Справа № 452/106/14-а
Суддя: Казан І. С.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 452/106/14-а
Самбірський міськрайонний
суд Львівської області
у складі: головуючого
судді Казана І.С.
при секретарі Кафтан О.Ю.,
з участю: представників позивача
представника відповідача Терлецького
третьої особи ОСОБА_4,
представників третьої особи ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Самборі
Львівської області адміністративну
справу за позовом ОСОБА_7 до
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Львівської області, треті
особи ОСОБА_4, ОСОБА_8, - про визнання
незаконним і скасування рішення №268
від 15.08.2013 року «Про затвердження акту
міжвідомчої комісії» та про утримання
від вчинення певних дій, встановлення
відсутності у відповідача повноважень
на встановлення заборони чи обмежень
руху автомобілів на спільному проїзді,
ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із
зазначеним адміністративним позовом в
інтересах ОСОБА_7. У підтвердження
своїх вимог представник позивача
покликається на те, що відповідачем
незаконно прийнято рішення виконкомом
Самбірської міської ради Львівської
області від 15.08.2013 року №268 «Про
затвердження акту міжвідомчої
комісії», котрим затверджено акт
міжвідомчої комісії від 31.07.2013 року та
дозволено встановлення громадянином
ОСОБА_4 захисних металевих перил на
відстані 70см. від фасаду навпроти
вхідних дверей до будинку АДРЕСА_1;
заборонено стоянку автомашин на
спільному проїзді будинків АДРЕСА_2
У судовому засіданні представники
позивача підтримали вимоги позову та
посилалися на обставини, викладені в
позовній заяві та у зверненні від 28.03.2014
року про часткову зміну предмету
позову, просили визнати незаконним та
скасувати спірне рішення відповідача,
а також встановити за рішенням суду
відсутність у відповідача повноважень
на встановлення заборон чи обмежень
руху автомобілів на спільному проїзді
до будинковолодінь АДРЕСА_2 (а. с. 45).
Представник відповідача Терлецький
Т.С. адміністративний позов не визнав,
оскільки вважає, що згідно ст. 40 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виконавчий комітет
Самбірської міської ради Львівської
області наділений повноваженнями
приймати подібні в адміністративному
спорі рішення; що дії відповідача
випливали із вимог Закону України «Про
благоустрій населених пунктів» та були
вимушеними в інтересах третьої особи
ОСОБА_4 та членів його сім'ї задля
Аналогічно третя особа ОСОБА_4 та його
представники ОСОБА_5 і ОСОБА_6
адміністративного позову не визнали з
посиланням на письмове заперечення на
позовну заяву від 05.05.2014 року.
Залучений судом в адміністративній
справі третя особа ОСОБА_8 як суміжний
землекористувач по суті власних
пояснень при вирішенні спору
покладався на рішення суду.
З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, заслухавши
пояснення осіб, які брали участь у
справі, суд приходить до переконання,
що адміністративний позов ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_7 до виконавчого
комітету Самбірської міської ради
Львівської області про визнання
незаконним і скасування рішення №268
від 15.08.2013 року підлягає задоволенню, а
в частині про встановлення відсутності
у відповідача повноважень на
встановлення заборони чи обмеження
руху автомобілів на спільному проїзді -
відмові у позові за недоведеністю,
виходячи з наступного:
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Представник відповідача Терлецький
Т.С. у судовому засіданні
адміністративного позову не визнав,
однак не довів суду, що ст. 40 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» можуть бути врегульовані
тривалі спірні відносини між сусідами
ОСОБА_7 та ОСОБА_4, що на підставі цієї
норми Закону відповідач є наділений
компетенцією у прийнятті спірного
рішення №268 від 15.08.2013 року «Про
затвердження акту міжвідомчої
комісії», що безпосередньо міжвідомча
комісія як дорадчий орган вправі
рекомендувати виконавчому комітету
приймати такого роду рішення на
спільній трьох суміжних
співкористувачів земельній ділянці,
котра має статус проїзду;
представником відповідача також не
доведено, що саме у такий спосіб про
встановлення захисних металевих перил,
заборону стоянки транспортних засобів
будуть задоволені потреби громадянина
ОСОБА_4 та членів його сім'ї без впливу
на законні права, свободи чи інтереси
ОСОБА_7

