Справа № 2а-1670/8243/12
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року м. Київ
К/800/21263/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське зерно»

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.01.2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року

у справі № 2а-1670/8243/12

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське зерно»
(далі - позивач, ТОВ «Українське зерно»)

до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Полтавської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ДПІ у м. Полтаві)

про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Українське зерно» звернулось у
грудні 2012 року до суду з
адміністративним позовом до ДПІ у м.
Полтаві про визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 02.08.2012 року №
.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.01.2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року,
у задоволенні адміністративного
позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі. Вважає, що
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій були прийняті з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідач у своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
є законними та обґрунтованими,
прийняті з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
вважає касаційну скаргу позивача
необґрунтованою, а тому просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій без змін.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до ст. 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що з 13.07.2012 року по 16.07.2012
року відповідачем проведено
позапланову документальну невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства з
податку на додану вартість по
проведених господарських операціях з
ФОП ОСОБА_4 за квітень 2012 року, за
результатами якої складено акт від
16.07.2012 року № 1967/22-6/30044094, яким
зафіксовано, виявлені перевіркою,
порушення позивачем вимог п. 198.6 ст. 198,
п. 15 підр. 2 розд. ХХ Податкового кодексу
України (далі - ПК України), в результаті
чого позивачем завищено податковий
кредит у квітні 2012 року на суму податку
на додану вартість 110 833,00 гривні.

На підставі зазначеного акту
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 02.08.2012 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 110 833,00 гривні.

Не погоджуючись з прийнятим податковим
повідомленням-рішенням відповідач
оскаржив його в адміністративному
порядку, за результатами розгляду
первинної скарги рішенням ДПС у
Полтавській області залишено без змін
спірне податкове повідомлення-рішення,
а скаргу без задоволення. За
результатами розгляду скарги рішенням
ДПС України залишено без змін
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 02.08.2012 року № , а
скаргу без задоволення.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи
спір по суті та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, з
висновками яких погоджується колегія
суддів касаційної інстанції, виходили
з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 198 ПК України (у
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати (нарахування) податку за
податковими зобов'язаннями згідно з п.
187.8 ст. 187 цього Кодексу, а для операцій з
постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Якщо у подальшому такі товари/послуги,
основні виробничі засоби фактично
використовуються в операціях, які не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування
відповідно до цього Кодексу,
міжнародних договорів (угод) (за
винятком випадків проведення операцій,
передбачених пп. 196.1.7 п. 196.1 ст. 196 цього
Кодексу), то з метою оподаткування такі
товари/послуги, основні виробничі
засоби вважаються проданими у
податковому періоді, на який припадає
таке використання, у тому випадку, якщо
платник податку скористався правом на
податковий кредит за цими
товарами/послугами, основними
виробничими засобами.

Датою використання товарів/послуг,
основних виробничих засобів
вважається дата визнання витрат
відповідно до розділу III цього Кодексу.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

Приписами пункту 15 підрозділу 2 розділу
ХХ ПК України визначено, що тимчасово
до 01.01.2014 року від оподаткування
податком на додану вартість
звільняються операції з постачання на
митній території України зернових
культур товарних позицій 1001-1008 згідно з
УКТ ЗЕД та технічних культур товарних
позицій 1205 і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, крім
першого постачання таких зернових та
технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств-виробників.

Операції з вивезення в митному режимі
експорту зернових та технічних
культур, зазначених в абзаці першому
цього пункту, звільняються від
оподаткування податком на додану
вартість.

Норми цього пункту не застосовуються
до операцій з постачання зернових
культур товарної позиції 1006 та
товарної підкатегорії 1008 10 00 00 згідно з
УКТ ЗЕД і такі операції
оподатковуються податком на додану
вартість у порядку, встановленому цим
Кодексом.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Платники податку, що застосовували
касовий метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні
ними права власності на заставне майно
з метою подальшого продажу таке право
зберігається до моменту продажу такого
заставленого майна.

