Справа № 825/1368/14
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Чернігів
Справа № 825/1368/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої судді -
Кашпур О.В.,

при секретарі -
Хрущ Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів в Чернігівській області про
скасування податкової вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 23.04.2014 року звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м.Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області і просить
скасувати податкову вимогу № 18 від 08
серпня 2011 року, за яким загальна сума
податкового боргу платника податків,
за узгодженими грошовими
зобов'язаннями станом на 08 серпня 2011
року становить 51000,00 грн. Свої вимоги
мотивує тим, що вимога ДПІ в м.
Чернігові є незаконною та
необґрунтованою з наступних підстав:
25.07.2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3
(відчужувані) та ОСОБА_1 (набувачем),
було укладеного договір довічного
утримання, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3
передали у власність позивачу нерухоме
майно у вигляді двох земельних ділянок
загальною площею 0,2601 га та двох
житлових будинків з
господарсько-побутовими будівлями за
АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_1
зобов'язаний забезпечувати ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 утриманням та доглядом довічно.
Об'єктом оподаткування відповідно до
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (який діяв на час
укладання договору довічного
утримання) є дохід, тобто вартість
матеріального майна, одержаного
платником податку у власність. За ч. 1
ст. 316. ч. 1 ст. 317 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. За п. 4.2.
договору довічного утримання, позивач
не має права до смерті кожного із
відчужувачів продавати, дарувати,
міняти майно, передане за договором
довічного утримання (догляду), укладати
щодо нього договір застави, передавати
його у власність іншій особі на
підставі іншого правочину. Виходячи з
наведеного, позивач вважає, що його
право (набувача) розпоряджатися своїм
майном на власний розсуд, як це
передбачено ст. 319 ЦК України, обмежено
забороною відчуження нерухомого майна
за життя громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Тобто, право власності при договорі
довічного утримання є неповним і не
гарантованим до смерті відчужувачів.
Фактично, ОСОБА_1 не набув права
власності на нерухоме майно у тому
розумінні, яке вживається в ст. 317 ЦК
України. Позивач вважає, що зазначений
договір є компенсаційним, яким
передбачено понесення ним певних
витрат. Тобто, даний договір не є
безоплатним правочином, як договір
дарування, а фактично по своїй суті
його можливо прирівняти до договору
купівлі-продажу. Тому, у даному випадку,
якщо б і потрібно було б сплачувати
податок з доходу, то його б повинні були
сплачувати і відчужувачі, які на даний
час отримали матеріальну вигоду та
дохід. Зважаючи на наведене, позивач
вважає, що відповідачем неправомірно
визначено податкове зобов'язання з
податку фізичних осіб по операції за
договором довічного утримання,
оскільки розрахунок суми податкового
зобов'язання по цьому податку і даний
висновок зроблений всупереч вимогам
спеціального законодавства України.

В судовому засіданні позивач,
представник позивача позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, зазначив, що
податковий борг ОСОБА_1, визначений
відповідачем в податковій вимозі № 18
від 08 серпня 2011 року, є узгодженим,
оскільки позивачем самостійно було
подано податку декларацію, в якій
визначено отриманий ним дохід від
фізичних осіб не податкових агентів, та
визначено суму податкового
зобов'язання в розмірі 15% від
отриманого доходу. На час розгляду
справи позивачем сума боргу не
сплачена, а тому ДПІ в м. Чернігові
правомірно на підставі ст.. 59 ПК України
направлено позивачу податкову вимогу.
Враховуючи наведене, ДПІ в м. Чернігові
просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного:

Встановлено, що ОСОБА_1 було подано до
ДПІ в м. Чернігові декларацію про
доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2010
року або за інший період звітного року.
Відповідно до додатку 2 до декларації
«Розрахунку суми податку з доходів
фізичних осіб (ПДФО), що підлягає
поверненню платнику податку або сплаті
до бюджету, у тому числі у зв'язку з
нарахуванням податкового кредиту»
ОСОБА_1 було визначено суму податкового
зобов'язання в сумі 51000,00 грн. (а.с. 23-29).
Суд критично ставиться до посилань
позивача, що ним не подавалась до ДПІ в
м. Чернігові декларація про доходи за
2010 рік, оскільки в судовому засіданні
це не підтверджено жодним доказом.

ДПІ в м. Чернігові, в зв'язку з несплатою
суми податкового зобов'язання було
направлено ОСОБА_1 податкову вимогу № 18
від 08.08.2011 року, якою визначено суму
податкового боргу позивача в розмірі
51000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 не
було отримано податкову вимогу № 18 від
08.08.2011 року, вона повернулась до ДПІ в м.
Чернігові з відміткою поштового
підрозділу про неможливість вручення
(а.с. 6).

Також в судовому засіданні
встановлено, що ДПІ в м. Чернігові
зверталась до Чернігівського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою про стягнення суми
податкового боргу з ОСОБА_1 в розмірі
51000,00 грн. Постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від
13.03.2012 року позовні вимоги ДПІ в м.
Чернігові було задоволено, та стягнено
з ОСОБА_1 суму податкового боргу.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012 року
постанова суду першої інстанції
скасована, через те, що колегія суду
дійшла висновку про неузгодженість
суми податкового боргу ОСОБА_1 через те,
що податкова вимога № 18 від 08.08.2011 року
повернулась до ДПІ в м. Чернігові з
відміткою поштового відділення «у
зв'язку з закінченням терміну
зберігання».

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 24.02.2014 року було скасовано
постанови судів попередніх інстанцій
та справу направлено на новий розгляд
до суду першої інстанції, через те, що
судами не було досліджено фактичні
дані щодо вручення ОСОБА_1 податкової
вимоги № 18 від 08.08.2011 року.

