Справа № 2а-3394/10/1370
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Київ К/9991/19145/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Червонограді
Львівської області (далі - ДПІ)

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 05.08.2010

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.11.2011

у справі № 2а-3394/10/1370 (31053/10/9104)

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
(далі - СПД ОСОБА_1)

до ДПІ

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 05.08.2010,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2011, позов задоволено; визнано
нечинними податкові
повідомлення-рішення від 15.04.2010 №
/0 та № /0 у зв'язку з їх
протиправністю.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства (зокрема, підпунктам 8.1.1,
8.1.4 пункту 8.1 статті 8, пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», статям 1, 2, 3, 5, 6 Закону
України «Про податок з власників
транспортних засобів, інших самохідних
машин та механізмів») та дійсним
обставинам справи, ДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено документальну планову
виїзну перевірку з питань дотримання
СПД ОСОБА_1 вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2007 по 31.12.2009, оформлену
актом від 30.03.2010 № /0.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
15.04.2010 № /0, за яким позивача
зобов'язано сплатити податок з доходів
фізичних осіб у сумі 24931,11 грн. (у тому
числі 8310,37 грн. за основним платежем та
16620,74 грн. за штрафними санкціями), а
також податкове повідомлення-рішення
від 15.04.2010 № /0 про донарахування
СПД ОСОБА_1 податку з власників
транспортних засобів та інших
самохідних машин і механізмів у сумі 750
грн.

Так, підставою для визначення СПД
ОСОБА_1 оспорюваної суми з податку з
доходів фізичних осіб став висновок
податкового органу про заниження
позивачем нарахованої заробітної
плати працівникам, яка є нижчою, ніж
кошторисна заробітна плата, зазначена
в актах виконаних робіт.

В силу вимог пункту 17.1 статті 17 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» особою, відповідальною
за нарахування, утримання та сплату
(перерахування) до бюджету податку з
доходів у вигляді заробітної плати, є
працедавець (самозайнята особа), який
виплачує такі доходи на користь
платника податку (такої самозайнятої
особи).

Згідно з пунктом 3.5 статті 3 названого
Закону при нарахуванні доходів у
вигляді заробітної плати об'єкт
оподаткування визначається як
нарахована сума такої заробітної
плати, зменшена на суму єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, який відповідно
до закону справляється за рахунок
доходу найманої особи.

Відповідно до підпункту 8.1.1 пункту 8.1
статті 8 Закону податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

За змістом підпункту 8.1.2 цього ж пункту
податок підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету під час
виплати оподатковуваного доходу
єдиним платіжним документом. Банки не
мають права приймати платіжні
документи на виплату доходу, які не
передбачають сплати (перерахування)
цього податку до бюджету. Якщо
оподатковуваний дохід нараховується,
але не виплачується платнику податку
особою, що його нараховує, то податок,
який підлягає утриманню з такого
нарахованого доходу, підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для місячного
податкового періоду.

З наведених законодавчих положень
випливає, що податковий агент
зобов'язаний утримати та перерахувати
до бюджету нараховану суму податку
безпосередньо з доходів платника при
їх фактичній виплаті (нарахуванні).

У справі, що переглядається, суди
встановили, що позивач як податковий
агент сплачував до бюджету податок з
доходів найманих працівників, виходячи
із суми заробітної плати, встановленої
у трудових договорах з такими
працівниками.

Податковою інспекцією не представлено
доказів виплати позивачем своїм
працівникам необлікованих грошових
коштів та їх розміру.

Зазначення в актах виконаних робіт,
складених позивачем з контрагентами,
кошторисної заробітної плати не може
вважатися таким доказом.

Адже, по-перше, відповідно до статті 1
Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
роботодавець виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Поняття «кошторисної заробітної
плати» використовується у Правилах
визначення вартості будівництва ДБН
Д.1.1-1-2000, затверджених наказом Держбуду
України від 27.08.2000 № 174, які
встановлюють основні правила
визначення вартості нового
будівництва, розширення, реконструкції
та технічного переоснащення
підприємств, будівель і споруд, ремонту
житла, об'єктів соціальної сфери і
комунального призначення та
благоустрою, а також реставрації
пам'яток архітектури та містобудування
і носять обов'язковий характер при
визначенні вартості будов (об'єктів),
будівництво яких здійснюється із
залученням бюджетних коштів або коштів
підприємств, установ і організацій
державної власності.

Саме по собі зазначене поняття (за
відсутності доказів фактичного
провадження виплат працівникам у
відповідній сумі) не може
використовуватися для визначення бази
оподаткування у сфері податкових
правовідносин.

А відтак суди цілком об'єктивно визнали
незаконним донарахування позивачеві
оспорюваної суми податку з доходів
фізичних осіб.

Правильною є і надана судами правова
оцінка обставин справи по епізоду щодо
заниження (за висновком податкового
органу) СПД ОСОБА_1 податку з власників
транспортних засобів та інших
самохідних машин і механізмів.

Відповідно до частини першої статті 5
Закону України «Про податок з
власників транспортних засобів та
інших самохідних машин і механізмів»
податок з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин і
механізмів сплачується:

фізичними особами - перед проведенням
першої реєстрації в Україні,
реєстрацією, перереєстрацією
транспортних засобів, а також перед
технічним оглядом транспортних
засобів щорічно або один раз за два
роки, але не пізніше першого півріччя
року, в якому провадиться технічний
огляд;

юридичними особами - щоквартально
рівними частинами до 15 числа місяця, що
настає за звітним кварталом.

З огляду на наведену норму Закону суди,
встановивши те, що належні позивачеві
легкові автомобілі не
використовувалися ним у господарській
діяльності, дійшли цілком об'єктивного
висновку про відсутність підстав для
періодичної сплати позивачем даного
виду податку.

Доводи касаційної скарги відтворюють
правову позицію ДПІ по справі, ці
доводи були розглянуті судами першої
та апеляційної інстанцій по суті, цим
доводам було надано правильну юридичну
оцінку. Підстави для їх переоцінки у
суду касаційної інстанції відсутні в
силу статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Червонограді
Львівської області відхилити.

2. Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 05.08.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.11.2011 у
справі № 2а-3394/10/1370 (31053/10/9104) залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько