Справа № 817/1192/14
Суддя: Щербаков В. В.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1192/14

21 травня 2014 року 11год. 25хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Щербакова В. В. за участю секретаря
судового засідання Таргоній А.В. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник ОСОБА_5

відповідача: представник Красовський
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
до Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,
вимоги про сплату боргу та рішення про
застосування штрафних санкцій
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі
- ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся в суд з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Рівненській області (далі - ДПІ
у м. Рівному, відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 25.01.2014 року, Вимоги про
сплату боргу (недоїмки) від 13.01.2014 року
№Ф-4 №2 та Рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №
від 25.01.2014 року.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення, які повністю
співпадають з позицією, викладеною в
позовній заяві. Зокрема зазначив, що
запчастини придбавались ним до
вантажних автомобілів, які
використовуються ним для здійснення
господарської діяльності. Витрати
понесені ним на придбання запчастин є
витратами на утримання та ремонт
основних засобів. В той же час, на думку
Позивача, контролюючий орган
безпідставно покликається в Акті
перевірки на норми пп.139.1.5. п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, оскільки
застосуванню підлягають норми абз.г)
пп.138.8.5. п.138.8 ст.138 ПК України (в редакції
чинній протягом 2012 року).

Додатково зазначав про протиправність
вимоги про сплату боргу (недоїмки) з
огляду на відсутність бази для
нарахування єдиного внеску, а відтак і
протиправність рішення про
застосування штрафних санкцій.

Також посилався на ст.72 КАС України,
якою передбачено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідач подав заперечення на позов.
Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, з підстав викладених
у письмових запереченнях, зокрема
зазначив, що позивачем безпідставно
сформовані валові витрати, пов'язані з
придбанням запасних частин до
вантажних автомобілів та послуг по їх
ремонту. З огляду на збільшення в ході
здійснених перевірок суми валових
доходів позивача, йому донараховано
також зобов'язання зі сплати єдиного
соціального внеску та штраф за
несвоєчасну його сплату. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
сторін, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов слід
задовольнити повністю, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що Державною
податковою інспекцією у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області,
проведено документальну планову
виїзну перевірку ФОП ОСОБА_4 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р.,
дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. та
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011р. по 31.12.2012р.

За результатами перевірки складено
відповідний акт від 13.01.2014 року
№5/17-01/НОМЕР_1 (далі за текстом - Акт
перевірки) яким встановлені порушення
п.138.4 ст.138, 139.1.5 п.139.1 ст.139, п.177.2, п. 177.3, п.
177.4 ст.177 Податкового Кодексу України
від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ (із змінами
та доповненнями), у результаті чого
визначено суму податкових зобов'язань
з податку на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
за період, що перевірявся на суму
6735,94грн. за 2012р. та порушення п.2 ч.1 ст.7,
ч.11 ст. 8 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» в результаті
яких донараховано єдиного внеску на
загальну суму 37726,89грн. в т.ч. 22144,47 грн.
за 2011 рік та 15582,42грн. за 2012р.

25 січня 2014 року ДПІ у м. Рівному
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності» в розмірі 10 103,91 гривень (в
тому числі за основним платежем - 6 735,94
грн., та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 3367,97 грн.);

13 січня 2014 року ДПІ у м. Рівному
винесено Вимогу про сплату боргу
(недоїмки) №Ф-4 №2, якою вимагається до
сплати сума недоїмки зі сплати єдиного
внеску в розмірі 37 726,89 грн.

25 січня 2014 року ДПІ у м. Рівному
винесено Рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №, за
яким нараховано 2 993,57 грн.

Податок на доходи фізичних осіб
визначено спірним податковим
повідомленням-рішенням в сумі 6 735,94
грн., яку донараховано внаслідок
неприйняття відповідачем віднесених
до складу валових витрат позивача
витрат на придбання запасних частин та
ремонт основних засобів (два сідлові
тягачі та напівпричепи до них) за 2012 рік
в розмірі 44 906,12 гривень, оскільки, на
думку відповідача, позивач не є
платником податку на прибуток, не
зобов'язаний вести бухгалтерській
облік, відтак не має права на
віднесення до складу витрат витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів.

Щодо віднесення витрат на утримання,
експлуатацію та ремонт вантажних
автомобілів позивача, до складу витрат
судом враховується наступне.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
основним видом діяльності Позивача є
здійснення вантажних перевезень
автомобілями, надання експедиторських
послуг. Позивач використовує в
господарській діяльності два сідлові
тягачі та напівпричепи до них.

