Справа № 297/726/14-а
Суддя: Гецко Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 297/726/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в особі
головуючого Гецко Ю. Ю. при секретарі
Ердевдій І. С., за участю представника
позивача - ОСОБА_1, представника
Берегівського міського голови -
Шалапаюк В. Л., розглянувши
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Берегівської міської ради
Закарпатської області, Берегівського
міського голови про визнання
протиправним і скасування рішення
Берегівської міської ради,
розпорядження Берегівського міського
голови про звільнення з роботи і про
поновлення на роботі, -

встановив:

ОСОБА_4 звернувся із адміністративним
позовом до Берегівської міської ради
Закарпатської області, Берегівського
міського голови про визнання
протиправним і скасування рішення
Берегівської міської ради,
розпорядження Берегівського міського
голови про звільнення з роботи і про
поновлення на роботі. В своєму позові
просив суд скасувати як протиправне і
незаконне рішення № 1638 позачергової 30
сесії (друге засідання) Берегівської
міської ради VI скликання від 24.02.2014 року
в частині звільнення заступника голови
Берегівської міської ради ОСОБА_4 з
посади та розпорядження Берегівського
міського голови № 9-К від 24.02.2014 року про
звільнення ОСОБА_4 з посади заступника
Берегівського міського голови.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
24.02.2014 року ним була подана заява
Берегівському міському голові про
звільнення його посади заступника
міського голови з питань діяльності
виконавчих органів за згодою сторін.
24.02.2014 року відбулася позачергова сесія
Берегівської міської ради, на якій його
заява була внесена на розгляд
Берегівським міським головою, було
проголосована і повністю задоволена.
Вважає, що оскільки заяву він написав
під тиском, а питання про звільнення
було розглянуто з порушенням вимог
чинного законодавства, він звільнений
незаконно і підлягає поновленню на
роботі.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити з підстав наведених у
заяві про зміну підстав позову.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в
судовому засіданні пояснив, що
відповідачами грубо порушено вимоги
чинного законодавства України та
Регламент Берегівської міської ради.
Зазначив, що Берегівський міський
голова Бабяк З. А. не мав права виносити
на розгляд депутатського корпусу заяву
позивача, оскільки вона не пройшла
процедуру, необхідну для її розгляду.

Представник відповідача Берегівського
міського голови за довіреністю
Шалапаюк В.Л. в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та пояснив, що
оскільки позивачем власноручно було
написано заяву про звільнення з посади
і жодних доказів тиску на нього ним не
представлено, просить у задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представника
відповідача та вивчивши матеріали
справи, суд приходить до наступного.

На другому засіданні позачергової 30
сесії Берегівської міської ради
Закарпатської області VІ скликання
24.02.2014 року у порядку денному було
розглянуто питання, «Про звільнення
заступника Берегівського міського
голови ОСОБА_4».

За наслідками розгляду зазначеного
питання сесією міської ради на
підставі Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" та Закону
України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» прийнято
рішення N 1638 «Про звільнення ОСОБА_4 з
посади заступника міського голови
Берегівської міської ради».

Відповідно до частини першої статті 2
ЗУ «Про службу в органах місцевого
самоврядування» посадовою особою
місцевого самоврядування є особа, яка
працює в органах місцевого
самоврядування, має відповідні
посадові повноваження щодо здійснення
організаційно-розпорядчих та
консультативно-дорадчих функцій і
отримує заробітну плату за рахунок
місцевого бюджету.

Частиною першою статті 7 Закону України
«Про службу в органах місцевого
самоврядування» визначено, що правовий
статус посадових осіб місцевого
самоврядування визначається
Конституцією України, законами України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», «Про статус депутатів
місцевих рад», «Про вибори депутатів
місцевих рад та сільських, селищних,
міських голів», цим та іншими законами
України.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначає Закон України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», а безпосереднє регулювання
роботи органу місцевого
самоврядування - регламент відповідної
сільської, селищної, міської ради.

