Справа № 2а-4560/12/1470
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р. Справа № 2а-4560/12/1470

Категорія: 10.3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Романішина В.Л.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28 вересня
2012 року в адміністративній справі за
позовом Миколаївського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного підприємства
«Підгороднянського елеватора» про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2012 року Миколаївське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду з
адміністративним позовом до
приватного підприємства
«Підгороднянського елеватора» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 25411,76 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 680,72 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує
порушенням з боку приватного
підприємства «Підгороднянського
елеватора» вимог ст.ст 19, 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

Відповідач позовні вимоги не визнав.
Надав суду заперечення.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28 вересня
2012 року адміністративний позов
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, Миколаївське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів подало апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права ставить питання
про скасування рішення суду першої
інстанції, з прийняттям нового рішення
про задоволення позову.

Ухвалюючи постанову про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції встановив, що позивачем не
надані докази порушення відповідачем
чинного законодавства щодо виконання
нормативу робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, оскільки підприємство
здійснювало низку необхідних заходів,
спрямованих на виконання покладеного
на нього обов'язку щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом першої інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
розрахунків позивача на підставі даних
звіту ПП «Підгороднянський елеватор»
щодо дотримання вимог статей 19, 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" у 2011
року на підприємстві працевлаштовані 68
осіб, норматив працевлаштування
інвалідів складав 3 особи, фактично на
підприємстві працювало 2 особи. (а.с.7).

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» №
875-ХІІ від 21 березня 1991 року із змінами
та доповненнями підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 19 вказаного
Закону для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб -у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округляється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб,
реєструються у відповідних
відділеннях Фонду соціального захисту
інвалідів за своїм місцезнаходженням і
щороку подають цим відділенням звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року
«Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини
першої статті 218 ГК підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (у редакції до 18
березня 2006 року) працевлаштування
інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань
праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо реалізації інвалідами
права на трудову зайнятість» зазначену
статтю було викладено в іншій редакції,
а статтею 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" доповнено статтею 18-1, за
змістом якої пошук підходящої роботи
для інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи,
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
позивача у 2011 складала 68 осіб,
кількість робочих місць, призначених
для забезпечення працевлаштування
інвалідів - 3 особа. Фактично на
підприємстві працювало 2 інваліда.

Згідно ч.1 ст. 218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 ст. 218 ГК України передбачено,
що учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Судом встановлено, що про наявність
вільних робочих місць та вакантних
посад, на яких може використовуватись
праця інвалідів, відповідач інформував
Первомайський міськрайонний центр
зайнятості, надаючи щомісяця звіти
форми 3-ПН (а.с.22-35).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку що
вимога позивача про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 25411,76 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 680,72 грн. не
відповідає обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини справи,
дав їм належну правову оцінку,
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1ч. 1. ст.198, 200, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 28 вересня
2012 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п`ять днів після
направлення її копій сторонам, які
беруть участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя /підпис/
Єщенко О.В.

суддя /підпис/
Димерлій О.О.

суддя /підпис/
Романішин В.Л.