Справа № 2а-6390/12/1470
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-6390/12/1470

Категорія: 8 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

суддів -
Шляхтицького О.І.

- Семенюка Г.В.

при секретарі -
Алексєєвої Н.М

за участю представника апелянта
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби -
Чернявського В.О.

представника позивача ФОП ОСОБА_3
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Баштанської міжрайонної
державної податкової інспекції
Миколаївської області Державної
податкової служби на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року по справі за адміністративним
позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 до
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення - рішення від 12.11.2012р. №
,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Баштанської МДПІ
Миколаївської області ДПС від 12.11.12
№.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість, оскільки позивач
правомірно відніс до податкового
кредиту суми ПДВ від здійснення угод з
контрагентами, які відповідач вважає
нікчемними.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкове
повідомлення-рішення Баштанської
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби від 12.11.12
№.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
у зв'язку з чим апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватися перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач є суб'єктом
підприємницької діяльності та
платником податків.

8-12.11.12 відповідачем проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства позивачем, з питань
взаємовідносин з ПП "Агачель" за липень
2012р.

12.11.12 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт
№199/17-, у висновках якого крім
іншого зазначено, що перевіркою
встановлено відсутність поставок
товару, надання послуг (виконання
робіт) ПП "Агачель" за липень 2012р. на
загальну суму ПДВ - 16 660грн. платнику
податків ФОП ОСОБА_3, що свідчить про
укладання угод без мети настання
реальних наслідків. Позивачем порушено
п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1 ст.198, п.201.4,
201.10 ст.201, ПК України, як наслідок
вчинення безтоварних операцій.

На думку відповідача (позиція
викладена в запереченнях) ці порушення
сталися в результаті того, що позивачем
укладено угоду з його контрагентом без
мети настання реальних наслідків. Отже,
зазначені операції, відповідно до ч.1,2
ст.215, ч.1 та 5 ст.203 ЦК України є
нікчемним, і в силу ст.216 ЦК України не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

12.11.12 на підставі даного акту
відповідачем було прийняте податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму 16
660грн. та штрафними санкціями на
суму 8 330грн.

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов до висновку, що
позовні вимоги є обґрунтованими,
доведеними та такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає правильним такий
висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на
наступне: "...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215
і 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання,
що не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи
тягне кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України
за скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину. Такі обставини
можуть бути доведені лише
обвинувальним вироком.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем не надано доказів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та контрагентами правочинів.

Відповідачем не доведено наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2
глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст.216 ЦК України
є безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що позивач уклав з ПП "Агачель"
договір №44 від 06.07.12 відповідно до
якого отримав від постачальника за
накладними від 10.07.12 та 21.07.12 м'ясо
яловичини на суму 99 960грн. в т.ч. ПДВ 16
660грн., Вартість отриманого товару
була сплачена позивачем контрагенту в
готівковій формі. Поставка товару
здійснювалась транспортом за рахунок
продавця. На підтвердження здійснення
цієї операції позивач надав суду
рахунки-фактури, видаткові накладні,
товарно-транспорті накладні та
квитанції до прибуткових касових
ордерів. На вартість прибраного товару
ПП "Агачель" надало позивачу в липні
2012р. податкові накладні, загальна
сума ПДВ за якими склала 16 660грн.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: - назву
документа (форми);- дату і місце
складання; - назву підприємства, від
імені якого складено документ; -
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; - особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів зазначає, що для
підтвердження факту здійснення
господарських операцій законодавство
передбачає не тільки наявність самих
первинних документів, а й наявність
самого факту здійснення господарської
операції.

На підставі наданих позивачем копій
первинних документів позивач довів
суду реальність здійснення
господарської операції з контрагентом,
туму суд вважає, що встановлений факт
здійснення господарської операції.

Колегія суддів зазначає, що у позивача,
як на момент проведення перевірки, так
і під час судового розгляду справи були
в наявності всі податкові накладні та
інші первинні документи (їх копії
наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт поставки товару від
ПП "Агачель" на користь позивача, таким
чином в порядку визначеному вказаними
нормами, позивач правомірно відніс до
податкового кредиту, отриманий ПДВ при
придбані товару у контрагентів.

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Таким чином, колегія суддів вважає
позовні вимоги обґрунтованими,
доведеними та такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Баштанської
міжрайонної державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року по справі за адміністративним
позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 до
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення - рішення від 12.11.2012р. №
, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 27
травня 2014 року.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.
Судді:
Шляхтицький О.І.

Семенюк Г.В.