Так, згідно з частинами 13, 14 статті 46
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», порядок
проведення першої сесії ради, порядок
обрання голови та заступника
(заступників) голови районної у місті,
районної, обласної ради, секретаря
сільської, селищної, міської ради,
скликання чергової та позачергової
сесії ради, призначення пленарних
засідань ради, підготовки і розгляду
питань на пленарних засіданнях,
прийняття рішень ради про затвердження
порядку денного сесії та з інших
процедурних питань, а також порядок
роботи сесії визначаються регламентом
ради, який затверджується не пізніш як
на другій сесії відповідної ради.

За змістом частин першої, третьої
статті 51 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» виконавчим
органом сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради є виконавчий комітет ради, який
утворюється відповідною радою на строк
її повноважень. Виконавчий комітет
ради утворюється у складі відповідно
сільського, селищного, міського голови,
районної у місті ради - голови
відповідної ради, заступника
(заступників) сільського, селищного,
міського голови, голови районної у
місті ради, керуючого справами
(секретаря) виконавчого комітету, а
також керівників відділів, управлінь
та інших виконавчих органів ради, інших
осіб.

Виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішується питання утворення
виконавчого комітету ради, визначення
його чисельності, затвердження
персонального складу; внесення змін до
складу виконавчого комітету та його
розпуск (п. 3 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини першої статті 46
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» сільська,
селищна, міська, районна у місті (у разі
її створення), районна, обласна рада
проводить свою роботу сесійно. Сесія
складається з пленарних засідань ради,
а також засідань постійних комісій
ради.

Положення аналогічного змісту містить
і стаття 11 Регламенту міської ради.

За правилами частини першої статті 31
Регламенту міської ради міська рада в
межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
На пленарних засіданнях міської ради
приймаються рішення з питань,
включених до порядку денного сесії
міської ради та рішення з процедурних
питань. Рішення з процедурних питань
приймаються міською радою та
фіксуються в протоколі пленарного
засідання.

Згідно зі статтею 38 Регламенту міської
ради порядок денний - це перелік питань,
сформований міським головою в порядку,
передбаченому цим Регламентом, що
виноситься на розгляд сесії міської
ради. Порядок денний сесії міської ради
затверджується міською радою на кожній
сесії міської ради.

У пункті 8 частини четвертої статті 42
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» зазначено,
що сільський, селищний, міський голова
скликає сесії ради, вносить пропозиції
та формує порядок денний сесій ради і
головує на пленарних засіданнях ради.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного
рішення не було дотримано вимоги
Закону України «Про доступ до
публічної інформації».

Так, відповідно до частини третьої
статті 15 названого Закону проекти
нормативно-правових актів, рішень
органів місцевого самоврядування,
розроблені відповідними
розпорядниками, оприлюднюються ними не
пізніш як за 20 робочих днів до дати їх
розгляду з метою прийняття.

Комітет з питань свободи слова та
інформації Верховної Ради України в
пункті 2 листа від 01 вересня 2011 року №
04-33/19-330 «Про роз'яснення деяких норм
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» вказав, що
рішення про обрання секретаря ради,
затвердження на посаду заступників
сільського, селищного, міського голови
та звільнення їх з посад слід приймати
відповідно до Закон України «Про
місцеве самоврядування в Україні» з
урахуванням вимог статті 15 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» щодо оприлюднення проекту
рішення за 20 днів до розгляду.

Право громадян на працю забезпечується
державою, а трудовий договір може бути
розірваний лише з підстав і в порядку,
передбаченому трудовим
законодавством.

Перелік підстав припинення трудового
договору визначений статтею 36 Кодексу
законів про працю України.

Крім загальних підстав, передбачених
КЗпП України, служба в органах
місцевого самоврядування припиняється
на підставі і в порядку, визначених
Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Законом
України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» та іншими
законами України (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про
службу в органах місцевого
самоврядування»).

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 36 КЗпП України однією із підстав
припинення трудового договору є угода
сторін.

Тобто при згоді власника або
уповноваженого ним органом
задовольнити прохання працівника про
його звільнення до закінчення строку
попередження трудовий договір може
бути припинений за угодою сторін.

