Справа № 2а-13745/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/32568/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

за участю секретаря судового
засідання: Горголь І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року

у справі № 2а-13745/09/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техносплюс»

до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києва,

за участю Прокуратури Солом'янського
району м. Києва

про визнання недійсними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техносплюс» (далі -
ТОВ «Техносплюс»; позивач)
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києва (далі -
ДПІ у Солом'янському районі м.
Києва; відповідач), в якому, з
урахуванням уточнення позовних вимог,
просило визнати недійсними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення № /0 від 06
серпня 2009 року, № /0 від 06 серпня 2009
року, № /1 від 08 жовтня 2009
року, № /1 від 08 жовтня 2009 року, №
/1 від 08 жовтня 2009 року, №
/2 від 25 грудня 2009 року, № /2
від 25 грудня 2009 року, № /2
від 25 грудня 2009 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
жовтня 2010 року в задоволенні
позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано нікчемністю договору
поставки № 30/09/08-1 від 30
вересня 2008 року, укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Оптова компанія
«Ресурси» та позивачем, що виключає
можливість формування ТОВ
«Техносплюс» даних податкового обліку
за таким правочином.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня
2011 року апеляційну скаргу ТОВ
«Техносплюс» задоволено. Постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 20 жовтня 2010 року скасовано.
Адміністративний позов задоволено.
Визнано недійсними та скасовано
податкові повідомлення-рішення №
/0 від 06 серпня 2009 року, № /0
від 06 серпня 2009 року, № /1
від 08 жовтня 2009 року, № /1 від 08
жовтня 2009 року, № /1 від 08
жовтня 2009 року, № /2 від 25 грудня 2009
року, № /2 від 25 грудня 2009
року, № /2 від 25 грудня 2009 року.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням у справі, відповідач оскаржив
його в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
ставиться питання про скасування
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року та прийняття нового рішення про
залишення в силі постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
жовтня 2010 року.

Перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки
обставин справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено документальну невиїзну
перевірку ТОВ «Техносплюс» з питань
правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість та податку на прибуток при
взаємовідносинах з ТОВ «Оптова
компанія «Ресурси» за жовтень 2008 року,
за результатами якої складено акт №
9082/23-11/20771828 від 29 липня 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 06 серпня 2009 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 2 238 438,00 грн. (1 721
875,00 грн. - основний платіж, 516 563,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції), та
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 06 серпня 2009 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 1 411 563,00 грн. (941 042,00
грн. - основний платіж, 470
521,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За результатами
адміністративного оскарження, скарги
позивача залишено без задоволення, а
також прийнято податкові
повідомлення-рішення № /1 від
08 жовтня 2009 року, № /1 від 08
жовтня 2009 року, № /2 від 25
грудня 2009 року, № /2 від 25 грудня
2009 року.

Крім того, додатково прийнято
податкові повідомлення-рішення №
/1 від 08 жовтня 2009 року та № /2
від 25 грудня 2009 року про визначення ТОВ
«Техносплюс» суми податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 860 937,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України від 28 грудня 1994
року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР),
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року №
168/97-ВР «Про податок на додану вартість»
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним
віднесенням до складу валових витрат
та податкового кредиту з податку на
додану вартість сум, сформованих при
здійсненні господарських операцій з
придбання товарно-матеріальних
цінностей у ТОВ «Оптова компанія
«Ресурси», з підстав безтоварності
проведених операцій та, як наслідок,
нікчемності договору поставки № 30/09/08-1
від 30 вересня 2008 року, укладеного між
вказаним суб'єктом господарювання та
ТОВ «Техносплюс».

Зазначений висновок контролюючим
органом зроблено з огляду на пояснення
засновника та керівника ТОВ «Оптова
компанія «Ресурси» ОСОБА_3 щодо його
непричетності до
фінансово-господарської діяльності
вказаного підприємства, а також
висновок спеціаліста
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру з
обслуговування лінійного управління
на Південно-Західній залізниці при
Управлінні Міністерства внутрішніх
справ України на залізничному
транспорті № 28 від 30 травня 2009 року,
відповідно до якого підписи на
спірному договорі, додатку до нього,
податкових накладних та податкових
деклараціях виконано не ОСОБА_3, а іншою
особою, що, на переконання ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва,
обумовлює неможливість прийняття до
уваги первинних документів, складених
вказаним постачальником, як таких, що
підтверджують правомірність
формування позивачем даних
податкового обліку.

Задовольняючи адміністративний
позов, суд апеляційної інстанції
виходив з наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
визначено, що валовими витратами
виробництва та обігу є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону № 334/94-ВР до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР передбачено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. Водночас
певні недоліки первинних документів та
податкових накладних, зокрема, їх
підписання невстановленою особою, є
свідченням недобросовісності
постачальника та, у разі підтвердження
дійсного виконання відповідних
господарських операцій, не можуть
слугувати підставою для притягнення
платника податків-покупця до
відповідальності.

В свою чергу, як з'ясовано судом
апеляційної інстанції та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання господарських операцій з
придбання позивачем товарів у ТОВ
«Оптова компанія «Ресурси»
засвідчується специфікацією,
податковими накладними, банківськими
виписками.

При цьому слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податків від іншої
особи.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування ним
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість.

Разом з тим, як встановлено
Київським апеляційним
адміністративним судом, ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва не
надано належних та допустимих доказів,
які підтверджували б відсутність
фактичного виконання господарських
операцій за спірним договором,
узгодженість дій позивача з
контрагентом з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаність з такими діями
постачальника.

Більш того, дійсність спірного
договору встановлено рішенням
Господарського суду м. Києва від 14
грудня 2009 року у справі № 6/701. В
указаному рішенні, зокрема, зазначено,
що договір № 30/09/08-1 від 30 вересня 2008
року від імені ТОВ «Оптова компанія
«Ресурси» та специфікацію до нього
підписано Поплавським Вадимом
Яновичем, який мав право вчиняти
юридичні дії від імені контрагента
позивача, у тому числі підписувати
договори.

Частиною 1 статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, за змістом частини 1 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України учасники адміністративного
процесу звільнені від надання доказів
на підтвердження обставин, які
встановлені судом при розгляді іншої
адміністративної, цивільної чи
господарської справи.

Водночас передбачене вказаною
процесуальною нормою звільнення від
доказування не має абсолютного
характеру і не може сприйматись судом
як неможливість спростування під час
судового розгляду обставин, які
зазначені в іншому судовому рішенні.

Проте, для спростування
преюдиційних обставин, встановлених
частиною 1 статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, учасник адміністративного
процесу, який ці обставини заперечує,
повинен подати суду належні та
допустимі докази.

Однак, відповідачем на
підтвердження своєї правової позиції
щодо нікчемності спірного правочину
належних та допустимих доказів не
надано.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року такою, що прийнята
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 травня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3 розділу
IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.