Справа № 826/4209/14
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1Вн. № 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2014 року 16:43 № 826/4209/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Маруліної Л.О.,
членів колегії Донець В.А., Шейко Т.І.,
при секретарі судового засідання
Шереметьєвої Т.В., вирішив у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони
України

про визнання незаконним та
скасування Наказ №70 від 28.02.2014,

за участю: позивача: ОСОБА_1,
представника позивача: ОСОБА_2
(довіреність від 12.03.2014 р. №221),

представника відповідача: Удода
Богдана Валентиновича (довіреність від
29.10.2013 р. №220/522/д).

На підставі частини третьої ст. 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 13.05.2014
року проголошено вступну та
резолютивну частину. Повний текст
постанови складено і підписано 16.05.2014
року.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва відкрито провадження у
справі № 826/4209/14 за позовом ОСОБА_1 (далі
також - позивач, ОСОБА_1) до Міністерства
оборони України (далі також -
відповідач, МО України), в якому Позивач
просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ
заступника Міністра оборони України -
керівника апарату (по особовому складу
державних службовців) №70 від 28.02.2014
року про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
Відділу утилізації ракет та
боєприпасів Департаменту утилізації
компонентів ракетного палива та ракет
і боєприпасів Міністерства оборони
України з виплатою середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

В судове засідання 15.04.2014 року позивач,
представник позивача не з'явилися,
клопотань, заяв до суду не надходило,
представник відповідача прибув. Судом
оголошено про відкладення розгляду
справи.

В судове засідання 24.04.2014 р. сторони
прибули, представниками позивача та
відповідача заявлені клопотання про
допит свідків, які задоволено судом.
Суд ухвалив про зупинення провадження
у справі до 13.05.2014 р.

Позивачем позовні вимоги обґрунтовано
тим, що ОСОБА_1 працював з 31.01.2014 року на
посаді начальника Відділу утилізації
ракет та боєприпасів Департаменту
утилізації компонентів ракетного
палива та ракет і боєприпасів
Міністерства оборони України та мав
статус державного службовця.

Наказом заступника Міністра оборони
України від 28.02.2014 року №70 ОСОБА_1
звільнено з роботи у зв'язку з прогулом
без поважних причин.

На думку позивача, наказ про звільнення
його з роботи є безпідставним, оскільки
документи, на підставі яких винесено
наказ про звільнення, є неправдивими.

Позивач зазначає, що він щоденно
виконував покладені на нього службові
обов'язки, був присутнім на роботі та
незважаючи на офіційно підтверджені
звернення до лікаря з метою отримання
медичної допомоги (24-25 лютого 2014 року), а
також тимчасову втрату працездатності
(26-28 лютого 2014 року), продовжував
належним чином виконувати, покладені
на нього службові обов'язки.

ОСОБА_1 стверджує, що його ніхто не
запрошував для надання пояснень з
приводу можливої відсутності на
роботі, з жодними документами з цього
приводу він ознайомлений не був, а
обставини, на які він посилається,
підтверджуються показами свідків.

Відповідач заперечує проти позову та
зазначає, що ОСОБА_1 звільнено з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

МО України зазначає, що позивача було
звільнено у зв'язку із вчиненням
прогулу, без згоди профспілкової
організації, оскільки він не був її
членом.

Перший факт прогулу встановлено 5
лютого 2014 року. Факти відсутності на
робочому місці позивача
підтверджуються Журналом прибуття
особового складу Департаменту
утилізації МО України. Проведена за
дорученням заступника Міністра
оборони України від 20.03.2014р., на
підставі листа Генеральної
прокуратури України від 11.03.2014р.,
службова перевірка підтверджує факти
відсутності на робочому місці ОСОБА_1 5,
7, 13, 24, 25, 26 лютого 2014 року.

Відповідач стверджує, що надавати
пояснення з приводу своєї відсутності
безпосередньому керівництву позивач
відмовлявся, що підтверджують акти від
26 та 27 лютого 2014 року.

Крім того, за ініціативою позивача,
Державною інспекцією України з питань
праці здійснено позапланову перевірку
МО України на предмет дотримання
законодавства про працю при звільнені
ОСОБА_1 За результатами перевірки
порушень трудового законодавства не
встановлено, що підтверджується
відповідним актом від 25 березня 2014
року.