Водночас слід зазначити, що
законодавством не встановлено
відповідного порядку чи строків
припинення трудового договору за
угодою сторін, у зв'язку з чим вони
визначаються працівником і власником
або уповноваженим ним органом у
кожному конкретному випадку.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 8 постанови від 06 листопада 1992
року № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» роз'яснив, що в разі
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП
України (за угодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Сама по собі згода власника
або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за пунктом 1 статті 36
КЗпП України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника
(стаття 38 КЗпП України).

У пункті 18 вищевказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові. Суд не в праві
визнати звільнення правильним,
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення.

Посилання представника Берегівського
міського голови - Шалапаюк В. Л. щодо
того, що позивач сам добровільно
написав заяву про звільнення з
займаної посади, суд вважає такими, що
не відповідають дійсності виходячи з
наступного.

Працівник не може бути звільнений за
пунктом 1 статті 36 КЗпП України за
угодою сторін, якщо одна зі сторін не
дає згоди на припинення трудового
договору за цим пунктом або не було
досягнуто домовленості про дату
звільнення. У цьому випадку трудовий
договір може бути розірваний з
ініціативи працівника або власника чи
уповноваженого ним органу з інших
підстав, передбачених КЗпП України, та
з додержанням відповідно до
встановлених для таких підстав
звільнення вимог закону, наприклад
статей 38 - 44 КЗпП України.

Отже, визначення дати звільнення за
угодою сторін є обов'язковою умовою
такого звільнення. Окрім того,
предметом доказування у даному випадку
є встановлення свідомого
волевиявлення працівника щодо
звільнення з підстав, передбачених
пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП
України.

Таким чином, виходячи з усього
вищенаведеного, якщо працівник подає
письмову заяву про припинення
трудового договору на підставі пункту 1
частини першої статті 36 КЗпП України,
то в ній мають бути зазначені прохання
звільнити його за угодою сторін і дата
звільнення.

Основоположною відмінністю між
звільненням за угодою (або ж згодою)
сторін та звільненням з ініціативи
працівника є вираження бажання обох
сторін одночасно у випадку угоди
сторін та, відповідно, наявність
бажання лише працівника у випадку
припинення трудових відносин за його
ініціативою. Тобто звільнення за
угодою сторін передбачає, що
роботодавцем та найманим працівником
досягнуто спільної згоди щодо
припинення трудового договору у
визначений строк. В свою чергу,
звільнення з ініціативи працівника не
передбачає обов'язкової наявності
згоди роботодавця на таке звільнення,
оскільки в даному випадку працівник
реалізовує своє право, передбачене
трудовим законодавством, а
роботодавець вимушений погодитись зі
звільненням працівника незалежно від
свого бажання. З цієї відмінності таких
двох підстав припинення трудових
відносин власне і випливають усі
особливості, притаманні кожній з них
при подальшому практичному
застосуванні.

Таким чином, припинення трудового
договору за угодою сторін
відрізняється від розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника тим, що в першому випадку
необхідне взаємне волевиявлення
сторін, спрямоване на закінчення
трудових правовідносин.

Отже, основними умовами угоди про
припинення трудового договору за
пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП
України щодо яких сторони трудового
договору повинні дійти згоди, є
підстава припинення угоди сторін та
строк, з якого договір припиняється.

Також судом встановлено, що відповідач
звільнив позивача за угодою сторін
відповідно до пункту 1 частини першої
статті 36 КЗпП України. Однак такої
угоди між позивачем та відповідачем не
було. Це підтверджується, зокрема, тим,
що в поданій позивачем заяві про
звільнення не зазначено дату, з якої
він проситьйого звільнити. Дату
звільнення - « 24 лютого 2014 року» було
визначено в односторонньому порядку
резолюцією Берегівського міського
голови Бабяка З. А. Тобто, однією із
сторін, а саме позивачем, не
обговорювалась угода про звільнення.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що
держава гарантує працездатним
громадянам, які постійно проживають на
території України, правовий захист від
незаконного звільнення.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що у справах, в яких
оспорюється незаконне звільнення, саме
роботодавець повинен довести, що
звільнення відбулося без порушення
законодавства про працю.

Аналогічної думки дотримується і
Верховний Суд України в ухвалі від 20
квітня 2011 року в справі № 6-25084св10.

