Справа № 826/11072/13-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2014 р. м. Київ
К/800/7925/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддів при секретарі
судового засідання за участю
представника ПрАТ «Фармацевтичне
підприємство СПРАТЛІ»Зайця В.С.
(суддя-доповідач), Голяшкіна О.В.,
Стрелець Т.Г., Петриченко Ю.П.,
Блажкевича С.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної
екологічної інспекції у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 серпня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 січня 2014
року у справі за позовом приватного
акціонерного товариства
«Фармацевтичне підприємство СПРАТЛІ»
до Державної екологічної інспекції у м.
Києві про скасування припису, -

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2013 року приватне акціонерне
товариство «Фармацевтичне
підприємство СПРАТЛІ» (далі - ПрАТ
«Фармацевтичне підприємство СПРАТЛІ»)
пред'явило позов до Державної
екологічної інспекції у м. Києві про
скасування припису відповідача № 08/317п
від 18 квітня 2013 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 серпня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 січня 2014
року, позовні вимоги задоволено
повністю.

Визнано протиправним та скасовано
припис Державної екологічної
інспекції у м. Києві № 08/317п від 18 квітня
2013 року.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі Державна
екологічна інспекція у м. Києві,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судами встановлено, що відповідачем на
підставі направлення на проведення
позапланової перевірки дотримання
вимог природоохоронного законодавства
України від 15 квітня 2013 року № 731
проведено перевірку дотримання
підприємством вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами, за результатами якої
складено акт № 08/507а.

Перевіркою встановлено, що під час
здійснення господарської діяльності
позивачем утворюються відходи різного
морфологічного складу та класу
небезпеки, відпрацьовані
люмінесцентні лампи, що відносяться до
небезпечних відходів.

Разом з цим у позивача відсутні дозвіл
на розміщення відходів у 2013 році та
ліміт на утворення та розміщення
відходів на 2013 рік, що є порушенням
вимог статтей 20, 55 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища», статтей 32, 33 Закону
України «Про відходи».

На підставі акту перевірки, з метою
усунення порушень природоохоронного
законодавства, виявлених під час
перевірки, відповідачем винесено
припис від 18 квітня 2013 року № 08/317п, яким
запропоновано позивачу отримати та
представити у строк до 03 червня 2013 року
дозвіл на розміщення відходів, ліміт на
утворення та розміщення відходів.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того,
що відповідачем не доведено, що позивач
є суб'єктом господарської діяльності у
сфері поводження з відходами в
розумінні чинного законодавства
України, а звільнений від обов'язку
одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів, а також від
одержання дозволу на розміщення
відходів.

Суд апеляційної інстанції із
висновками суду першої інстанції
погодився та зазначив, що відповідачем
не доведено здійснення позивачем
діяльності, яка призводить до
утворення відходів, зокрема, у акті
перевірки не зафіксовано факту
вироблення відходів, як і не
зафіксовано факту розміщення відходів
позивачем та нанесення цим шкоди
навколишньому середовищу, у зв'язку з
чим посилання відповідача на те, що у
процесі господарської діяльності
позивача, окрім побутових відходів,
утворюються відходи як вторинна
сировина (полімерні, макулатура, скляна
тара та інші), а також небезпечні
відходи 1-3 класу небезпеки є
безпідставними.

Апеляційний суд вказав, що
законодавець чітко визначив
альтернативу: або підприємства
укладають договір зі спеціалізованою
організацією, яка здійснює зберігання
та захоронення відходів, або
самостійно отримує дозвіл на
розміщення таких відходів на власній
території.

Оскільки позивачем надавались
перевіряючим договори, укладені з
суб'єктами господарської діяльності у
сфері поводження з відходами, на вивіз
побутових відходів та послуг прийому
відпрацьованих люмінесцентних ламп, а
також акти виконаних робіт, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку, що позивач не є суб'єктом
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами, відтак
отримання ним дозволу на розміщення
відходів та ліміту на утворення та
розміщення відходів не є необхідним, а
тому вимоги припису - протиправні.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України із
правовою позицією судів першої та
апеляційної інстанцій погоджується.

Правові, організаційні та економічні
засади діяльності, пов'язаної із
запобіганням або зменшенням обсягів
утворення відходів, їх збиранням,
перевезенням, зберіганням,
сортуванням, обробленням, утилізацією
та видаленням, знешкодженням та
захороненням, а також з відверненням
негативного впливу відходів на
навколишнє природне середовище та
здоров'я людини на території України
врегульовані Законом України «Про
відходи» від 5 березня 1998 року № 187/98-ВР
(далі - Закон № 187/98-ВР).

