Справа № 807/1632/14
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2014 року м. Ужгород№ 807/1632/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дору Ю.Ю.

при секретарі Пирожук Н.П.,

за участю:

позивача: Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів - представник Кіш А.С.,

відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старвуд Закарпаття" -
представник Ковальова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старвуд Закарпаття"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 31889,71 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 22 травня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 23
травня 2014 року.

Закарпатське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулася до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Старвуд
Закарпаття" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 31889,71 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступним.
Відповідно до статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»№ 875-ХІІ (надалі
Закон України № 875-ХІІ) для підприємств,
установ і організацій встановлюється
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у розмірі 4
відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб -у кількості одного
робочого місця. Відповідно до звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік відповідач не
виконав вимогу Закону України № 875 щодо
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів. У зв'язку з
цим до відповідача застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі середньої річної заробітної
плати на підприємстві за кожне робоче
місце, призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом. Однак,
відповідач в строк встановлений
законом не сплатив
адміністративно-господарські санкції
у зв'язку з чим останньому було
нараховано пеню.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав наведених у позові та просив
суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач надав письмові заперечення
проти позову, де зазначив, що
відповідачем протягом року подавалися
до центрів зайнятості звіти про
наявність вакансій, а з 01.08.2013 року -
"Звітність Інформація про попит на
робочу силу (вакансії)" із зазначенням
наявності робочих місць для
працевлаштування інвалідів, однак
дана категорія населення центрами
зайнятості для працевлаштування не
направлялась, звернень інвалідів до
відповідача з питань працевлаштування
не надходило. Зазначив, що
підприємством були виконані вимоги
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо
прийняття заходів для
працевлаштування інвалідів, тому
просив суд відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти позовних
вимог та просив суд відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши подані документи та
матеріали справи, заслухавши доводи та
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно Звіту
відповідача про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма №10-ПІ), середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу у 2013 році становила 70
осіб, з них: середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства, встановлена
інвалідність - 1 осіб, а також кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України „Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні - 3
особи (а.с. 5).

За не працевлаштування інвалідів у
необхідній кількості, позивач
нарахував відповідачу
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 31700,00 грн. Крім того, оскільки,
на думку позивача, у строк встановлений
законом відповідач
адміністративно-господарські санкції
самостійно не сплатив, також було
нараховано пеню в розмірі 199,71 грн.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 р. № 875-XII
(далі - Закон № 875-XII), підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 19 Закону № 875-XII встановлено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Закон України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
зобов'язує відповідача відповідно до
чотирьохвідсоткового нормативу
створити робочі місця для праці
інвалідів, зазначити їх у колективному
договорі і інформувати центри
зайнятості, місцеві органи соціального
захисту населення та відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, а
органи працевлаштування - підібрати
робоче місце і працевлаштувати
інваліда.

Відповідно до ст. 20 Закону № 875-XII,
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Сплату адміністративно-господарських
санкцій і пені підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
проводять відповідно до закону за
рахунок прибутку, який залишається в їх
розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів). У разі несплати
адміністративно-господарських санкцій
або пені чи неможливості їх сплати за
рішенням суду їх стягнення в
примусовому порядку може бути звернено
на майно підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, в порядку,
передбаченому законом.

Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Суд звертає увагу на те, що відповідач у
2013 році щомісяця направляв центрам
зайнятості звітність по формі № 3-ПН
"Звіт про наявність вакансій", що
підтверджується копіями звітів
(а.с.17-66), а також відповідачем щомісячно
розміщувались оголошення про
наявність вакансій на підприємстві для
працевлаштування інвалідів, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями газети «Новини
Виноградівщини» (а.с.73-85).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
відповідачем у 2013 році вчинялись усі
заходи щодо повідомлення про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів та надання центрам
зайнятості інформації, необхідної для
організації їх працевлаштування.

Оскільки відповідач виконав
встановлений законом норматив щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
інформував центри зайнятості по формі
№ 3-ПН "Звіт про наявність вакансій",
доказів відмови відповідачем
працевлаштувати інвалідів суду не
надано, підстав для накладення на нього
адміністративно-господарських санкцій
за 2 незайнятих робочих місць, що
призначені для працевлаштування
інвалідів у 2013 році, суд не знайшов.

Суд також зазначає, що обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування. На
учасника господарських відносин не
може бути покладена відповідальність
за не направлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування,
відсутність у населеному пункті за
місцем знаходження підприємства
інвалідів, які бажають на ньому
працювати, лише у випадку, якщо
відповідач вжив усіх залежних від
нього заходів щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

20.05.2014 року позивачем через канцелярію
суду надано спростування стосовно
поданих відповідачем заперечень, які
обгрунтовує тим, що відповідач невірно
трактує предмет позову, оскільки таким
є не питання наявності чи відсутності у
відповідача вільних робочих місць, а не
виконання ним нормативу. Позивач
просить суд звернути увагу на ту
обставину, що предметом позову є саме
невиконання відповідачем нормативу,
оскільки ст.20 Закону "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" передбачає відповідальність
роботодавця за те, що середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом.
Відповідальність за нестворення
робочих місць відсутня. Так у
спростуваннях позивач зазначив, що
треба не заходи вживати і створювати
вакансії, а безпосередньо
працевлаштовувати інвалідів. Однак суд
не приймає зазначені спростування
позивача з огляду на те, що відповідач
здійснював належні заходи для
інформування про наявність вакансій
для працевлаштування інвалідів як
Мукачівський міський центр зайнятості,
шляхом щомісячної подачі звітів про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів за формою
№3-ПН. Окрім того відповідач ппроводив
самостійну роботу щодо
працевлаштування інвалідів. Зокрема, у
випусках газети "Новини
Виноградівщини" протягом 2013 року,
щомісячно розміщував оголошення про
наявність вакансій на підприємстві для
працевлаштування інвалідів.

Такої правової позиції дотримується і
Верховний Суд України у постанові від 11
лютого 2014 року, де зазначає, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких були
передбачені Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року
№1251-ХІІ "Про систему оподаткування", а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другої зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив всіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України,
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Позивачем в ході судового розгляду
справи не надано суду належних та
допустимих доказів в обґрунтування
позовних вимог.

Отже, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги не обґрунтовані та не
підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 11, 70, 71, 86, 94, 160-163
КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1.У задоволенні позову Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старвуд Закарпаття"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 31889,71 грн - відмовити
повністю.

2.Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду протягом
десяти днів з дня її проголошення, а у
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Апеляційна
скарга подається через Закарпатський
окружний адміністративний суд з
одночасним надсиланням її копії до
суду апеляційної інстанції. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

СуддяЮ.Ю. Дору