МО України стверджує, що факти
відсутності позивача на робочому місці
підтверджуються також актами про
відсутність на роботі працівника,
показами свідків.

Дослідивши матеріали справи судом
встановлено, що Наказом Міністра
оборони України від 31 січня 2014 року №4,
ОСОБА_1 прийнято на державну службу на
посаду помічника Міністра оборони
України відділу
організаційно-аналітичного
забезпечення роботи Міністра оборони
України (патронатна служба) та
присвоєно 9 ранг державного службовця.

Наказом Міністра оборони України від 3
лютого 2014 року №5, ОСОБА_1 переведено за
його згодою на посаду начальника
відділу утилізації ракет і боєприпасів
Департаменту утилізації ракетного
палива та ракет і боєприпасів МО
України.

Комісією у складі службових осіб МО
України, складені акти про відсутність
на роботі ОСОБА_1: від 5 лютого 2014 року
(відсутність протягом робочого дня 5
лютого 2014 року з 10 год. до 13 год. та з 14
год. до 15 год. 45 хв.); від 7 лютого 2014 року
(відсутність протягом робочого дня 7
лютого 2014 року з 14 год. до 17 год.); від 13
лютого 2014 року (відсутність протягом
робочого дня 13 лютого 2014 року з 14 год. 30
хв. до 18 год.); від 24 лютого 2014 року
(відсутність протягом робочого дня 24
лютого 2014 року з 10 год. 30 хв. до 18 год.);
від 25 лютого 2014 року (відсутність
протягом робочого дня 25 лютого 2014 року
з 11 год. до 18 год.); від 26 лютого 2014 року
(відсутність протягом робочого дня 26
лютого 2014 року з 10 год. до 18 год.).

20 лютого 2014 року заступником директора
Департаменту утилізації компонентів
ракетного палива ракет і боєприпасів
МО України ОСОБА_4 надіслано рапорт
тимчасово виконуючому обов'язки
директора Департаменту утилізації
компонентів ракетного палива ракет і
боєприпасів МО України Коротаєву О.М., в
якому зазначено, що під час здійснення
контролю за виконанням особовим
складом департаменту своїх службових
обов'язків ОСОБА_4 встановлено, що 19
лютого 2014 року позивач був відсутній на
робочому місці впродовж робочого дня з
14 год. до 18 год.. При цьому завдань, що
пов'язані з виконанням службових
обов'язків поза межами департаменту
від керівництва департаменту ОСОБА_1 не
отримував.

Комісією у складі службових осіб МО
України складено акт відмови надання
пояснень від 26 лютого 2014 року. Останнім
встановлено, що позивач відмовився
надавати письмові пояснення щодо його
відсутності на робочому місці впродовж
5, 7, 13, 19, 24, 25, 26 лютого 2014 року.

КНП «Консультативно-діагностичний
центр» філією №2, за підписом лікаря
ОСОБА_6, на ім'я позивача видано Довідку
від 25 лютого 2014 року №2391, в якій
зазначено, що ОСОБА_1 дійсно був
присутнім на прийомі в
лікаря-офтальмолога 24.02.2014р. з 14 год. до
14 год. 30 хв. та 25.02.2014р. з 14 год. 30 хв. до 14
год. 45 хв.

КНП «Консультативно-діагностичний
центр» філією №2, за підписом лікаря
ОСОБА_6, на ім'я позивача видано ОСОБА_7
непрацездатності від 26 лютого 2014 року
серії АВР №993488, яким ОСОБА_1 звільнено
від роботи на період з 26.02.2014р. по
01.03.2014р. у зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності.

Головою Об'єднаного комітету
профспілки працівників Центрального
апарату МО України та Генерального
штабу Збройних Сил України надано для
МО України довідку від 26.02.2014р., в якій
зазначено, що ОСОБА_1 не є членом
профспілки.

26 лютого 2014 року тимчасово виконуючим
обов'язки директора Департаменту
утилізації компонентів ракетного
палива ракет і боєприпасів МО України
Коротаєвим О.М. внесено подання
заступнику Міністра оборони України
Можаровському В.М., в якому клопотав про
звільнення ОСОБА_1 з посади у зв'язку з
неодноразовим порушенням трудової
дисципліни.