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Водночас суд сходиться із позицією як
представника відповідача так третьої
особи ОСОБА_4, що згідно наведених ними
норм у власних позиціях, зокрема, ст. ст.
10, 13, 20 і 21 Закону України «Про
благоустрій населених пунктів» та ст.
158 ЗК України до компетенції
виконавчого комітету може належати
здійснення самоврядного контролю та
вжиття заходів щодо забезпечення на
території м. Самбора благоустрою та
утримання території населеного пункту;
що у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 17
вказаного закону громадяни у сфері
благоустрою населених пунктів мають
право вимагати негайного виконання
робіт з благоустрою населених пунктів
у разі, якщо невиконання таких робіт
може завдати шкоду життю, здоров'ю або
майну громадян.

Однак, зазначене не може стосуватися
історично-складеного спільного
проїзду між будинковолодіннями
АДРЕСА_2, яким постійно та однаково
користувалася позивач у справі;
вказані вище норми законів рівнозначно
стосуються інтересів позивача в
адміністративній справі, але вони для
інтересів позивача врахованими не
були.

У судовому засіданні та із матеріалів
справи установлено, що спірна частина
земельної ділянки визначена в статусі
проїзду; позивач ОСОБА_7 згоди на
встановлення захисних металевих перил
не давала і заперечує проти цього, про
що підтвердили у судовому засіданні її
довірителі ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Решту
учасники судового розгляду, як і
допитаний свідок головний архітектор
міста Самбора ОСОБА_9, не навели суду, що
непогодження позивача є
невмотивованим; не спростували іншого
способу в домашніх умовах третьої
особи ОСОБА_4 встановити чи в той момент
проїжджає транспортний засіб, - про що
зазначив представник позивача ОСОБА_1,
тобто про встановлення вуличного
дзеркала в місці обмеженої видимості.
Разом з тим на переконання суду із
розвитком технічного прогресу є ряд
механічних, технічних, електронних чи
інших методів визначити на
вулиці-проїзді рух транспортних
засобів.

Прийняття відповідачем спірного
рішення про встановлення захисних
металевих перил на відстані 70см. від
фасаду навпроти вхідних дверей до
будинку АДРЕСА_1 у користь ОСОБА_4
звужує права та свободи ОСОБА_7 як
суб'єкта правовідносин, не відповідає
характеру та природі відносин між
державою та громадянами, засадам
демократичної держави, не має на меті
забезпечення балансу публічних та
приватних інтересів, не ґрунтується на
вимогах Конституції України та законів
на підставі міжнародно-правових актів.
При цьому суд звертає увагу, що
відповідач, встановлюючи будь-які
обмеження, повинен запобігати
можливості зловживання такими
обмеженнями та передбачати
використання обмеження лише за
виняткових обставин. Обов'язковою
умовою застосування правових обмежень
повинна бути дійсність, об'єктивна
реальність, що виражається у наявності
загрози, заподіяння шкоди охоронюваним
приватним або публічним інтересам, у
неможливості уникнення такої загрози
чи шкоди іншим шляхом, - будь-які
заборони типу як раніше прийняте
рішення виконавчим комітетом «Про
встановлення обмежуючої огорожі», що
було спірним у судовому порядку та
визнане незаконним, тепер «про
встановлення захисних металевих
перил», - повинні бути обґрунтованими,
ефективними та дійсно необхідними для
правового регулювання суспільних
відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_4;
відповідач у свою чергу охороняючи
суспільні інтереси, мусить приймати
правообмеження, котрі не повинні
порушувати принцип рівності,
законності та будь-яким чином
втручатись в сферу приватного життя
людини.

Отже, спірне рішення у справі
відповідачем прийняте без погодження
із ОСОБА_7, всупереч її правам, свободам
та законним інтересам, відтак, повинно
бути визнане судом незаконним та
підлягає скасуванню у судовому
порядку.

