Справа № 826/4851/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2014 року письмове
провадження № 826/4851/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів :
головуючого судді Арсірія Р.О., суддів
Клименчук Н.М., Погрібніченка І.М.
вирішив адміністративну справу

За позовомМіністерства фінансів
України до Державної виконавчої служби
України провизнання виконавчого
документа таким, що не підлягає
виконанню та скасування подання

Міністерства фінансів України (далі -
позивач) звернулося до суду з позовом
до Державної виконавчої служби України
(далі - відповідач), у якому просив
визнати таким, що не підлягає виконанню
виконавчий лист Господарського суду
міста Києва від 03.08.2006 № 14/368-а2006 та
скасувати подання Державної
виконавчої служби України від 27.02.2014 №
3686133/5.-32/7 про притягнення винних
службових осіб Міністерства фінансів
України до кримінальної
відповідальності за умисне
невиконання виконавчого листа
Господарського суду міста Києва від
03.08.2006 № 14/368-а2006.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначив, що відповідач
всупереч вимог чинного законодавства
виніс оскаржуване подання про
притягнення винних осіб Міністерства
фінансів України до кримінальної
відповідальності за невиконання
судового рішення. Позивач посилався на
ряд судових рішень та на розпорядження
Кабінету Міністрів України від 20.08.2008 №
1143-р «Про управління цілісним майновим
комплексом Бази відпочинку «Любич»,
яким підтверджено передачу Бази
відпочинку «Любич» до сфери управління
Міністерства фінансів України згідно з
актом прийняття-передачі основних
засобів від 04.08.2004. За наведених
обставин, на думку позивача,
притягнення Міністерства фінансів
України до відповідальності за
невиконання судового рішення є
безпідставним, а виконавчий лист
Господарського суду міста Києва від
03.06.2008 № 14/368-а2006 має бути визнано таким,
що не підлягає виконанню.

У судове засідання 28.04.2014 представник
відповідача не прибув, хоча про дату,
час та місце судового розгляду
повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справу у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Відповідач 12.05.2014 через канцелярію суду
подав письмові заперечення на позов.
Просив відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

Постановою Господарського суду міста
Києва від 03.08.2006 № 14/368-А визнано
неправомірним, нечинним та скасовано
Наказ № 484/369, ухвалено відновити
первісний стан Бази відпочинку
«Любич», а саме, зобов'язати
Міністерство фінансів України та
Міністерство промислової політики
України повернути Базу відпочинку
«Любич» з сфери управління
Міністерства фінансів України до сфери
управління Міністерства промислової
політики України на баланс Казенного
заводу порошкової металургії.

02.02.2007 Господарський суд міста Києва
видав виконавчий лист по
адміністративній справі № 14/368-А.

10.05.2007 державним виконавцем Державної
виконавчої служи України відкрито
виконавче провадження №3686133 за
виконавчим листом № 14/368-А, виданим
03.08.2006 Господарським судом міста Києва
про зобов'язання Міністерство фінансів
України та Міністерство промислової
політики України повернути базу
відпочинку «Любич» з сфери управління
Міністерства фінансів України до сфери
управління Міністерства промислової
політики України на баланс Казенного
заводу порошкової металургії.

Державним виконавцем неодноразово
направлялись вимоги до Міністерства
фінансів України щодо виконання
виконавчого листа Господарського суду
міста Києва № 14/368-А 13.02.2007, однак
позивач рішення Господарського суду
міста Києва № 14/368-А не виконував.

Невиконання вимог державного
виконавця позивач обґрунтував тим, що у
2005-2007 роках Міністерством фінансів
державну установу «База відпочинку
«Любич» включено до Мережі установ та
організацій, які отримують кошти з
державного бюджету за КВК 350
«Міністерство фінансів України», як
одержувача бюджетних коштів та за 2006-2012
роки їй перераховувалися кошти з
Державного бюджету України для
повноцінного функціонування, було
зроблено капітальні ремонти корпусів,
поточні ремонти приміщень котелень та
їдальні. Позивач вважає, що зазначені
покращення є невід'ємними.