Наказом заступника Міністра оборони
України від 28.02.2014р. №70 позивача
звільнено з роботи 28.02.2014р. відповідно
до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю
України у зв'язку з прогулом без
поважних причин. Наказано виплатити
ОСОБА_1 грошову компенсацію за
невикористані дні щорічної основної
відпустки за відпрацьований робочий
час з 31.01.2014р. по 28.02.2014р. тривалістю 2
календарних дні.

3 березня 2014 року позивачем подано
скаргу на дії МО України до Генеральної
прокуратури України. 11 березня 2014 року
Генеральною прокуратурою України
направлено для розгляду за належністю
до МО України скаргу позивача.

Військовою службою правопорядку у
Збройних Силах України проведено
перевірку обставин, викладених в
скарзі. За результатами перевірки
встановлено, що інформація про
фальсифікацію документів, на підставі
яких видано наказ про звільнення
позивача з роботи, свого підтвердження
не знайшла. Натомість підтверджуються
факти відсутності ОСОБА_1 на робочому
місці протягом певного часу. 9 квітня 2014
року позивачеві та відповідачеві
направлені інформаційні листи про
результати розгляду скарги позивача.

Державною інспекцією України з питань
праці з 13.03.2014р. по 25.03.2014р. здійснено
позапланову перевірку МО України на
предмет дотримання законодавства про
працю при звільнені ОСОБА_1 Актом
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 25.03.2014р.
№28-26-24/03/19 порушень не встановлено.

Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення представників сторін, суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими
частково та такими, що підлягають
задоволенню частково, виходячи з
наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України гарантує
кожному право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Держава створює
умови для повного здійснення
громадянами права на працю. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державну службу» від 16 грудня 1993 року
№3723-XII (далі - Закон №3723-ХІІ ), державна
служба в Україні - це професійна
діяльність осіб, які займають посади в
державних органах та їх апараті щодо
практичного виконання завдань і
функцій держави та одержують заробітну
плату за рахунок державних коштів. Ці
особи є державними службовцями і мають
відповідні службові повноваження.

Відповідно до ст. 5 Закону №3723- XII
державний службовець повинен: сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Основні обов'язки державного службовця
передбачені ст. 10 Закону №3723- XII:
додержання Конституції України та
інших актів законодавства України;
забезпечення ефективної роботи та
виконання завдань державних органів
відповідно до їх компетенції;
недопущення порушень прав і свобод
людини та громадянина; безпосереднє
виконання покладених на них службових
обов'язків, своєчасне і точне виконання
рішень державних органів чи посадових
осіб, розпоряджень і вказівок своїх
керівників; збереження державної
таємниці, інформації про громадян, що
стала їм відома під час виконання
обов'язків державної служби, а також
іншої інформації, яка згідно з
законодавством не підлягає
розголошенню; постійне вдосконалення
організації своєї роботи і підвищення
професійної кваліфікації; сумлінне
виконання своїх службових обов'язків,
ініціатива і творчість в роботі.

Частиною першою ст. 30 Закону №3723- XII
встановлено підстави припинення
державної служби, крім передбачених
Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України (далі
також - КЗпП України) визначає правові
засади і гарантії здійснення
громадянами України права
розпоряджатися своїми здібностями до
продуктивної і творчої праці.

Право громадян України на працю, - тобто
на одержання роботи з оплатою праці не
нижче встановленого державою
мінімального розміру, - включаючи право
на вільний вибір професії, роду занять
і роботи, забезпечується державою (ч.1
ст.2 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю
шляхом укладення трудового договору
про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.
Працівники мають право на звернення до
суду для вирішення трудових спорів
незалежно від характеру виконуваної
роботи або займаної посади (ч.2 ст.2 КЗпП
України).

Статтею 21 КЗпП України визначено, що
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу (ч.3
ст.24 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що
31.01.2014 р. між ОСОБА_1 та МО України
укладено трудовий договір, оформлений
Наказом Міністра оборони України від 31
січня 2014 року №4. Наказом Міністра
оборони України від 3 лютого 2014 року №5,
ОСОБА_1 переведено за його згодою на
посаду начальника відділу утилізації
ракет і боєприпасів Департаменту
утилізації ракетного палива та ракет і
боєприпасів МО України.

