Справа № 2а/0470/4031/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2014 р. м. Київ
К/9991/49680/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. при секретарі судового
засідання Гончарук І.Ю.

за участю представників сторін:
позивача - Волошин В.Ю., Ярин С.О.,

відповідача - не з'явився ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Жовтневому районі
м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

на постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10.07.2012 р.

у справі № 2а/0470/4031/12

за позовом публічного акціонерного
товариства «Дніпропетровськ-Авто»

до Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Дніпропетровськ-Авто»
(далі - позивач, ПАТ
«Дніпропетровськ-Авто») звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
(далі - відповідач, ДПІ у Жовтневому
районі м. Дніпропетровська), в якому
просило суд визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 22.03.2012 р. №
, № та № .

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
04.05.2012 р. в задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10.07.2012 р. постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 04.05.2012 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою позов задоволено: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Жовтневому
районі м. Дніпропетровська від 22.03.2012 р.
№ , № , № .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10.07.2012 р. та
залишити в силі постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 04.05.2012 р.

Позивач у письмових запереченнях та в
судовому засіданні проти доводів
касаційної скарги заперечував, вважає
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції законним, обґрунтованим та
прийнятим у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 14.03.2012 р. по
15.03.2012 р., на підставі направлення від
14.03.2012 р. № 383, посадовою особою ДПІ у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська,
згідно з підпунктом 78.1.5 пункту 78.1
статті 78 Податкового кодексу України в
ході розгляду заперечень до акту
планової перевірки від 28.02.2012 р. №
556/231/20220933 з метою з'ясування обставин,
що не були досліджені під час
перевірки, на підставі наказу № 310 від
13.03.2012 р., була проведена позапланова
виїзна перевірка ПАТ
«Дніпропетровськ-Авто» з питань
повноти та правильності визначення
податкових зобов'язань з податку на
прибуток та податку на додану вартість
за період з 01.07.2009 р. по 30.09.2011 р., за
результатами якої складено акт від
15.03.2012 р. №1329/231/20220933 та зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
пункту 1.31 статті 1, пункту 4.1, підпункту
4.1.1 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.3.9 статті
5, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», підпункту 14.1.185
пункту 14.1 статті 14, підпункту 135.4.1
пункту 135.4 статті 135 Податкового
Кодексу України, що призвело до
завищення від'ємного значення об'єкту
оподаткування на 14 148 939 грн., заниження
податку на прибуток на 2 436 354 грн., у тому
числі: - за 2009 рік завищення від'ємного
значення об'єкта оподаткування на 7 873 118
грн., заниження податку на прибуток на
729 219 грн., - за 2010 рік завищення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування на 5 203 237 грн., заниження
податку на прибуток на 1 308 813 грн., - за І
квартал 2011 року завищення від'ємного
значення об'єкта оподаткування на 1 072 584
грн., заниження податку на прибуток на 11
630 грн., - за ІІ-ІІІ квартал 2011 року
заниження податку на прибуток на 386
692 грн.; а також порушення вимог пункту
1.4 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту 3.1
статті 3, пункту 4.2 статті 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість», підпункту 14.1.185 пункту 14.1
статті 14, пункту 185.1 статті 185
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на загальну суму 4 946 042
грн., в тому числі за ІІ півріччя 2009 року
в сумі 2 153 598 грн., за 2010 рік в сумі 2 233 061
грн., за І квартал 2011 року в сумі 223 383
грн., за ІІ-ІІІ квартал 2011 року в сумі 336
000 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 22.03.2012 р. винесено
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу збільшено суму
грошового з податку на додану вартість
у загальному розмірі 6 096 172 грн., у тому
числі 4 946 042 грн. - за основним платежем
та 1 150 130 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
, згідно з яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання по податку
на прибуток у загальному розмірі 2 945 863
грн., у тому числі 2 436 354 грн. - за
основним платежем та 509 509 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами); № , відповідно до якого
позивачу зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 203 407 грн.

Судом першої інстанції у задоволенні
позову було відмовлено з тих мотивів,
що висновки податкового органу
викладені в акті перевірки є
правомірними та обґрунтованими, а тому
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення не підлягають
скасуванню.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
задовольняючи позовні вимоги, з чим
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, виходив з
наступного.

Як слідує з матеріалів справи, ПАТ
«Дніпропетровськ-Авто» є офіційним
дилером з продажу легкових та
вантажних автомобілів.

Відповідно до Дилерських договорів про
надання послуг з реалізації
автомобілів, Дилер зобов'язується за
дорученням Дистриб'ютора за плату
надавати послуги з пошуку покупців і
укладанню з ними від імені
Дистриб'ютора договорів
купівлі-продажу автомобілів, які
перебувають у власності Дистриб'ютора.

Згідно умов Дилерських договорів,
Дилер зобов'язується шляхом надання
своїх послуг забезпечувати реалізацію
автомобілів покупцям у строк не
пізніше сорока п'яти календарних днів
від дати отримання автомобілів від
Дистриб'ютора.