Судами попередніх інстанцій при
дослідженні акту від 16.07.2012 року №
1967/22-6/30044094 встановлено, що підставою
для нарахування позивачу податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість у розмірі 110 833,00 гривні
слугували його господарські відносини
з ФОП ОСОБА_4 по придбанню пшениці
кількістю 450 т +/- 10% на загальну суму 665
000,00 гривень, у тому числі податок на
додану вартість в сумі 110 833,35 гривні.

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій встановлено, що у квітні 2012
року між позивачем (покупець) та ФОП
ОСОБА_4 (постачальник) укладено договір
поставки, відповідно до умов якого ТОВ
«Українське зерно» придбано пшеницю,
що підтверджується наявними у
матеріалах справи платіжними
дорученнями та податковими накладними
на суму податку на додану вартість 110
833,35 гривні.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що українським
класифікатором товарів
зовнішньоекономічної діяльності (УКТ
ЗЕД) пшеницю віднесено до товарної
позиції з кодом 1001.

При цьому, правомірне нарахування
основної ставки податку на додану
вартість на операції з першого
постачання зернових культур товарних
позицій 1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та
технічних культур товарних позицій 1205
і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, придбаних у
сільськогосподарських підприємств -
виробників, розповсюджується виключно
на юридичних осіб, які діють на основі
статуту, мають відокремлене майно,
самостійний баланс, рахунки в
установах банків, печатку із своїм
найменуванням та ідентифікаційним
кодом тощо, а на фізичних осіб -
суб'єктів господарювання не
розповсюджується.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що контрагент позивача
ФОП ОСОБА_4 за організаційно-правовою
формою є фізичною особою-підприємцем, а
тому, як вірно зазначено судами
попередніх інстанцій, з чим
погоджується колегія суддів, не
підпадає під критерії
сільськогосподарського підприємства -
виробника чи підприємства, яке
безпосередньо придбало такі зернові та
технічні культури у
сільськогосподарського підприємства -
виробника, яким надано право на
формування сум податкових зобов'язань
та податкового кредиту операцій з
постачання пшениці, а отже не мав права
виписувати податкові накладні з
постачання пшениці з податку на додану
вартість, незалежно навіть від того, що
придбав він таку пшеницю у
сільськогосподарського підприємства -
виробника.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що судами попередніх інстанцій
обґрунтовано не взято до уваги
посилання позивача на статтю 51
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що підприємницька
діяльність фізичної особи регулюється
нормами, що регулюють діяльність
юридичних осіб. Оскільки до майнових
відносин, заснованих на
адміністративному або іншому владному
підпорядкуванні однієї сторони другій
стороні, а також до податкових,
бюджетних відносин цивільне
законодавство не застосовується, якщо
інше не встановлено законом (стаття 1
Цивільного кодексу України), в той час
коли норми ПК України регулюють
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства (ст. 1 ПК
України), тобто регулюють різні за
своїм предметом відносини.

Крім того, нормами п. 5.2 ст. 5 ПК України
передбачено, якщо поняття, терміни,
правила та положення інших актів
суперечать поняттям, термінам,
правилам та положенням цього Кодексу,
для регулювання відносин
оподаткування застосовуються поняття,
терміни, правила та положення цього
Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції приходить до
висновку, що судами попередніх
інстанцій вірно дана оцінка обставинам
справи щодо безпідставності надання
ФОП ОСОБА_4 позивачу податкових
накладних з податку на додану вартість
на суму 110 833,35 гривні на поставку
пшениці, так як дана операція звільнена
від оподаткування, що призвело до
неправомірного та безпідставного
включення ТОВ «Українське зерно» до
складу податкового кредиту за квітень
2012 року суми податку на додану вартість
у розмірі 110 833,35 гривні.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів прийшла до
висновку, що в межах касаційної скарги
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні цієї справи не
допущено. Правова оцінка обставин у
справі дана вірно, а тому касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське зерно» - відхилити.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 23.01.2013 року
та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року
у справі № 2а-1670/8243/12 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: підпис (підпис)
І. О. Бухтіярова Судді: підпис
(підпис) М. І. КостенкоПомічник судді
підпис (підпис) І. В. Приходько З
оригіналом згідно З оригіналом згідно