Наслідком укладення трудового
договору є виникнення взаємних прав та
обов'язків для роботодавця (МО України)
та працівника (ОСОБА_1).

Працівник повинен виконувати доручену
йому роботу особисто і не має права
передоручати її виконання іншій особі
(ст. 30 КЗпП України).

Працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір (ст.139 КЗпП України).

Час початку і закінчення щоденної
роботи (зміни) передбачається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку і графіками змінності у
відповідності з законодавством (ст. 57
КЗпП України).

Трудовий розпорядок в МО України
встановлено відповідно до Указу
Президента України від 26.04.1995р. № 334/95
«Про запровадження на території
України регіональних графіків початку
робочого дня», Постанови Кабінету
міністрів України від 10.12.1993р. № 1010
«Про тривалість робочого дня для
працівників органів виконавчої влади і
органів місцевого самоврядування».
Останньою міністерствам, іншим
центральним органам виконавчої влади,
місцевим державним адміністраціям,
органам місцевого самоврядування
рекомендовано встановити для
працівників апарату таку тривалість
роботи по дням тижня: понеділок,
вівторок, середа, четвер - по 8 годин 15
хвилин, п'ятниця - 7 годин; вихідні дні -
субота і неділя. Розпорядок дня роботи
Департаменту утилізації ракетного
палива та ракет і боєприпасів МО
України затверджений Наказом його
директора від 08.01.2014р. №1.

В матеріалах справи містяться докази
систематичного порушення позивачем
трудового розпорядку Департаменту
утилізації компонентів ракетного
палива ракет і боєприпасів МО України.
Такими доказами виступають, складені
комісією з числа службових осіб, акти
про відсутність на роботі ОСОБА_1: від 5
лютого 2014 року (відсутність протягом
робочого дня 5 лютого 2014 року з 10 год. до
13 год. та з 14 год. до 15 год. 45 хв.); від 7
лютого 2014 року (відсутність протягом
робочого дня 7 лютого 2014 року з 14 год. до
17 год.); від 13 лютого 2014 року
(відсутність протягом робочого дня 13
лютого 2014 року з 14 год. 30 хв. до 18 год.);
від 24 лютого 2014 року (відсутність
протягом робочого дня 24 лютого 2014 року
з 10 год. 30 хв. до 18 год.); від 25 лютого 2014
року (відсутність протягом робочого
дня 25 лютого 2014 року з 11 год. до 18 год.);
від 26 лютого 2014 року (відсутність
протягом робочого дня 26 лютого 2014 року
з 10 год. до 18 год.).

Проведеною Військовою службою
правопорядку у Збройних Силах України
перевіркою підтверджено відсутність
на роботі протягом певного часу ОСОБА_1:
05.02.2014р., 07.02.2014р., 13.02.2014р., 24.02.2014р.,
25.02.2014р., 26.02.2014р.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, що спростовують
факти недотримання ним правил
внутрішнього трудового розпорядку
або/та доводять, що причини його
відсутності на робочому місці є
поважними.

Факти відсутності позивача на роботі
підтверджуються показами свідків:
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7

Крім того, відповідно до Посадової
інструкції начальника відділу
утилізації ракет і боєприпасів
Департаменту утилізації компонентів
ракетного палива та ракет і
боєприпасів Міністерства оборони
України, затвердженої тимчасово
виконуючим обов'язки Директора
департаменту утилізації компонентів
ракетного палива та ракет і
боєприпасів Міністерства оборони
України 03.02.2014 р., з якою позивач під
власний підпис ознайомлений 03.02.2014 р.,
начальник відділу підпорядковується
директору Департаменту та його
заступнику.

Заступником директора Департаменту
ОСОБА_10, який був безпосереднім
керівником позивача, повідомлено суду,
що позивач відвідував наради о 09:15 24 - 26
лютого.2014 року, проте, після їх
закінчення близько 11 години ранку на
робочому місті був відсутній, доручень,
які б вимагали його відсутності на
робочому місті, керівником не
надавалось, позивач не ставив до відома
керівника щодо необхідності бути
відсутнім поза межами департаменту,
також позивач не повідомляв керівника
про погіршення свого самопочуття та
необхідності звернення за медичною
допомогою.