Він також зазначив, що, оскільки
постанова Господарського суду міста
Києва від 03.08.2006 № 14/368-А передбачає
відновлення первісного стану Бази
відпочинку «Любич» та враховуючи
невід'ємність здійснених покращень на
їх думку виконання зазначеної
постанови без вирішення питання про
компенсацію вартості невід'ємних
покращень порушить законні інтереси
Міністерства фінансів України, як
органу управління державним майном.

Крім того, позивач посилався на
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 20.08.2008 № 1143-р «Про
управління цілісним майновим
комплексом Бази відпочинку «Любич»
(далі - Розпорядження №1143-р), яким
встановлено, вважати таким, що
переданий із сфери управління
Мінпромполітики до сфери управління
Мінфіну згідно з актом
прийняття-передачі основних засобів
від 04.08.2004 цілісного майнового
комплексу бази відпочинку «Любич» (с.
Літки Броварського району Київської
області).

Казенний завод порошкової металургії
оскаржив Розпорядження № 1143-р у
судовому порядку.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 14.09.2009 у
справі №2а-5616/09, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.10.2010 та
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 27.04.2011 (К-34043/10) у задоволенні
позову Казенного заводу порошкової
металургії відмовлено.

Позивач вважає неможливим виконання
судового рішення Господарського суду
міста Києва від 03.08.2006 у справі №14/368-А, у
зв'язку із наявністю зазначених
судових рішень та Розпорядження № 1143-р,
про що повідомляв Державну виконавчу
службу України, зокрема останнім від
29.10.2013 №31-15030-03-6/31506.

Суд встановив, що у зв'язку з
невиконанням позивачем рішення
Господарського суду міста Києва №
14/368-А, державним виконавцем виносились
наступні постанови про накладення
штрафу на позивача: від 23.07.2007 штраф у
розмірі 510,00 грн., від 13.06.2008 штраф у
розмірі 340,00 грн., від 24.10.2013 штраф у
розмірі 680,00 грн.

Враховуючи зазначене, а також те, що
позивач, як боржник у виконавчому
провадженні, з 2006 року не вчинив жодних
дій, спрямованих на виконання рішення
суду згідно з виконавчим листом,
відповідачем, направлено Печерському
РУ ГУ МВС України в м.Києві подання про
притягнення винних осіб Міністерства
фінансів України до кримінальної
відповідальності за умисне
невиконання виконавчого листа
Господарського суду міста Києва від
03.06.2008 № 14/368-а2006.

Не погоджуючись із поданням від 27.02.2014
№ 3686133/5.-32/7, позивач звернувся до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» (далі - Закон) виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної
виконавчої служби є задоволення вимог
виконавчого документа, забезпечення
дотримання при цьому прав та законних
інтересів громадян та юридичних осіб,
сприяння їм у реалізації своїх
процесуальних прав.

Виконавчий лист, виданий судом є
виконавчим документом, на підставі
якого державною виконавчою службою
здійснюється примусове виконання
рішень (стаття 17 Закону України «Про
державну виконавчу службу»).

Як вбачається з матеріалів справи
виконавче провадження №3686133 відкрите
на підставі виконавчого листа
Господарського суду міста Києва від
02.02.2007 № 14/368-А щодо зобов'язання
позивача виконати постанову
Господарського суду міста Києва від
03.08.2006 № 14/368-А, а саме: повернути Базу
відпочинку «Любич» до сфери управління
Міністерства промислової політики
України.

Суд встановив, що позивач у
добровільному порядку постанову
Господарського суду міста Києва від
03.08.2006 № 14/368-А не виконав, посилаючись
на судові рішення у адміністративній
справі №2а-5616/09, якими розпорядження
Кабінету Міністрів України №1143-р
залишено в силі.

Згідно з частиною 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Згідно частини четвертої статті 82
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що рішення,
дії чи бездіяльність державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення можуть бути
оскаржені сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 5 від
21.05.2012.

