Справа № 2а-14015/10/0570
Суддя: Бишов М. В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Михайлик А.С.
Суддя-доповідач - Бишов М. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
справа №2а-14015/10/0570
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Бишова М.В.

суддів
Компанієць І.Д., Шальєвої
В.А.

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року по адміністративній справі
№2а-14015/10/0570 за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у Калінінському
районі м. Донецька Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання незаконним
рішення в частині застосування
фінансових санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 звернулася до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Калінінському
районі м. Донецька про визнання
незаконним рішення № від 28 грудня
2009 року про застосування штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 23 268,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначила прийняття
оскаржуваного рішення на підставі акту
перевірки, складеного з порушенням
чинного законодавства. За змістом
викладеного в позові положення пункту
15 статті 11 Закону України «Про державну
податкову службу в Україні» не
передбачено право працівників
податкової служби вимагати від
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи-підприємця проведення
інвентаризації товарно-матеріальних
цінностей, як само й права самостійно
проводити інвентаризацію
товарно-матеріальних цінностей. Крім
цього, позивач в позові зауважила на
складенні акту опису із порушеннями, що
свідчить про неможливість визнання
достовірними викладених в ньому
відомостей. Книга обліку та доходів та
витрат, яку зобов'язані вести суб'єкти
підприємницької діяльності, не
передбачає ведення обліку товарних
запасів, порядок ведення товарних
запасів фізичними особами
підприємцями також чітко не
регламентований законодавством, а тому
позивач вела облік товарних запасів в
особистому блокноті, який працівники
податкової інспекції до перевірки не
вимагали. Посилаючись на дотримання
нею вимог щодо обліку товарних запасів,
позивач просила суд скасувати рішення
№ від 28 грудня 2009 року в частині
застосування штрафних санкцій в сумі 21
028,40 грн.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову ФОП «ОСОБА_2 відмовлено у
повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, позивачем подана
апеляційна скарга, в якій апелянт
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі (а.с.185-187). Обґрунтовуючи
доводи апеляційної скарги, позивач
вказує, що під час розгляду справи суд
першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги позивача
аналогічні доводам позовної заяви.

Позивач та представник
відповідача в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, що підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення, що дає
суду право розглянути справу у
відсутність сторін у порядку
письмового провадження на підставі
ст.197 ч.1 п.2 КАС України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанції встановлено, що Постановою
Донецького окружного
адміністративного суду від 5 серпня 2010
року, залишеною без змін Ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2010
року в задоволенні заявлених позивачем
вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 26 листопада 2013 року постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 5 серпня 2010
року та Ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2010
року скасовано в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання незаконним рішення №
від 28 грудня 2009 року щодо визначення
фінансових санкцій в сумі 21 028,40 грн,
матеріали справи в цій частині
направлені на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В ухвалі від 26 листопада 2013 року Вищий
адміністративний суд України зазначив,
що вирішуючи спір щодо правомірності
застосування до позивача фінансових
санкцій в сумі 21 028,40 грн. суди
вмотивовано зазначили про те, що
відповідно до вимог статті 6, пункту 12
статті 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
громадського харчування та послуг»
фізична особа - суб'єкт підприємницької
діяльності зобов'язаний вести облік
товарних запасів урахуванням
особливостей, встановлених для
суб'єктів малого підприємництва.

Позивач ОСОБА_2 є фізичною
особою-підприємцем, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, з 15 квітня 2003 року як
платник податків перебуває на обліку в
Державній податковій інспекції у
Калінінському районі м. Донецька
(а.с.141).

26 листопада 2009 року представниками
податкової інспекції проведено
перевірку господарської одиниці -
павільйону, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, про що
складений акт (а.с.9-10). За змістом
викладеного в акті в ході перевірки
встановлено порушення позивачем
пунктів 1, 2, 6, 12 статті 3 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових касових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», пункти 1, 2, 3 статті 3, пункт 1
статті 7 Закону України «Про
патентування деяких видів
підприємницької діяльності», а саме:
незберігання книги обліку
розрахункових операцій; порушення
порядку використання торгового
патенту; не проведення розрахункової
операції через реєстратор
розрахункових операцій та невидача
відповідного розрахункового документу
на суму 380 грн; не ведення обліку
товарних запасів за місцем їх
реалізації на суму 10514,2 грн.

28 грудня 2009 року на підставі
зазначеного акту відповідачем
прийнято рішення про застосування
фінансових санкцій № , яким до
позивача застосовані штрафні санкції в
сумі 23 268 грн.

Згідно розрахунку фінансової
санкції за не ведення позивачем обліку
товарних запасів відповідачем на
підставі статті 20 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових касових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» застосовані штрафні санкції в
сумі 21 028,40 грн. (а.с.44).

Правові засади застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг визначені Законом
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових касових
операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг».
Положення зазначеного закону
застосовуються в редакції, що діяла
під час виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» суб'єкти
підприємницької діяльності, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо),
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані вести
у порядку, встановленому
законодавством, облік товарних запасів
на складах та/або за місцем їх
реалізації, здійснювати продаж лише
тих товарів, які відображені в такому
обліку, за винятком продажу товарів
особами, які відповідно до
законодавства оподатковуються за
правилами, що не передбачають ведення
обліку обсягів реалізованих товарів
(наданих послуг).

За порушення цієї вимоги Закону до
суб'єктів підприємницької діяльності,
що здійснюють реалізацію товарів, які
не обліковані у встановленому порядку,
застосовується фінансова санкція у
розмірі подвійної вартості не
облікованих товарів за цінами
реалізації, але не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів громадян
(стаття 20 даного Закону).