Реалізація автомобілів покупцям
здійснюється Дилером за ціною згідно з
діючими Реєстрами цін на дату виписки
рахунку-фактури і в строки дії
рахунку-фактури, що визначені
договором або окремо доведені
Дистриб'ютором до Дилера.

Дилер виписує покупцям від імені
Дистриб'ютора рахунки-фактури на
оплату автомобілів за цінами,
встановленими Реєстрами цін, що діють
на дату виписки рахунку-фактури,
вказуючи поточний рахунок
Дистриб'ютора.

Згідно додатків до Дилерських
договорів про надання послуг з
реалізації автомобілів, дилерська
винагорода (маржа) включає витрати
дилера на: - підготовку автомобілів як
виставкових зразків для демонстрації в
автосалонах та на виставкових площах; -
утримання автосалонів (поточний
ремонт, електроенергія, опалення,
прибирання та інше; - оснащення
підприємства
електронно-обчислювальною та
оргтехнікою; - оплату праці працівників
автосалонів, спеціалістів з
передпродажної підготовки
автомобілів, керівного та
обслуговуючого персоналу дилера; -
утримання та поточних ремонт
адміністративних будівель, ділянок
передпродажної підготовки,
обчислювальної та оргтехніки,
пов'язаної з реалізацією автомобілів; -
рекламу послуг по реалізації
автомобілів, місць продажу та
сервісного обслуговування
автомобілів; - оплату за оренду
приміщень автосалонів, виставкових
майданчиків для продажу автомобілів; -
підвищення кваліфікації та навчання
керівників підприємств та автосалонів,
менеджерів з продажу автомобілів,
менеджерів з маркетингу та реклами,
спеціалістів з передпродажної
підготовки автомобілів; - прибуток
підприємства, який накопичується та
використовується для інвестицій в
реконструкції, оснащення, розвиток та
будівництво нових автосалонів; - інші
витрати, пов'язані з реалізацією
автомобілів.

При цьому, у розділах Порядок
розрахунків Дилерських договорів про
надання послуг з реалізації
автомобілів, передбачені пункти,
згідно з якими за виконання послуг з
реалізації автомобілів Дистриб'ютори
виплачують дилерську маржу в розмірі
відповідно до затверджених реєстрів
дилерської маржі, які діють на момент
оплати покупцями рахунку-фактури,
виписаного дилером.

Підставою для отримання Дилером
дилерської маржі є факт підписання
обома сторонами актів виконаних робіт
після отримання Дистриб'юторами
грошових коштів від покупців в повному
обсязі.

Разом з тим, з умов Дилерських
договорів про надання послуг з
реалізації автомобілів не вбачається
зобов'язання Дистриб'юторів
компенсувати Дилеру всі фактичні
витрати, що пов'язані з реалізацією
автомобілів, як не вбачається і
зобов'язань Дилера звітувати про суми
понесених витрат при виконанні умов
Дилерських договорів перед
Дистриб'юторами, про що відповідачем
помилково зроблено висновок.

Розмір винагороди (маржі) не залежить
від фактичних витрат, що пов'язані з
реалізацією автомобілів та у
відповідності до умов Дилерських
договорів про надання послуг з
реалізації автомобілів позивач не має
впливу на затвердження реєстрів
дилерської маржі, що є виключною
прерогативою Дистриб'юторів.

Як вірно встановлено судом апеляційної
інстанції, виходячи з умов Дилерських
договорів про надання послуг з
реалізації автомобілів та норм
Господарського кодексу України,
Цивільного кодексу України, за своєю
правовою сутністю вказані договори є
агентськими договорами про надання
посередницьких послуг, що регулюються
главою 31 Господарського кодексу
України (Комерційне посередництво
(агентські відносини) у сфері
господарювання) та главою 68 Цивільного
кодексу України (Доручення).

Важливими ознаками у агентських
договорах та договорах доручення є
відсутність факту переходу права
власності на товар (роботу, послугу), а,
отже, виходячи зі змісту абзацу другого
пункту 1.31 статті 1 Закону «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та абзацу другого пункту 1.4 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» операції за Дилерськими
договорами про надання послуг з
реалізації автомобілів не можна
визначати як продаж або поставка.

Крім того, підпункту 136.1.19 пункту 136.1
статті 136 Податкового кодексу України,
при здійсненні посередницької
діяльності посередник (комісіонер,
повірений, агенти тощо) отриманні
доходи при отриманні коштів або майна,
які надходять в рамках посередницьких
договорів не враховуються для
визначення об'єкта оподаткування.

Разом з тим, відповідно до підпункту
135.4.1 пункту 135.4 статті 135 Податкового
кодексу України для визначення об'єкта
оподаткування враховується лише
посередницька винагорода.