Аналогічна правова позиція також
визначена пунктом другим постанови
Пленуму Верховного суду України від
13.12.2010 №3 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
яким передбачено, що скарги на рішення,
дії (бездіяльність) державного
виконавця або начальника відділу
державної виконавчої служби, державних
виконавців і посадових осіб
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України та
відділів державної виконавчої служби
Головного управління в Автономній
Республіці Крим, обласного, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції, що стосуються
виконання судових рішень, подаються до
суду, який видав виконавчий документ.

Так, зі змісту позовної заяви та
доданих до неї матеріалів вбачається,
що позивач, як учасник виконавчого
провадження (боржник), просить визнати
таким, що не підлягає виконанню
виконавчий лист Господарського суду
міста Києва від 03.08.2006 № 14/368-а2006.

Відповідно до ч.2, 4 ст. 117
Господарсько-процесуального кодексу
України, господарський суд, який видав
наказ, може за заявою стягувача або
боржника виправити помилку, допущену
при його оформленні або видачі, чи
визнати наказ таким, що не підлягає
виконанню, та стягнути на користь
боржника безпідставно одержане
стягувачем за наказом. Господарський
суд ухвалою вносить виправлення до
наказу, а у разі якщо його було видано
помилково або якщо обов'язок боржника
відсутній повністю чи частково у
зв'язку з його припиненням
добровільним виконанням боржником чи
іншою особою або з інших причин,
господарський суд визнає наказ таким,
що не підлягає виконанню повністю або
частково. Якщо стягнення за таким
наказом уже відбулося повністю або
частково, господарський суд одночасно
на вимогу боржника стягує на його
користь безпідставно одержане
стягувачем за наказом.

Таким чином, позивач має право
звернутися до Господарського суду
міста Києва, в межах справи № 14/368-А, із
заявою про визнання наказу
(виконавчого листа) таким, що не
підлягає виконанню.

Щодо позовної вимоги про скасування
подання Державної виконавчої служби
України від 27.02.2014 № 3686133/5.-32/7 про
притягнення винних службових осіб
Міністерства фінансів України до
кримінальної відповідальності за
умисне невиконання виконавчого листа
Господарського суду міста Києва від
03.08.2006 № 14/368-а2006, суд зазначає наступне.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2
Закону).

Відповідно до ст.5 Закону, вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Державному виконавцю повинні бути
безоплатно надані у встановлений ним
строк інформація, документи або їх
копії, необхідні для здійснення його
повноважень.

Невиконання законних вимог державного
виконавця тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Відповідальність за невиконання
законних вимог державного виконавця та
порушення вимог цього Закону
передбачена ст.90 Закону.

Як вже зазначалося раніше, докази
виконання законних вимог та рішень
(постанов) державного виконавця,
позивачем суду не подані, а судом не
встановлені.

За порушення вимог цього Закону,
невиконання законних вимог державного
виконавця фізичними, юридичними чи
посадовими особами, несвоєчасне
подання або неподання звітів про
відрахування із заробітної плати та
інших доходів боржника, неподання або
подання неправдивих відомостей про
доходи і майновий стан боржника, а
також неповідомлення боржником про
зміну місця проживання чи
місцезнаходження або місця роботи
(отримання доходів), а також за неявку
без поважних причин за викликом
державного виконавця винні особи
несуть відповідальність у
встановленому законом порядку.

За наявності ознак кримінального
правопорушення в діях особи, яка умисно
перешкоджає виконанню рішення чи іншим
чином порушує вимоги закону про
виконавче провадження, державний
виконавець складає акт про порушення і
звертається до правоохоронних органів
з поданням (повідомленням) про
притягнення особи до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Аналогічні положення також закріплені
п.13.2. Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5.

Таким чином, відповідач наділений
правом звертається до правоохоронних
органів з поданням (повідомленням) про
притягнення особи до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Як вже зазначалося, поведінка позивача
цілком могла створити у державного
виконавця уявлення про зловживання
позивачем правом та намагання
ухилитися від виконання рішення суду
згідно з виконавчим документом.

В той же час, слід зазначити наступне.