Щодо твердження позивача про
відсутність на робочому місті 24 - 26
лютого 1014 року в зв'язку з виконанням
ним окремого доручення Міністра
оборони України №495 від 13.02.2014 року,
свідком повідомлено, що термін
виконання даного доручення
встановлено відповідно до пункту 4 до
21.02.2014 року. План роботи робочої групи
на виконання окремого доручення
Міністра оборони України №495 від 13.02.2014
року на затвердження Міністру оборони
України подано, проте затверджений
план для подальшого виконання
Міністром не повернуто. Тому
твердження позивача щодо виконання ним
даного окремого доручення після 21
лютого 2014 року не відповідає дійсним
обставинам справи.

Одночасно суд звертає увагу, що
відповідно до Довідки від 25 лютого 2014
року №2391, виданої КНП
«Консультативно-діагностичний центр»
філії №2, за підписом лікаря ОСОБА_6,
ОСОБА_1 був на прийомі в
лікаря-офтальмолога 24.02.2014р. з 14 год. до
14 год. 30 хв. та 25.02.2014р. з 14 год. 30 хв. до 14
год. 45 хв. Проте, дану обставину
керівнику не повідомлено, довідку не
надано для врахування поважних причин
відсутності на роботі. Разом з тим,
позивачем не надано суду доказів
поважних причин відсутності на роботі
до і після відвідування лікаря 24 та 25
лютого 2014 р.

Згідно з абзацом першим пункту 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (із змінами і доповненнями) При
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40
КЗпП, суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
відсутність працівника на роботі
більше трьох годин протягом дня без
поважних причин вважається прогулом.
Прогул є порушенням трудової
дисципліни.

Суд оцінюючи вищевикладене спільно з
письмовими доказами, та ураховуючи те,
що позивач відмовився надавати
письмові пояснення щодо його
відсутності на робочому місці впродовж
5, 7, 13, 19, 24, 25, 26 лютого 2014 року,
розбіжності у свідченнях учасників
судового процесу, суд дійшов висновку,
що позивачем допущено прогули 24, 25, 26
лютого 2014 року, поважних причин судом
не встановлено.

Згідно з пунктом 1 Порядку проведення
службового розслідування стосовно
осіб, уповноважених на виконання
функцій держави або місцевого
самоврядування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13 червня 2000 року №950, відповідно до
цього Порядку стосовно осіб,
уповноважених на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
може бути проведено службове
розслідування, крім іншого, у разі
недодержання ними законодавства про
державну службу.

Як зазначалось судом, заступником
Міністра оборони України видано Наказ
від 28.02.2014р. №70 про звільнення позивача
з роботи з 28.02.2014р. відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом
без поважних причин.

Разом з тим, не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
змінами і доповненнями) правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як
передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й
інших випадків, коли розірвання
трудового договору відповідно до
чинного законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також інші
відпустки, що надаються працівникам як
із збереженням, так і без збереження
заробітку.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Позивачем надано суду докази, що
підтверджують тимчасову втрату ним
працездатності у період з 28.02.2014р. по
01.03.14р., а саме копію листка
непрацездатності Серія АВР №993488

Звільнення 28.02.2014р. ОСОБА_1 із посади
начальника відділу утилізації ракет і
боєприпасів Департаменту утилізації
ракетного палива та ракет і
боєприпасів МО України суперечить
вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки
позивач на дату звільнення тимчасово
втратив працездатність.

Таким чином, з урахуванням
встановленого судом прогулу позивачем
без поважних причин 24-26.02.2014 року та
видання наказу 28.02.2014 р. про звільнення
позивача в період тимчасової
непрацездатності позивача, колегія
суддів дійшла висновку, що слід
зобов'язати Міністерство оборони
України змінити дату звільнення ОСОБА_1
з 28.02.2014 року на 01.03.2014 року, а в
задоволенні позовних вимог про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення та поновлення
позивача на роботі - відмовити.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 97, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
задовольнити частково.

2. Зобов'язати Міністерство
оборони України змінити дату
звільнення ОСОБА_1 з 28.02.2014 року на 01.03.2014
року.

3. В решті позовних вимог від
мотиви.

Постанова відповідно до ст. 254 КАС
України набирає законної сили.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України

Головуючий суддя
Л. О. Маруліна

Судді
В.А. Донець

Т.І. Шейко