Таким чином, відповідно, кошти або
вартість майна, що надходять
комісіонеру (повіреному, агенту тощо) у
межах договорів комісії, доручення,
консигнації та інших аналогічних
цивільно-правових договорів не
впливають на податковий облік, у
Декларації з податку на прибуток
підприємства не відображаються. Проте,
винагорода комісіонера (повіреного,
агента тощо) класифікується як дохід
від операційної діяльності, в
Декларації з податку на прибуток
підприємства відображається в рядку 02.

Виходячи із вище встановлених
обставин, суд касаційної інстанції
погоджується з позицією суду
апеляційної інстанції про
необґрунтованість та хибність
висновків відповідача, зазначених в
акті перевірки щодо порушення
позивачем вимог пункту 1.31 статті 1,
пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств,
пункту 1.4 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту
3.1 статті 3, пункту 4.2 статті 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість», пункту 14.1.185 статті 14,
підпункту 135.4.1 пункту 135.4 статті 135,
пункту 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України за Дилерськими
договорами про надання послуг з
реалізації автомобілів.

Спростовуючи висновки податкового
органу, що витрати, пов'язані зі
зберіганням та обслуговуванням
автомобілів, які знаходяться на
продажу в автосалонах позивача на
підставі Дилерських договорів про
надання послуг з реалізації
автомобілів, не можливо розглядати як
витрати власної господарської
діяльності у зв'язку з тим, що дохід від
такої операції є нижчим за витрати, з
чим погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що крім
витрат безпосередньо пов'язаних з
продажем автомобілів, позивач має і
інші витрати, які пов'язане з веденням
власної господарської діяльності, а
саме: - ремонт та технічне
обслуговування автомобілів; - продаж
запасних частин; - продаж товарних
автомобілів; - продаж автомобілів
(маржа); - операційна оренда; - інша
діяльність, що підтверджується і
наявною в матеріалах справи довідкою з
ЄДРПОУ.

Так, господарська операція, направлена
на отримання доходу, не завжди може
мати позитивний економічний ефект, що є
нормальним процесом здійснення
господарської діяльності.

Відповідно до статті 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення результатів на одержання
прибутку.

Згідно із пунктом 1.32 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат платника
податку, згідно підпункту 5.6.1 пункту 5.6
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
відносяться витрати на оплату праці
фізичних осіб, що перебувають у
трудових відносинах з таким платником
податку, які включають витрати на
виплату основної та додаткової
заробітної плати й інших видів
заохочень і виплат, виходячи з тарифних
ставок, у вигляді премій, заохочень,
відшкодувань вартості товарів (робіт,
послуг), витрати на виплату авторських
винагород та виплати за виконання
робіт (послуг), згідно з договорами
цивільно-правового характеру, будь-які
інші виплати в грошовій або
натуральній формі, встановлені за
домовленістю сторін (крім сум
матеріальної допомоги, які
звільняються від оподаткування згідно
з нормами закону, що регулює питання
оподаткування доходів фізичних осіб
(законодавства, яке встановлює правила
оподаткування прибутковим податком з
громадян).

З матеріалів справи вбачається, що
зазначені вище витрати виникли при
здійснені позивачем господарської
діяльності, а саме по наданню послуг з
реалізації автомобілів від імені
дистриб'юторських компаній. Така
реалізація здійснювалась у
приміщеннях позивача, із залученням
працівників для здійснення
передпродажної підготовки та
додаткового оснащення автомобілів, що
реалізуються.

Вказані витрати спрямовані на
виконання умов Дилерських договорів
про надання послуг з реалізації
автомобілів, а також здійснення ще й
інших видів діяльності, таких як
технічне обслуговування та ремонт
автомобілів, продаж товарних
автомобілів, продаж запасних частин та
інших.

Позивач при укладенні Дилерських
договорів про надання послуг з
реалізації автомобілів та інших
цивільно-правових та господарських
угод у відповідності до визначених
видів діяльності мав на меті отримання
прибутку і здійснював свою
господарську діяльність у
відповідності з визначеними цілями,
однак така діяльність не дала
очікуваного результату. При цьому,
збитковість господарської діяльності
не може бути підставою для визначення
такої діяльності, як негосподарської.
Неотримання позивачем доходу від
окремої господарської операції не
свідчить про те, що така операція не
пов'язана з господарською діяльністю
підприємства, оскільки при здійсненні
господарських операцій існує
звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

При вирішенні спору судом першої
інстанції зазначене не було враховане.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
щодо визнання протиправними і
скасування спірних податкових
повідомлень-рішень від 22.03.2012 р. №
, № та № , оскільки
вказані податкові
повідомлення-рішення були винесені
податковим органом за відсутності
доказів порушення позивачем вимог
податкового законодавства.

Беручи до уваги вищезазначені правові
норми, встановлені фактичні обставини
справи та з урахуванням вимог частини
третьої статті 2, частини другої статті
71 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції дійшов вірного висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Доводи касаційної скарги не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, постанова
суду апеляційної інстанції підлягає
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 160, 167, 220, 223, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10.07.2012 р. у справі № 2а/0470/4031/12
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко