Справа № 826/6017/13-а
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2014 р. м. Київ
К/800/49841/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

при секретарі судового засідання
Кошелєві С.В.

з участю представників сторін :

позивача - Кирилюк О.В., Казак К.І.,
Слюсаренко Ю.В., Толканюк В.В., Фрідман
О.О.

третьої особи - Ткачук О.В., Гашковець П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю
«Проект-А» на постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
7.06.2013р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013р. у справі

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Проект-А»

до відповідача Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві

з участю третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору - публічне
акціонере товариство «Укрсоцбанк»

про скасування державної реєстрації,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2013р. до суду з позовом про
скасування рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Проект-А» (далі
Товариство). Свої вимоги позивач
мотивував тим, що він є власником
приміщення, розташованого за адресою :
м. Київ, вул. Амосова Миколи,12.
Реєстраційною службою Головного
управління юстиції в м. Києві прийнято
рішення про реєстрацію права власності
на вказане приміщення за публічним
акціонерним товариством «Укрсоцбанк»
(далі Банк). Вважаючи дії відповідача
протиправними та такими, що порушують
його законні права та інтереси,
Товариство просило задовольнити
адміністративний позов, скасувати
рішення відповідача та зобов'язати
його внести до державного реєстру
запис про реєстрацію права власності
на майно за позивачем.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
7.06.2013р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.09.2013р., в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями,
Товариство звернулось з касаційною
скаргою, в якій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
просило їх скасувати та задовольнити
позов. При цьому скаржник зазначив, що
суди дійшли помилкового висновку про
безпідставність позовних вимог.

У своїх запереченнях Банк вважає
судові рішення законними та
обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

24.02.2010р. Головним управлінням
комунальної власності м. Києва видано
Товариству свідоцтво про право
власності на будівлю, розташовану за
адресою : м. Київ, вул. Амосова Миколи,
після чого позивач здійснив державну
реєстрацію свого права в КП Київське
міське бюро технічної інвентаризації.

В подальшому між Товариством та
Банком виникли спори щодо права
власності на вказаний об'єкт
нерухомості, які було розглянуто
господарськими судами.

Так, рішенням господарського суду м.
Києва від 7.09.2012р. у справі №5011-14/7961-2012
визнано недійсним правочин, на
підставі якого Товариство у 2010р.
отримало свідоцтво про право власності
на спірну будівлю.

Рішенням господарського суду м.
Києва від 10.09.2012р. у справі №5011-66/7999-2012
за Банком визнано право власності на
будівлю, розташовану за адресою : м.
Київ, вул. Амосова Миколи, 12 (літ.А), на
будинок, розташований за адресою : м.
Київ, вул. Амосова Миколи, 12 (літ.С) та
нежитлові будинки, також розташовані
за адресою : м. Київ, вул. Амосова Миколи,
12.

Рішенням господарського суду м.
Києва від 17.09.2012р. у справі №5011-33/8037-2012
визнано недійсним договір іпотеки, за
яким Товариство передавало об'єкт
нерухомості по вул. Амосова Миколи, 12
іншій юридичній особі в забезпечення
своїх зобов'язань.

Крім того, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
14.11.2011р. у справі №2/349 відмовлено в
задоволенні позову Товариства про
визнання права власності на будівлю по
вул. Амосова Миколи, 12.

Всі вищезгадані рішення
господарських судів набрали законної
сили і на час розгляду
адміністративного позову Товариства
не були скасовані чи змінені у
передбаченому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду господарськими
судами справ №5011-14/7961-2012, №5011-66/7999-2012,
№5011-33/8037-2012 та №2/349 було встановлено, що
цивільно-правова угода, на підставі
якої Товариство набуло право власності
на об'єкт нерухомості є недійсною,
тобто такою, що не створює ніяких
правових наслідків; що Банк набув право
власності на цей об'єкт, та що
Товариство не є власником будівлі.

Після набрання рішеннями
господарських судів законної сили,
Банк звернувся до відповідача із
заявою про реєстрацію права власності,
і 5.04.2013р. Реєстраційною службою
Головного управління юстиції в м. Києві
зареєстровано за Банком право
власності на вищезазначені об'єкти
нерухомості.

Порядок здійснення державної
реєстрації на час виникнення спірних
правовідносин регламентувався Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (далі Закон №1952-IV) та
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженим Постановою КМУ від
22.06.2011р. №703 (далі Порядок №703).

Відповідно до приписів статті 19
Закону №1952-IV державна реєстрація прав
проводиться, зокрема, на підставі
рішень судів, що набрали законної сили.
Пунктом 27 Порядку №703 також обумовлено,
що документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно.

При цьому, Законом №1952-IV та Порядком
№703 визначено виключний перелік
обставин, які унеможливлюють
здійснення державної реєстрації.

Оскільки Банком надано державному
реєстратору всі документи, необхідні
для здійснення реєстрації права
власності на об'єкти нерухомості, у
відповідача не було підстав для
відмови в здійсненні реєстрації та
виник обов'язок здійснити таку
реєстрацію.