В судовому засіданні було встановлено,
що 25.07.2010 року, між ОСОБА_2, ОСОБА_3
(відчужувані), та ОСОБА_1 (набувачем),
було укладеного договір довічного
утримання (а.с. 30-33), за яким ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 передали у власність позивач
нерухоме майно у вигляді двох
земельних ділянок загальною площею 0,2601
га та двох житлових будинків з
господарсько-побутовими будівлями за
АДРЕСА_1. Позивач за договором
зобов'язаний забезпечувати ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 утриманням та доглядом довічно.

Відповідно витягу про державну
реєстрацію прав від 01.12.2010 року за №
28193490 (а.с. 34), ОСОБА_1 є власником
житлового будинку, на підставі
договору довічного утримання (догляду)
від 26.07.2010 № 986, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.2 ст. 1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
що діяв на момент укладення договору
довічного утримання, дохід - сума
будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених підпунктом 4.2.16
пункту 4.2 статті 4 цього Закону,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За п. 4.2. Договору довічного утримання,
ОСОБА_1 не має права до смерті кожного
із відчужувачів продавати, дарувати,
міняти майно, передане за договором
довічного утримання (догляду), укладати
щодо нього договір застави, передавати
його у власність іншій особі на
підставі іншого правочину.

Відповідно ст. 744 Цивільного кодексу
України за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Згідно ст. 745 Цивільного кодексу
України, в редакції, що діяла на момент
укладення договору, договір довічного
утримання (догляду) укладається у
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Частинами 1, 3, 4 ст. 334 Цивільного кодексу
України, в редакції, що діяла до 01.01.2013
року, передбачено, що право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Відповідно до ст. 748 Цивільного кодексу
України набувач стає власником майна,
переданого йому за договором довічного
утримання (догляду), відповідно до
статті 334 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку про те, що право позивача
розпоряджатися отриманим ним на праві
власності за договором довічного
утримання майном на власний розсуд, як
це передбачено ст. 319 ЦК України,
обмежено таким договором, а саме
забороною відчуження нерухомого майна
за життя відчужувачів - ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Тобто право власності при
договорі довічного утримання є
неповним і не гарантованим до смерті
відчужувачів. Фактично, ОСОБА_1 не набув
права власності на нерухоме майно у
тому розумінні, яке вживається в ст. 317
ЦК України.

Таким чином, оскільки позивач не
отримав у власність нерухоме майно за
договором довічного утримання, у
повному розумінні, визначеному
Цивільним кодексом України, а також
таке право власності не гарантоване
договором довічного утримання та може
не зберегтися за ОСОБА_1, а тому суд
вважає, що і обов'язки набувача такого
права власності, визначені
законодавством України, в тому числі і
щодо оподаткування отриманого майна в
якості доходу повинні перейти до
позивача не в повній мірі. Враховуючи
наведене, суд вважає, що позивач не
зобов'язаний сплачувати податок на
доходи фізичних осіб, в зв'язку з
отриманням ним у власність нерухомого
майна, визначено в договорі довічного
утримання.

В розумінні приписів п. 2.1 ст. 2 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» платником податку є
резидент, який отримує доходи з
джерелом походження з території
України.

Як свідчать положення Договору
довічного утримання, ОСОБА_1 отримав
нерухоме майно у вигляді двох
земельних ділянок та двох житлових
будинків з господарсько-побутовими
будівлями не безкоштовно, а за умови
компенсації вартості зазначеного
майна за рахунок матеріального
забезпечення відчужувачів відповідно
п.2 Договору, зокрема:

щомісячне матеріальне забезпечення в
розмірі однієї мінімальної заробітної
плати; зобов'язання забезпечити
довічно кожного із відчужувачів житлом
в будинку з правом користування
допоміжними приміщенням;

зобов'язання у разі смерті
відчужувачів поховати кожного з них, а
у разі смерті одного із них,
зобов'язання утримувати співвласника
який залишився;

зобов'язання за життя відчужувачів,
виконувати слідуючи обов'язки:
протягом весняно-осіннього періоду
обробляти земельні ділянки, вживати
заходів зі знищення бур'янів та
шкідливих садово-городніх культур,
сплачувати у встановлені строки
земельний податок та вартість послуг
електро і газопостачання та інше.

Таким чином, зазначений договір є
компенсаційним, яким передбачено
понесення позивачем певних витрат.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Ризик будь-якої помилки державного
органу повинен покладатися на саму
державу, а помилки не можуть
виправлятися за рахунок осіб, яких вони
стосуються (рішення у справі "Пінкова
та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovd
and Pine v. the Czech Republic), n.58, а також рішення у
справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia),
заява №32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року та
у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v.
Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009
року).

Враховуючи, що в судовому засіданні та
постановами Вищого адміністративного
суду України і Київського апеляційного
адміністративного суду було
встановлено, що податкова вимога № 18
від 08.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_1
суми податкового боргу не була
отримана позивачем ОСОБА_1, а також
враховуючи те, що позивачем отримано у
власність нерухоме майно з обмеженням
у праві розпоряджатися таким майном,
тобто право власності є неповним та не
гарантованим, а тому позивач повинен
бути звільненим від сплати податку з
доходів від отримання у власність
такого майна, суд вважає, що позивачем
доведено ті обставини, на яких
ґрунтуються вимоги про скасування
вимоги від 08.08.2011 року № 18, а
відповідачем не доказана
правомірність своїх дій. Таким чином,
позовні вимоги про скасування
оскаржуваної вимоги підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи наведене, керуючись ст.160-163
КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкову вимогу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів в
Чернігівській області № 18 від 08.08.2011
року.

Стягнути з Державного бюджету України
182 грн. 70 коп. судових витрат на користь
ОСОБА_1. .

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
О.В. Кашпур