Протягом 2012 року Позивач перебував на
загальній системі оподаткування та
сплачував відповідно до ст.177
Податкового кодексу України, податок з
доходів фізичних осіб - підприємців,
отриманих протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, за ставками, визначеними в
пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

З оглянутих в судовому засіданні
оригіналів документів (копії яких
долучені до матеріалів справи) на
підставі яких Позивачем формувались
валові витрати, вбачається придбання
останнім запасних частин до
автомобілів, послуг по ремонту
автомобілів.

Витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення протягом 2012 року
відносились до складу
загальновиробничих витрат відповідно
до абз.г) пп.138.8.5. п.138.8 ст.138 ПК України в
редакції від 02.12.2010 року.

В ході перевірки не виявлено фактів
ненадання відповідних первинних
документів зі сторони Позивача або їх
невідповідність встановленим вимогам.

Представниками сторін в судовому
засіданні не заперечувались обставини,
щодо використання вантажних
автомобілів в господарській
діяльності позивача.

Крім того, контролюючим органом ні в
Акті перевірки, ні в судовому засіданні
не наведено обставин та не надано
відповідних доказів використання
вантажних автомобілів поза межами
господарської діяльності Позивача
(тобто, у непідприємницьких інтересах).

Не зазначено в Акті перевірки та надано
доказів того, що придбання запчастин та
ремонт вантажних автомобілів позивача,
які використовуються ним в
господарській діяльності, призвело до
збільшення їх собівартості,
реконструкції, модернізації чи іншого
поліпшення цих основних засобів.

Відтак, суд погоджується із доводами
представника Позивача про непоширення
на спірні правовідносини норм пп.139.1.5.
п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України,
за якими не включаються до складу
витрат витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, а саме витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Таким чином висновки контролюючого
органу про відсутність законодавчих
підстав для включення до складу
валових витрат вартості придбаних
запасних частин та послуг по ремонту
автомобілів є безпідставними та
нормативно необґрунтованими.

Також, суд звертає увагу на
недотримання контролюючим органом, під
час проведення перевірки та оформлення
Акту ревізорами, вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984 згідно яких: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно:

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення.

В той же час, в Акті перевірки, який став
підставою для прийняття оспорюваного
рішення, контролюючий орган
обґрунтовує наявність порушення лише
покликанням на норми Податкового
кодексу України, без зазначення
конкретних первинних документів, які
ним не беруться до уваги.

Надаючи правову оцінку вимозі ДПІ у м.
Рівному 13.01.2014 року №Ф-4 №2 про сплату
боргу (недоїмки) зі сплати єдиного
внеску та рішенню ДПІ у м. Рівному про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № від 25.01.2014 року, судом
враховується наступне.

При прийнятті оспорюваної вимоги та
рішення, контролюючий орган покликався
на попередній акт перевірки від 21.11.2012
року №326//17-116 яким обревізовано
діяльність Позивача за період з 01.10.2009
року по 31.12.2011 року та яким встановлені
порушення ст.177 Податкового кодексу
України і відповідно до ст.164, п.167.1 ст.167,
п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України,
яким збільшено чистий оподаткований
дохід за 2011 рік в сумі 63 816,92 гривень та
на власні твердження про необхідність
збільшення позивачу чистого
оподаткованого доходу за 2012 рік на суму
44 906,12 гривень.

За таких обставин контролюючий орган
прийшов до висновку про наявність
недоїмки зі сплати єдиного внеску в
сумі 37 726,89 гривень (в тому числі 22 144,47
грн. за 2011 рік та 15 582,42 грн. за 2012 рік).

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначено
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Виключно даним Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку
єдиного внеску; платники єдиного
внеску; порядок нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; орган, що
здійснює збір та веде облік єдиного
внеску, його повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI,
платниками єдиного внеску є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

За змістом ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою
нарахування єдиного внеску для
фізичних осіб - підприємців є сума
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб.
Нарахування єдиного внеску
здійснюється в межах максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми,
зазначені в частинах першій і другій
цієї статті, не зменшені на суму
відрахувань податків, інших
обов'язкових платежів, що відповідно до
закону сплачуються із зазначених сум.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду (суддя
Махаринець Д.Є.) у справі №817/308/14, яка
залишена без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03 квітня 2014
року за позовом ФОП ОСОБА_4 до ДПІ у м.
Рівному про скасування податкових
повідомлень-рішень, якими за
аналогічних обставин, що і даній
справі, визначено зобов'язання по
сплаті податку з доходів фізичних осіб
з огляду на збільшення чистого
оподатковуваного доходу за 2011 рік,
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 05.12.2012
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності» за 2011 рік.
Судом у справі №817/308/14 встановлено
безпідставність збільшення
контролюючим органом оподаткованого
доходу позивача за 2011 рік.

