Справа № 9101/178161/2012
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2013-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"11" листопада 2013 р.справа № 2а-2859/11
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чабаненко С.В.

суддів: Іванова С.М.
Шлай А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 13 січня 2012 р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Баглійської
районної ради м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області про
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
неправомірними дії відповідача щодо
нарахування та виплати разової
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року № 562 ""Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадян, які постраждали
від наслідків Чорнобильської
катастрофи" та зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити разову
компенсацію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
виплачену в 2008 році при встановленні 3-ї
групи інвалідності та за 2011 рік, при
встановленні 2-ї групи інвалідності, по
захворюванню що пов'язано з
ліквідацією наслідків при аварії на
ЧАЕС.

Постановою Баглійського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 13 січня
2012 р. адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Баглійської
районної ради м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області щодо
нарахування та виплати ОСОБА_1
одноразової компенсації в розмірі
значно нижчому ніж передбачено ч.1 ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Зобов'язано Управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Баглійської
районної ради м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_1, який
став інвалідом 2-ї групи внаслідок
Чорнобильської катастрофи, одноразову
компенсацію в розмірі 30 мінімальних
заробітних плат, як це передбачено ч.1
ст.48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з обов'язковим
виключенням з підрахунку вже отриманої
суми компенсації.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати оскаржувану
постанову та винести нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсягу.

Дана адміністративна справа
розглянута судом апеляційної
інстанції відповідно до ст. 197 КАС
України, в порядку письмового
провадження.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та відповідачем не
заперечувалось, що позивач має статус
особи, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, 1 категорії
та є інвалідом 2 групи.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується в таких
розмірах: інвалідам I групи - 60
мінімальних заробітних плат; інвалідам
II групи - 45 мінімальних заробітних плат;
інвалідам IIІ групи - 30 мінімальних
заробітних плат. У разі встановлення
інвалідності вищої групи інвалідам
виплачується різниця у компенсаціях.
Розмір мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Відповідно до довідки від 28.11.2011 року №
2/4872, яка міститься в матеріалах справи,
відповідачем були нараховані позивачу
одноразова компенсація у зв'язку з
встановленням 3 групи інвалідності у
розмірі 189,60 грн. у 2008 році та у 2011 році
при встановленні 2-ї групи інвалідності
виплачено різницю у компенсаціях в
сумі 94,80 грн. відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України "Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" від 26.07.1996 року № 836 (а.с.6).

Положенням Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
надано право Кабінету Міністрів
України у 2011 році встановлювати розмір
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними програмами.

В 2011 році нормативні акти Кабінету
Міністрів України з приводу
встановлення розмірів виплат
одноразової компенсації особам,
визначеним ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» не
приймалися.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що у 2011 році
нарахування одноразової компенсації
повинно здійснюватися відповідно до
ст. 48 Закону «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Застосування відповідачем положень
постанови Кабінету Міністрів України
від 26.07.1996 року № 836 при нарахуванні
одноразової компенсації суперечить
положенням Закону № 796 та не може бути
віднесено до реалізації права
визначеного Законом України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік».

Враховуючи вищевикладене, відповідач
повинен був нарахувати та виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення у 2011 році та одноразову
компенсацію у зв'язку з встановленням 2
групи інвалідності в розмірах
встановлених ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Таким чином висновки суду першої
інстанції щодо виплати одноразової
допомоги у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат за 2011 рік
та одноразової компенсації у зв'язку з
встановленням інвалідності вищої
групи, в розмірі 30 мінімальних
заробітних плат є обґрунтованими.

Стосовно доводів скаржника щодо
незаконного обмеження його права на
отримання разової компенсації за 2008
рік, при встановленні 3 групи
інвалідності, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст.99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст.100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як свідчать обставини справи, спір
виник внаслідок того, що позивач
вважає, що відповідачем, як суб`єктом
владних повноважень, виплачено не в
повному обсязі в 2007 році розмір
компенсації при настанні інвалідності.

При цьому необхідно враховувати, що
предметом позову в даній справі є
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень.

Зокрема, для правильного обчислення
строку звернення до суду важливим є
визначення його початкового моменту.

Виходячи з вимог ст. 99 ч. 2 КАС України
початок перебігу строку звернення до
суду, суд пов'язує не з фактом
обізнаності особи, якій належить
порушене право в зв'язку з тим, що цей
суб'єктивний момент є результатом
недбалого ставлення особи до охорони
власних прав, а з моменту, коли вона
повинна була дізнатися про таке
порушення. Об'єктивними даними про цей
момент є актуальність положень рішень
Конституційного Суду України від 09.07.2007
року та 22.05.2008 року (офіційне
опублікування в Офіційному Віснику
України № 52 від 27.07.2007 року та № 38 від
06.06.2008 року), які широко обговорювалися
в Україні засобами масової інформації,
на телебаченні на той час, а тому
позивач не міг не знати про факт
порушення його прав і звернувшись до
суду в грудні 2011 року Позивачем не
доведено, що їм пропущено
шестимісячний строк, передбачений ст. 99
КАС з поважних причин. Посилання на те,
що позивачу стало відомо про
неправомірне нарахування допомоги з
відповіді третьої особи є
неправомірним, оскільки позивачем не
наведено, які саме непереборні чинники
слугували підставою для не звернення з
поданим запитом до третьої особи на
протязі 2008-2011 років.

Враховуючи принцип, закріплений ст.68
Конституції України, колегія суддів
вважає, що причини, зазначені позивачем
на підтвердження поважності пропуску
звернення до суду є неналежними,
внаслідок чого суд першої інстанції
правомірно залишив без розгляду
позовні вимоги.

Посилання на норми ЦК України не можуть
бути застосовані, оскільки КАС України
чітко передбачено строк звернення до
суду, та крім того норми ЦК України не
розповсюджується на відносини з
призначення та нарахування пенсій та
даного виду компенсацій.

Тобто, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та виніс законне та
обґрунтоване рішення, що не дає підстав
для задоволення апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги відповідача
спростовуються дослідженими судом
доказами та не можуть бути підставою
для скасування ухвали суду, тому
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 13 січня 2012 р. у справі №
2а-84/12 залишити без задоволення.

Постанову Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 13 січня
2012 р. у справі № 2а-84/12 залишити без
змін.

Ухвала суду відповідно до ч. 10 ст.
183-2 КАС України є остаточною і
оскарженню не підлягає..

Головуючий:
С.В. Чабаненко

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
А.В. Шлай