Відповідно до статті 13 цього Закону (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) суб'єктами у
сфері поводження з відходами є
громадяни України, іноземці та особи
без громадянства, а також підприємства,
установи та організації усіх форм
власності, діяльність яких пов'язана із
поводженням з відходами.

Статтею 1 Закону № 187/98-ВР (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що відходи -
будь-які речовини, матеріали і
предмети, що утворилися у процесі
виробництва чи споживання, а також
товари (продукція), що повністю або
частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення; поводження з відходами - дії,
спрямовані на запобігання утворенню
відходів, їх збирання, перевезення,
сортування, зберігання, оброблення,
перероблення, утилізацію, видалення,
знешкодження і захоронення, включаючи
контроль за цими операціями та нагляд
за місцями видалення; виробник
відходів - фізична або юридична особа,
діяльність якої призводить до
утворення відходів;розміщення
відходів - зберігання та захоронення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях чи об'єктах; зберігання
відходів - тимчасове розміщення
відходів у спеціально відведених
місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи
видалення); власник відходів - фізична
або юридична особа, яка відповідно до
закону володіє, користується і
розпоряджається відходами.

Згідно пункту «а» частини першої
статті 32 Закону № 187/98-ВР (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) з метою обмеження та
запобігання негативному впливу
відходів на навколишнє природне
середовище та здоров'я людини
забороняється вести будь-яку
господарську діяльність, пов'язану з
утворенням відходів, без одержання від
уповноважених органів виконавчої
влади у сфері поводження з відходами
лімітів на обсяги утворення та
розміщення відходів. Ліміти на обсяги
утворення і розміщення побутових
відходів не встановлюються.

Відповідно до пункту 8 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03
серпня 1998 № 1218 (далі - Порядок № 1218)
власники відходів, для яких платежі за
розміщення відходів усіх класів
небезпеки не перевищують 10 гривень на
рік, власники тільки побутових
відходів, що уклали договори на
розміщення відходів з підприємствами
комунального господарства, та власники
відходів як вторинної сировини, які
провадять статутну діяльність із
збирання і заготівлі таких відходів,
звільняються від одержання лімітів на
утворення та розміщення відходів.

З системного аналізу вказаних норм
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що суб'єктами
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами є підприємства,
організації та установи, діяльність
яких пов'язана з виробництвом або
розміщенням відходів у спеціально
відведених для цього місцях чи
об'єктах; обсяги відходів, які передані
на договірних засадах іншим суб'єктам
господарської діяльності, вже не є
власністю суб'єкта господарювання.

Як вбачається із матеріалів справи
основним видом діяльності позивача є
надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого майна. В акті
перевірки не зафіксовано фактів
вироблення відходів, розміщення
відходів позивачем та нанесення у
зв'язку з цим шкоди навколишньому
середовищу.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає вірним висновок судів
першої та апеляційної інстанцій, про
безпідставність доводів відповідача,
що у процесі господарської діяльності
позивача, окрім побутових відходів,
утворюються відходи як вторинна
сировина (полімерні, макулатура, скляна
тара та інші), а також небезпечні
відходи 1-3 класу небезпеки.

Як вбачається з акта перевірки
позивачем надавались перевіряючим
договори, укладені з суб'єктами
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами, на вивіз
побутових відходів та послуг прийому
відпрацьованих люмінесцентних ламп та
акти виконаних робіт. Оскільки позивач
не є виробником чи то власником
відходів, не має спеціально відведених
місць чи об'єктів для розміщення
відходів, отримання ним дозволу на
розміщення відходів та ліміту на
утворення та розміщення відходів не є
необхідним.

Таким чином суди першої та апеляційної
інстанцій повно і всебічно встановили
обставини справи, дали їм належну
юридичну оцінку, правильно застосували
норми матеріального і процесуального
права та прийшли до вірного висновку
про протиправність припису Державної
екологічної інспекції у м. Києві № 08/317п
від 18 квітня 2013 року.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів першої
та апеляційної інстанцій та
встановлених обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Оскільки суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій, підстав для
задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
екологічної інспекції у м. Києві
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 серпня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: