Справа № 807/909/14
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2014 року м. Ужгород№ 807/909/14

Колегія суддів Закарпатського
окружного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді Дору Ю.Ю.,

суддів: Іванчулинця Д.В., Маєцької Н.Д.,

при секретарі Пирожук Н.П.,

за участю:

перекладача: ОСОБА_1,

позивача: ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_4,

відповідача: Державної міграційної
служби України - представник Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2
звернувся до Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної міграційної служби
України про визнання протиправним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 12.03.2014
року №92-14 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
25.03.2014 року в Головному управлінні
міграційної служби в Закарпатській
області позивачем було отримано
повідомлення № 26 від 24.03.2014 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту (а.с.8).
Повідомлення винесене на підставі
рішення Державної міграційної служби
України №92-14 від « 12» березня 2014 року
(а.с.29), яким ОСОБА_2 було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з яким
позивач не погоджується, вважаючи, що
жодних законних підстав такої відмови
не було та повідомлення вважає
некоректним і таким, що порушують права
позивача. Посилаючись у своїх вимогах
на ст. 3 Європейської Конвенції « Про
захист прав людини та основних свобод»
від 04.11.1950 року, де зазначено: «нікого не
може бути піддано катуванню або
нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.
Просить визнати незаконним та
скасувати рішення №678-13 від 17.12.2013 року
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі та просили такі
задоволити з підстав наведених у
позовній заяві та наданих суду
письмових пояснень(а.с.49-57).

Представник відповідача заперечив
проти задоволення позовних вимог з
підстав наведених у письмових
запереченнях(а.с.21-25).

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Так, за результатами вивчення
матеріалів справи, та як вбачається з
протоколу співбесіди від 06.12.2013 року
(а.с.41-46), ОСОБА_2 повідомив про те, що він
народився ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином
Афганістану, останнім місцем його
проживання є АДРЕСА_1. У протоколі
позивач зазначив, що в країні
громадянської належності залишилася
мити ОСОБА_10, 60 років та брат ОСОБА_11, 36
років. З даного протоколу вбачається,
що останній закінчив 12 класів ліцею
«Саїдан Насрі» та академію МВС (Кабул),
а також був слухачем трьохмісячних
курсів для оперативних працівників,
які проводили американські, німецькі,
афганські тренера на базі «Марказі
Тарбіяві» поліції в Кабулі. Позивач,
25.03.2013 року на підставі паспорту та
туристичної візи з м. Кабул авіа
сполученням прибув до м. Делі(Індія), де
три дні проживав у готелі очікуючи
відкриття візи до України. Звідти
повітряним транспортом прибув до
України. До звернення за захистом в
Україні на території Закарпатської
області, певний проміжок часу проживав
у Києві та Одесі. Позивач у при
проведенні співбесіди вказав, що в
Одесі віддав документи посереднику,
який мав допомоги з продовженням
терміну перебування та реєстрацією.
Однак, невдовзі посередник з грошима та
документами зник. За час перебування у
містах Києві та Одесі до органів
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
звертався. Отже, слід зауважити, що
перебуваючи в третій безпечній країні,
позивач за захистом не звертався.

В обґрунтування причин виїзду з
Афганістану позивач посилався на те, що
там працював в поліції, Міністерства
внутрішніх справ, в секретному відділі
№444, провінція Гельменд. В березні 2012
року Позивач приймав участь у
затриманні групи терористів у вказаній
провінції. Дану операцію він не
очолював, однак приймав активну участь
у зборі інформації про діяльність цієї
злочинної групи. Після успішного
затримання чотирьох терористів їх було
доставлено в Кабул, де відбувся суд в
результаті якого останніх було
засуджено до довічного ув'язнення. В
червні позивач отримав першу погрозу
по телефону, якою просили щоб останній
втрутився в судовий процес, з метою
зміни вироку, оскільки таким відомо, що
збором всієї інформації про їх
діяльності займався саме позивач.
Окрім того, в жовтні 2012 року в позивача,
перебуваючи по оперативній роботі в
провінції Логар, селі Пол Алам почали
стріляти, однак не влучили. Після чого
через три дні йому знову
зателефонували з невідомого номеру і
повідомили, що то було легке
попередження. На що позивач
запропонував зустрітися, однак люди, що
зателефонували позивачу заявили, що
така зустріч можлива, тільки не в
Афганістані, а в Карачі(Пакистан).,
після чого позивач нічого не відповів і
поклав слухавку. Після всього, позивач,
порадившись із мамою вирішив поїхати в
єдину можливу для нього країну-Україну.
Продавши машину позивач так і вчинив.
Позивач стверджує, що побоюється, що в
разі повернення у Афганістан в нього
виникнуть проблеми не тільки з
терористами, але і з державним
органами, оскільки останній покинув
роботу нікому нічого не сказавши.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Рішенням Державної міграційної служби
у України від 12.03.2014 року за № 92-14
відповідно до ст. 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.29), та
згідно висновку Державної міграційної
служби України Головного управління
Державної міграційної служби України в
Закарпатській області від 11.02.2014 року
за № 2013UZ0081 позивачеві повідомлено про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.30-37).