Однаково суд звертає увагу, що вірною є
позиція представника відповідача та
третьої особи із посиланням на ч. 7 ст. 41
Конституції України та ст. 103 ЗК
України, що використання власності не
може завдавати шкоди правам, свободам
та гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі; що
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Але беручи до уваги наведені норми в
інтересах третьої особи ОСОБА_4
відповідач знову ігнорує аналогічну
позицію позивача ОСОБА_7, котра є
суміжним землекористувачем,
втручається у закладений нормативно
зміст добросусідства.

Одночасно не заслуговує на увагу
покликання третьої особи на
розбіжності у кадастрових планах в
описах меж при виготовленні Технічної
документації з присвоєння земельній
ділянці ОСОБА_7 кадастрового номера,
оскільки як ствердив суду допитаний
спеціаліст ОСОБА_10, що в такому
документі могла бути зроблена описка,
котра обов'язково була б усуненою в
результаті обмінного файлу при видачі
остаточного документа Державного акта
на право власності на земельну ділянку,
що тільки є правовстановлюючим
документом. Оскільки новий Державний
акт ОСОБА_7 на підставі технічної
документації фактично виданим не був,
тому судом взято до уваги наявний у
матеріалах адміністративної справи та
дійсний Державний акт на право
приватної власності на землю (а. с. 11).

Враховуючи вищенаведене, достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, пояснення осіб, які брали
участь у справі, суд приходить до
висновку, що адміністративний позов
ОСОБА_7 підлягає частковому
задоволенню і слід визнати незаконним
та скасувати рішення виконавчого
комітету Самбірської міської ради
Львівської області №268 від 15.08.2014 року
«Про затвердження акту міжвідомчої
комісії».

У решті частини адміністративного
позову суд відмовляє за недоведеністю,
оскільки судом не встановлено, що дії
відповідача у вибраний спосіб захисту
позивачем про встановлення
відсутності повноважень на
встановлення заборони чи обмеження
руху автомобілів на спільному проїзді
порушують законні права, свободи та
інтереси позивача.

Правовідносини про встановлення
заборон чи обмеження руху автомобілів
на спільному проїзді є врегульованими
у нормативному акті - Правилах
Дорожнього Руху України.

Як установлено під час провадження в
адміністративній справі спільним
проїздом користуються три суміжні
співвласники із членами їх сімей:
ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Судом із
позиції представників позивача не
з'ясовано, які реально права
довірительки можуть бути порушені
відповідачем і які конкретно
несприятливі наслідки може спричинити
для неї це порушення; а також те, чи є
метою пред'явлення такої позовної
вимоги позивачем ОСОБА_7 захист
(відновлення) її прав і законних
інтересів і чи можливо при обраному нею
способі захисту відновити (захистити)
її права.

За змістом ст. 19 Конституції України,
ст. 14 ЦК України, п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13.06.2007р. №8
«Про незалежність судової влади» не
допускається постановлення судових
рішень, які зобов'язують до вчинення
дій, які не є обов'язковими для
відповідача за законом, а також рішень,
які передбачають втручання в
компетенцію відповідача. Крім того як
вище наведено з огляду на положення ч. 2
ст. 19 Конституції України, способи
захисту повинні кореспондуватись з
повноваженнями суду, тобто суд може
прийняти лише таке рішення, можливість
ухвалення якого передбачена
законодавством. Способи захисту прав
мають бути встановлені законом або
випливати із його положень чи бути
передбачені договором. При цьому
можливість пред'явлення конкретних
позовних вимог та прохання про
застосування конкретного способу
захисту порушеного права в тих чи інших
правовідносинах має бути передбачена
законодавством, тобто юридично
можливою.

Судові витрати в адміністративному
спорі підлягають розподілу відповідно
до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 7, 70, 86, 158 - 163 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_7
задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати рішення
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Львівської області №268
від 15.08.2014 року «Про затвердження акту
міжвідомчої комісії».

У решті частини адміністративного
позову відмовити за недоведеністю.

Стягнути із місцевого бюджету м.
Самбора Львівської області у користь
ОСОБА_7 36,54(тридцять шість гривень
54коп.)грн. понесених судових витрат.

На постанову може бути подано
апеляційну скаргу до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через місцевий суд протягом
десяти днів з часу отримання її копії.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя підпис
І.С.Казан

Згідно з оригіналом

Суддя Самбірського

міськрайонного суду
І.С. Казан.