Отже, виходячи з усього вищенаведеного,
суд констатує, що Берегівська міська
рада вправі приймати рішення лише з
питань, включених до порядку денного
поточної сесії ради, який сформований
міським головою та затверджений
міською радою у порядку, передбаченому
Регламентом міської ради, за
виключенням процедурних питань.

Проте, як вбачається з протоколу
другого засідання позачергової
тридцятої сесії Берегівської міської
ради Закарпатської області VI скликання
від 24 лютого 2014 року вбачається, що
оскаржуване Рішення не було включене
до порядку денного зазначеного
пленарного засідання, що
унеможливлювало його розгляд.

Крім цього проект оскаржуваного
Рішення не пройшов обов'язкову
процедуру попереднього розгляду,
передбачену статтями 33 - 35 Регламенту
міської ради. Зокрема, в порушення
вимог частини першої статті 33
Регламенту міської ради проект Рішення
не було подано на реєстрацію до відділу
організаційної роботи та внутрішньої
політики Берегівської міської ради;
частин першої, третьої, четвертої
статті 34, частини другої статті 35
Регламенту міської ради - проект
Рішення не було направлено для
вивчення до відділу правового та
господарського забезпечення міської
ради, яким, відповідно, такий не був
завізований, та до профільної
постійної комісії міської ради
(постійної комісії Берегівської
міської ради з питань законності,
правопорядку, регламенту та
депутатської етики), яким, відповідно,
не був підготовлений висновок щодо
нього.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, та що було встановлено в
судовому засіданні відповідачем при
прийнятті оскаржуваного Рішення не
були дотримані вимоги статті 15 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» щодо опублікування його
проекту за 20 робочих днів до дати його
розгляду Берегівською міською радою.

Враховуючи все вищевикладене, суд
приходить до висновку, що Берегівський
міський голова не мав законних прав
вносити пропозицію про розгляд радою
проекту оскаржуваного Рішення, як
такий, що не був включений до порядку
денного позачергової тридцятої сесії
Берегівської міської ради
Закарпатської області VI скликання,
який був затверджений цією радою, та
який не був опублікований у
встановленому законом порядку та
строки.

Крім цього слід відмітити, що в
оскаржуваному Рішенні не вказано на
підставі якого нормативно-правового
акту та якої саме його норми вирішено
звільнити позивача із займаної посади,
що являється грубим порушенням та
беззаперечно свідчить про
незаконність та необґрунтованість
прийнятого Рішення.

Виходячи з наведеного, видане
Берегівським міським головою
Розпорядження на виконання
оскаржуваного Рішення також не може
вважатися законним, а отже так само
підлягає скасуванню.

Подана позивачем заява про звільнення
його з займаної посади за угодою сторін
не містить волевиявлення (пропозиції)
позивача на визначення строку, з якого
трудовий договір пропонується
розірвати. Резолюція Берегівського
міського голови, що знаходиться на
вказаній заяві, також не містить ні
пропозиції, ні погодження строку, з
якого трудовий договір може бути
розірвано.

За вказаних вище обставин, можна дійти
висновку, що сторонами спору не було
досягнуто згоди щодо припинення
трудового договору та не узгоджено
дату звільнення в день подання
позивачем відповідної заяви.
Відсутність узгодження дати
звільнення позбавляло права
відповідача на звільнення позивача на
підставі пункту 1 частини першої статті
36 КЗпП України.

Відповідно до вимог частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 9, 17, 18, 71, 87, 94, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

постановив:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення позачергової (друге засідання)
30-ї сесії 6-го скликання Берегівської
міської ради від 24.02.2014 року № 1638 в
частині звільнення заступника голови
Берегівської міської ради ОСОБА_4 з
займаної посади.

Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Берегівського міського
голови № 9-К від 24.02.2014 року про
звільнення ОСОБА_4 з посади заступника
міського голови.

Поновити ОСОБА_4 на посаді заступника
Берегівського міського голови з питань
діяльності виконавчих органів з 24.02.2014
року.

Рішення суду в частині поновлення на
посаді підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення пятиденного строку з
моменту отримання субєктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Гецко Ю. Ю.