надавав (про ці заходи зазначається у
акті ревізії) докази, зокрема, рішення
господарського суду, докази звернення
із претензіями до боржників та до суду,
проте, суд зауважує на тому, що позивач,
враховуючи свою компетенцію, майновий
стан боржників, те, що стягнення
заборгованості залежить від рішень та
дій також інших осіб та органів
(наприклад, суду), наявність
законодавчо визначених процедур
стягнення заборгованості, вчиняв
станом на час розгляду цієї справи дії
щодо стягнення дебіторської
заборгованості шляхом здійснення
претензійно-позовної роботи.

За таких обставин, висновки
відповідача, які викладені у акті
ревізії від 18.06.2013р. за № 580-51/007 та
рішення начальника Криворізької
об'єднаної державної фінансової
інспекції Бутенко Н.О., яке викладене у
пункті 1 листа-вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 щодо притягнення до
відповідальності винних осіб, у тому
числі шляхом прийняття управлінських
рішень, яке викладене у пункті 3
листа-вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів
експлуатаційних витрат у сумі 260452,90
грн., яке викладене у пункті 4
листа-вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів орендної
плати у сумі 92292,87 грн., яке викладене у
пункті 5 листа-вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 щодо стягнення дебіторської
заборгованості у сумі 105406,58 грн., яке
викладене у пунктах 3,4,5 листа-вимоги
від 30.07.2013р. за № 850-15/2129 щодо стягнення
коштів з осіб, якими допущено
порушення, не відповідає встановленим
по справі обставинам.

З огляду на відсутність порушень не
підлягають притягненню до
відповідальності особи за вказані дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 КАС України при
вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково.

Частиною 2 ст. 162 КАС України
встановлено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову, зокрема, про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення.

Розглядаючи спір по суті, суд дійшов
висновку, що пункти 1, 3, 4, 5 вимоги від
30.07.2013р. за № 850-15/2129 прийняті не
обґрунтовано, тобто без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, не пропорційно,
зокрема, без дотримання необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав та інтересів особи
і цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги щодо
визнання протиправними та скасування
пунктів 1, 3, 4, 5 вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є субєктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Таким чином, відшкодуванню із
Державного бюджету України на користь
ПАТ «Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» підлягають
документально підтверджені судові
витрати у сумі 458,80 гривень.

Керуючись статтями 14, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства
«Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» до Криворізької
об'єднаної державної фінансової
інспекції про визнання протиправним та
скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 1 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо притягнення до відповідальності
винних осіб, у тому числі шляхом
прийняття управлінських рішень.

Визнати протиправними та скасувати
пункт 3 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів
експлуатаційних витрат у сумі 260452,90
гривень.

Визнати протиправними та скасувати
пункт 4 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення з орендарів орендної
плати у сумі 92292,87 гривень.

Визнати протиправними та скасувати
пункт 5 вимоги від 30.07.2013р. за № 850-15/2129
щодо стягнення дебіторської
заборгованості у сумі 105406,58 гривень.

Визнати протиправними та скасувати
пункти 3,4,5 листа-вимоги від 30.07.2013р. за №
850-15/2129 щодо стягнення коштів з осіб,
якими допущено порушення

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
гірничорудного машинобудування з
Дослідним заводом» судові витрати у
сумі 458,80 гривень.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна,
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя О.С. Луніна