Згідно п.10 ст.3 Кримінального
процесуального кодексу України (далі -
КПК України) кримінальне провадження -
досудове розслідування і судове
провадження, процесуальні дії у зв'язку
із вчиненням діяння, передбаченого
законом України про кримінальну
відповідальність.

Статтею 382 Кримінального кодексу
України передбачена кримінальна
відповідальність за невиконання
судового рішення - умисне невиконання
вироку, рішення, ухвали, постанови суду,
що набрали законної сили, або
перешкоджання їх виконанню.

Згідно ч.1 ст.214 КПК України, слідчий,
прокурор невідкладно, але не пізніше 24
годин після подання заяви,
повідомлення про вчинене кримінальне
правопорушення або після самостійного
виявлення ним з будь-якого джерела
обставин, що можуть свідчити про
вчинення кримінального
правопорушення, зобов'язаний внести
відповідні відомості до Єдиного
реєстру досудових розслідувань та
розпочати розслідування. Слідчий, який
здійснюватиме досудове розслідування,
визначається керівником органу
досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.216 КПК
України, досудове розслідування
злочинів здійснюється у формі
досудового слідства, а кримінальних
проступків - у формі дізнання в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Слідчі органів внутрішніх справ
здійснюють досудове розслідування
кримінальних правопорушень,
передбачених законом України про
кримінальну відповідальність, крім
тих, які віднесені до підслідності
інших органів досудового
розслідування.

Отже, з прийняттям нового
Кримінального процесуального кодексу
України від 13.04.2012 та втратою чинності
Порядком взаємодії органів державної
виконавчої служби та органів
прокуратури при направленні та
розгляді подань державних виконавців
про притягнення винних осіб до
кримінальної відповідальності,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України, Генеральної
прокуратури України від 13.04.2009 р. № 642/5/32
згідно наказу Міністерства юстиції
України, Генеральної прокуратури
України від 12.03.2013 № 412/5/30, на який
посилається позивач в обґрунтування
заявлених позовних вимог, державні
виконавці втратили право
встановлювати ознаки або склад злочину
(кримінального правопорушення).

Відповідно до п.1.2. Інструкції про
порядок ведення єдиного обліку в
органах і підрозділах внутрішніх справ
України заяв і повідомлень про вчинені
кримінальні правопорушення та інші
події, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 19.11.2012 № 1050, джерелом інформації про
вчинення кримінальних правопорушень
та інших подій, що надходить до органу
внутрішніх справ, уповноваженого
розпочати досудове розслідування, є,
зокрема, повідомлення будь-яких осіб та
самостійно виявлені слідчим або іншою
службовою особою органів внутрішніх
справ з будь-якого джерела обставини
кримінальних правопорушень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії
державного виконавця по направленню до
правоохоронних органів подання
(повідомлення) про притягнення особи
(позивача) до кримінальної
відповідальності, слід розглядати не
як рішення органу виконавчого
провадження, а як особисту думку
державного виконавця, що потребує
перевірки, у порядку та у спосіб,
передбачені КПК України. Сама по собі
зазначена дія державного виконавця не
створює для позивача жодних негативних
наслідків. Фактично, подання
державного виконавця від 27.02.2014 №
3686133/5.-32/7 про притягнення осіб до
кримінальної відповідальності є лише
формою повідомлення про обставини, які
мають місце.

Суд також враховує судові рішення №№
14/368-А, №2а-5616/09 та 2а-17802/13-а.

Статтею 124 Конституції України
встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів
(рішення Суду у справах:
"Совтрансавто-Холдинг проти України", №
48553/99, § 77, від 25.07.2002; "Україна-Тюмень"
проти України", № 22603/02, §§ 42 та 60, від
22.11.2007).

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно ч.1 ст.6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, діє чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Зазначений принцип полягає у захисті
порушеного права від порушення, що вже
відбулося, тобто в наявності
матеріально-правового інтересу
позивача відносно дій (бездіяльності)
та рішень суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-163, 181, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
Міністерства фінансів України
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Р.О. Арсірій

Судді
І.М. Погрібніченко

Н.М. Клименчук