Відтак відповідач, розглянувши заяву
Банку та врахувавши рішення суду про
визнання за останнім права власності
на об'єкт нерухомості, при здійсненні
реєстраційних дій діяв в межах своїх
повноважень та на підставі закону, що
унеможливлює задоволення позову.

Посиланням позивача на те, що
Товариство є власником об'єкту
нерухомості по вул. Амосова
Миколи, 12, та на те, що державний
реєстратор не мав права здійснювати
реєстраційні дії через наявність
заборони органу досудового слідства,
судами попередніх інстанцій надано
належну оцінку.

При цьому, судами враховано
наявність судових рішень, що набрали
чинності, якими визнано недійсними
правові підстави, за якими позивач у
2010р. отримав свідоцтво про право
власності на спірне майно, та
відмовлено в задоволенні позову
Товариства про визнання за ним права
власності на вказане майно. При
розгляді справ господарськими судами
спростовано твердження Товариства
щодо наявності у нього права власності
на об'єкт нерухомості по вул. Амосова
Миколи, 12 і, відповідно до статті 72 КАС
України, ці обставини не доводяться
знову при розгляді адміністративного
позову Товариства.

Що стосується постанови слідчого ГСУ
МВС України від 17.08.2012р. про заборону на
відчуження нерухомого майна,
розташованого по вул. Амосова Миколи, 12,
то з її змісту вбачається, що нею було
задоволено клопотання Банку
унеможливити відчуження без його згоди
майна, іпотекодержателем якого він є.

Вказаною постановою заборонено
укладати цивільно-правові угоди щодо
об'єкту нерухомості, проте ніяких
заборон на здійснення реєстраційних
дій на виконання рішень судів
постанова слідчого не містить.

Таким чином, вказана постанова не є
документом, що зупиняє виконання
рішення господарського суду, яким
власником приміщень визнано Банк,
відтак не унеможливлює здійснення
реєстрації права власності за особою,
яка судом визнана власником будівлі.

За таких обставин, судами зроблено
правильний висновок про те, що
Товариство на час здійснення
оскаржуваних реєстраційних дій не було
власником об'єкту нерухомості, а
державний реєстратор не мав
передбачених чинним законодавством
підстав для відмови у здійсненні
реєстрації права власності Банку.

Крім того, колегія суддів враховує
наступне.

Відповідно до статті 2442 КАС України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В своїй постанові від 10.04.2012р. (номер
справи в Єдиному державному реєстрі
судових рішень 21-90а12) Верховний Суд
України, проаналізувавши положення
частини першої статті 2 та статті 17 КАС
України, висловив наступну правову
позицію :

«Відповідно до статті 17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється, зокрема, на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень вбачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин.

Визнання протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень можливе
лише за позовом особи, право або
законний інтерес якої порушені цим
рішенням».

Оскільки позивач на час проведення
реєстрації права власності Банку не
був власником об'єктів нерухомості, а
за Банком судом визнано право
власності, дії державного реєстратора
не порушували та не могли порушити
законні права та інтереси Товариства
щодо цього майна, що унеможливлює
задоволення адміністративного позову.

Що стосується посилання Товариства
на вирок Солом'янського районного суду
м. Києва від 28.03.2014р., яким посадову
особу Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві визнано
винним у скоєнні злочинів, то колегія
суддів зважує на таке.

Вирок суду відбувся після прийняття
судами першої та апеляційної інстанцій
рішень та на час касаційного перегляду
справи не набрав законної сили, отже не
може вважатися належним та допустимим
доказом у справі, що спростовує
висновки судів попередніх інстанцій.

Крім того, відповідно до частини 4
статті 71 КАС України вирок суду у
кримінальному провадженні, який набрав
законної сили, є обов'язковим для
адміністративного суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок, лише в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Зі змісту вироку Солом'янського
районного суду м. Києва вбачається, що
ним було визнано винним державного
реєстратора ОСОБА_11 у здійсненні
злочину, пов'язаного з порушенням
правил експлуатації автоматизованих
систем та наданні своїм співучасникам
засобів для вчинення підроблення
офіційного документу.

В той же час, предметом розгляду
адміністративного позову було
встановлення наявності у Банку підстав
для державної реєстрації його права
власності на об'єкт нерухомості та
наявності чи відсутності перешкод у
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м.Києві для
здійснення такої реєстрації.

Враховуючи предмет
адміністративного позову Товариства
та підстави, якими позивач обґрунтував
позов, висновки вироку Солом'янського
районного суду м. Києва не впливають на
результати розгляду адміністративної
справи.

Всі інші доводи касаційної скарги
правильність висновків судів
попередніх інстанцій не спростовують
та не дають підстав для скасування
судових рішень.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230, 231, 254
КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Проект-А»
залишити без задоволення, постанову
окружного адміністративного суду м.
Києва від 7.06.2013р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013р - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту оголошення, оскарженню не
підлягає, але може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку,
передбаченому ст. 235-244 КАС України.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є.
Донець

В.Ф. Мороз