Статтею 6 вказаного Закону передбачено,
що облік товарних запасів фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності ведеться у порядку,
визначеному чинним законодавством, а
юридичною особою (її філією,
відділенням, іншим відокремленим
підрозділом) - у порядку, визначеному
відповідним національним положенням
(стандартом) бухгалтерського обліку.
Облік ведеться з урахуванням
особливостей, встановлених для
суб'єктів малого підприємництва.
Обов'язок із ведення обліку товарних
запасів не застосовується до осіб, які
відповідно до законодавства
оподатковуються за правилами, що не
передбачають ведення обліку придбаних
або проданих товарів.

Аналіз наведених вище норм дає
підстави вважати, що обов'язок ведення
обліку товарних запасів не міг бути
покладений на фізичних
осіб-підприємців, які здійснювали
підприємницьку діяльність за
спрощеною системою оподаткування
відповідно до Указу Президента України
від 3 липня 1998 року №727/98 «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (чинного на час
виникнення спірних відносин).

Натомість, фізичні особи-підприємці,
які перебувають на загальній системі
оподаткування, відповідно до вимог
пункту 12 статті 3 та статті 6 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових касових
операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг»
зобов'язані вести облік товарних
запасів у порядку, визначеному чинним
законодавством.

Аналогічної правової позиції що
стосується наявності обов'язку в
суб'єктів господарювання - фізичних
осіб-підприємців, що перебувають на
загальній системі оподаткування вести
облік товарних записів викладено в
постанові Верховного суду України від
11 червня 2013 року по справі №21-147а13.

Згідно наданої відповідачем довідки,
ОСОБА_2 в період з 26 березня 2003 року по
теперішній час перебуває на загальній
системі оподаткування та не є суб'єктом
спрощеного оподаткування, з огляду на
що позивач зобов'язана вести облік
товарних запасів у відповідності до
вимог Закону України "Про застосування
реєстраторів розрахункових касових
операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг".

Пунктом 17 Порядку провадження
торговельної діяльності та правил
торговельного обслуговування на ринку
споживчих товарів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 833 від 15 червня 2006 року заборонено
продаж товарів, що надійшли без
документів, передбачених
законодавством.

Оскільки законодавством чітко не
передбачений порядок ведення обліку
товарних запасів на складах чи місцем
реалізації, при встановленні факту
ведення позивачем обліку товарних
записів суд першої інстанції вірно
виходив з того, що ведення такого
обліку передбачає наявність
сукупності відомостей про придбання та
продаж товарно-матеріальних цінностей,
який ведеться на підставі документів
первинного бухгалтерського обліку,
складенням яких оформлюються
відповідні операції з купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей.

До документів, які є підставою
оприбуткування товару відносяться
накладні, податкові накладні,
товарно-транспортні накладні, товарні
звіти про рух товарно-матеріальних
цінностей, звіти про реалізацію. На
підставі зазначених документів товар
оприбутковується, відомості про нього
вносяться до зведених облікових
бухгалтерських реєстрів.

Дослідивши наданий позивачем блокнот
та оцінивши його за внутрішнім
переконанням, суд першої інстанції
правомірно вважав, що зазначений
блокнот не є належним доказом ведення
позивачем обліку товарних запасів,
оскільки наведений блокнот містить в
собі лише перелік найменувань товарних
позицій на певну дату, посилання на
первинні документи щодо їх придбання,
реалізації в ньому відсутні. Будь-яких
інших документів, які б посвідчували
достовірність записів у наданому
позивачем блокноті позивачем не
надано.

Наведене свідчить про відсутність в
позивача належних доказів ведення
належним чином обліку товарів, що
реалізовувались.

Колегія суддів вважає неспроможними
посилання позивача на порушення
відповідачем порядку проведення
перевірки, що призвело до
безпідставного застосування штрафних
санкцій, оскільки недотримання
податковим органом певних вимог
законодавства при проведенні
перевірки не є безумовною підставою
для визнання недійсним рішення про
застосування штрафних санкцій. Рішення
податкового органу не може бути
визнано недійсним з підстав
незаконності проведення перевірки у
разі встановлення допущення суб'єктом
господарювання встановлених
законодавством правил ведення
господарської діяльності, зокрема,
правил здійснення торгівлі та
правильність застосування до такого
суб'єкта штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно додатків до акту перевірки в
реалізації у павільйоні позивача
знаходились товарно-матеріальні
цінності вартістю 10514,20 грн (а.с.24, 25), з
огляду на що, із врахуванням висновків
суду про підтвердження наявними в
матеріалах справи документами
порушення позивачем правил ведення
обліку товарів в реалізації, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність застосування податковою
інспекцією штрафних санкцій у розмірі
21028,40 грн. (10514,2х2) за порушення вимог
пункту 12 статті 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову. Доводи апеляційної
скарги позивача не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження,
колегія суду не встановила таких
порушень судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи по суті, які були
предметом розгляду і заявлені в суді
першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду першої інстанції є
обґрунтованим, прийняте на підставі
з'ясованих та встановлених обставинах
справи, які підтверджуються доказами,
та ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.2, 11, 159, 160, 167, 184, 195, 1951, 196-198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року по адміністративній справі
№2а-14015/10/0570 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року по адміністративній справі
№2а-14015/10/0570 - залишити без змін.

Ухвала суду за наслідками
розгляду у письмовому провадженні
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копій особам, які
беруть участь у справі, і може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Колегія суддів
М.В. Бишов

І.Д. Компанієць

В.А. Шальєва