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН у справах
біженців особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити
твердження і достовірність переконань
заявника.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи,
громадянин Афганістану ОСОБА_2 не навів
будь-якої аргументації свого
побоювання у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам п.1 та 13 ч.1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Згідно преамбули Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними
змінами та доповненнями, далі - Закон
3671) - цей Закон визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначено у висновку Державної
міграційної служби України Головного
управління Державної міграційної
служби України в Закарпатській області
від 11.02.2014 року за № 2013UZ0081 Особливу
увагу слід звернути на те, що
перебуваючи в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту заявник незаконно
перетнув державний кордон України зі
Словацькою Республікою.

Згідно листа Чопського прикордонного
загону від 24 грудня 2013 року №29/1319
(стор.56 особової справи), 22 грудня 2013
року на територію України
представниками Словацької Республіки
було передано 1 особу, яка здійснила
незаконний перетин державного кордону
без документів, що посвідчують особу,
яка назвалася громадянином
Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто
намагався видати себе за іншу особу.

Під час співбесіди 31.01.2014 року (стор.68
особової справи) заявник пояснив, що
хотів поїхати до Німеччини, де
проживають його друзі та родичі.

У контексті вищенаведеного заявник був
ознайомлений під особистий підпис з
протоколом ознайомлення з прийняттям
рішення за заявою, правами і
обов'язками особи, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту згідно
якого зобов'язаний:

• відбути до визначеного місця
тимчасового проживання у разі
одержання направлення органу
міграційної служби;

• проходити медичне обстеження на
вимогу органів міграційної служби
(інформацію про проходження медичного
огляду не надано);

• з'являтися до відповідного
органу міграційної служби у визначений
ним строк;

• повідомляти органу міграційної
служби, до якого було подано заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, про свої
поїздки за межі
адміністративно-територіальної
одиниці України, на яку поширюються
повноваження цього органу, чим порушив
вимоги ч.2 ст.13 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на викладене було доягнуто
висновку, що заявник не розглядає
Україну як країну для отримання
статусу біженця або додаткового
захисту та в даному випадку заявника
було віднесено до категорії осіб, які
використовують територію України як
транзит на своєму шляху до Євросоюзу.

Зважаючи на значну нестабільність
ситуації в Афганістані необхідно
зазначити, що згідно з п.164, А, гл. V
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженців особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Таким чином, суд позивач не навів
жодної аргументації своїм побоюванням
у разі повернення на батьківщину, які б
ґрунтувалися на реальних подіях, або
інших доказів того, що ці побоювання є
обґрунтованими, тобто вони не
відповідають вимогам п. 1 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з матеріалів
адміністративної справи, з пояснень
самого позивача твердження про те, що
він отримував погрози і вимоги
примусового втручання в судовий
процес, підпадав під обстріл не
вважаються правдоподібними. Позивач не
надав жодного підтвердження того, що
такий являється працівником поліції.

Будь-яких доказів того, що до позивача у
країні свого походження буде
застосовано смертну кару, тортури,
нелюдське, або таке, що принижує
гідність поводження чи покарання в
процесі розгляду справи судом не
здобуто.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно п. 4 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення
про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно п. 7 ст. 8 Закону № 3671-VI у разі
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

Таким чином з огляду на обставини
встановлені в процесі розгляду справи,
суд приходить до переконання, що
відповідачем в процесі розгляду заяви
позивача дотримано вищенаведених норм
законодавства, останній діяв в межах
наданих йому повноважень та у спосіб
передбачений законом, відтак позовні
вимоги є необґрунтованими та в їх
задоволенні слід відмовити.

П О С Т А Н О В И В:

1.У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту -
відмовити повністю.

2.Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Головуючий суддя Судді:Ю.Ю. Дору
Іванчулинець Д.В. Маєцька Н.Д.