За змістом ст. 254 КАС України, судове
рішення набирає законної сили, якщо
воно не скасоване в апеляційному
порядку з моменту прийняття ухвали
апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи.

Отже, нарахування єдиного внеску за 2011
рік в розмірі 22 144,47 гривень є
неправомірним.

Враховуючи те, що в ході судового
розгляду контролюючим органом не
доведено правомірності його висновків
про заниження Позивачем у 2012 році суми
доходів отриманих від його діяльності
внаслідок завищення валових витрат та
відповідного прийняття Відповідачем
податкового повідомлення-рішення по
податку з доходів фізичних осіб, у
відповідача відсутні правові підстави
для формування оспорюваної вимоги про
сплату боргу від 13.01.2014 року №Ф-4 №2.

Відтак, вимога ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області від
13.01.2014 року №Ф-4 №2 про сплату боргу
(недоїмки) є протиправною та підлягає
до скасування.

З огляду на викладене вище, в зв'язку з
відсутністю заборгованості по сплаті
єдиного внеску, скасуванню підлягає і
рішення ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №
від 25.01.2014 року.

Згідно абзацу 2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 4 Податкового
кодексу України, податкове
законодавство ґрунтується на таких
принципах, зокрема, рівність усіх
платників перед законом, недопущення
будь-яких проявів податкової
дискримінації - забезпечення
однакового підходу до всіх платників
податків незалежно від соціальної,
расової, національної, релігійної
приналежності, форми власності
юридичної особи, громадянства фізичної
особи, місця походження капіталу.

Відповідно до ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки у даній справі оспорюються
прийняті відповідачем - суб'єктом
владних повноважень, за результатами
проведеної перевірки податкове
повідомлення-рішення та вимога про
сплату боргу (недоїмки), суд відповідно
до вимог ч.3 ст.2 КАС України, перевіряє
чи прийняті вони: на підставі, у межах
повноважень, та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, безсторонньо,
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, пропорційно та своєчасно.

Матеріали справи свідчать, що спірні
податкове повідомлення-рішення, вимога
про сплату боргу (недоїмки) та рішення
про застосування штрафних санкцій не
відповідають вказаним критеріям
правомірності. Враховуючи сукупність
наведених обставин наряду із правовою
специфікою оспорюваних актів органів
Міндоходів України, яка полягає у тому,
що владний припис таких правових актів
індивідуальної дії міститься
безпосередньо в самому рішенні чи
вимозі, а мотиви їх винесення, тобто
обставини, яким керувався суб'єкт
владних повноважень, - у відповідному
акті перевірки, на підставі якого і
приймався такий правовий акт
індивідуальної дії, суд прийшов до
висновку, що податкове
повідомлення-рішення № від 25.01.2014
року, Вимога про сплату боргу (недоїмки)
від 13.01.2014 року №Ф-4 №2 та Рішення про
застосування штрафних санкцій є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Вирішуючи питання щодо способу
задоволення позовних вимог, суд
зазначає, що враховуючи вимоги п.1 ч.2
ст.162 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою у
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень і про
скасування або визнання нечинним
рішення, та норми матеріального права,
що визначають порядок набрання та
втрати чинності лише стосовно
нормативно-правових актів, що
кореспондується з нормою ч.11 ст.171
Кодексу адміністративного судочинства
України, а позивачем фактично
оскаржується правовий акт
індивідуальної дії, суд дійшов до
висновку про задоволення позовних
вимог в спосіб визнання оспорюваних
рішень суб'єкта владних повноважень
протиправним та їх скасування.

Судовий збір відповідно до ст. 94 КАС
України присуджується на користь
позивача.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у м.Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області № від 25.01.2014
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності" в розмірі
10103,91 грн.

Скасувати вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 13.01.2014 року №Ф-4 №2, якою
вимагається до сплати сума недоїмки зі
сплати єдиного внеску в розмірі 37726,89
грн.

Скасувати Рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
донарахованого єдиного внеску №
від 25.01.2014 року за яким нараховано 2993,57
грн.

Присудити на користь позивача Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
182,70грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Щербаков
В. В.