Справа № 712/12292/13-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Токова С.Є.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

22 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Соснівського районного суду м.Черкаси
від 14 березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
виконавчого комітету Черкаської
міської ради, зацікавлена особа: ОСОБА_3
про визнання бездіяльності
протиправною та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2008 року, позивач звернувся до
Катеринопільського районного суду
Черкаської області з позовом до
виконавчого комітету Черкаської
міської ради, зацікавлена особа: ОСОБА_3
про визнання бездіяльності
протиправною та відшкодування шкоди.
Свої позовні вимоги мотивував статусом
законного забудовника ОСОБА_2 у
домоволодінні АДРЕСА_1 та відсутністю
прав на забудову суміжної земельної
ділянки у третьої особи ОСОБА_3 по
АДРЕСА_2. Вважає, що відповідач
протиправно не реагував на звернення
ОСОБА_2 про припинення будівництва
будинку ОСОБА_3 у 2006-2007 роках, позов про
знесення будинку третьої особи
виконкомом було подано лише в кінці 2008
року, в подальшому виконком
безпідставно від нього відмовився. Не
реагування відповідача на законні
вимоги ОСОБА_2 припинити будівництво
ОСОБА_3, яка збудувала будинок із
порушенням протипожежних вимог щодо
будинку ОСОБА_2, завдали позивачу шкоди
у загальній сумі 290 000,00 грн.

Постановою Соснівського районного
суду м.Черкаси від 15 січня 2009 року позов
задоволено повністю.

Визнано незаконною бездіяльність
виконавчого комітету Черкаської
міської ради, яка виразилась у
неналежному розгляді та реагуванні на
звернення ОСОБА_2 щодо порушень чинного
законодавства ОСОБА_3 під час
самовільного будівництва на земельній
ділянці, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2.

Стягнуто з виконавчого комітету
Черкаської міської ради на користь
ОСОБА_2 249 990, 00 грн. в якості
відшкодування матеріальних збитків,
спричинених бездіяльністю
відповідача.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу, в якій просила скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 грудня 2011
року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено
без задоволення, а постанову
Соснівського районного суду м.Черкаси
від 15 січня 2009 року залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, ОСОБА_3 та виконавчий комітет
Черкаської міської ради подали
касаційну скаргу, в якій просили
скасувати постанову суду першої і
апеляційної інстанцій та прийняти
нову, якою у задоволенні позову
відмовити повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12 вересня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_3 та виконавчого комітету
Черкаської міської ради задоволено
частково.

Постанову Соснівського районного суду
м.Черкаси від 15 січня 2009 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 грудня 2011
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Соснівського районного
суду м.Черкаси від 14 березня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою позов задоволити
повністю.

Заслухавши суддю - доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позовних вимог, з
огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач з 28 березня 2006 року є власником
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та з 03
вересня 2007 року житлового будинку із
гаражем та сараєм за цією ж адресою.

За доводами позивача, відповідач
протиправно ухилився від реагування та
вжиття заходів на звернення ОСОБА_2 у
2006-2007 роках з приводу здійснення
будівництва третьою особою ОСОБА_3
житлового будинку за адресою АДРЕСА_2.
Однак, при повторному розгляді справи
позивачем не було надано суду копій цих
звернень та доказів їх вручення
виконкому Черкаської міської ради у
вказаний період. Позивач не зміг навіть
вказати суду точні реквізити цих
звернень за датами та порядковими
номерами.

Представник відповідача ОСОБА_4 в ході
розгляду справи пояснив, що такі
звернення у виконкомі Черкаської
міської ради відсутні.

З цих підстав не може бути достовірно
встановлено, чи направлялися у 2006-2007
роках позивачем звернення до
відповідача з вимогами про вжиття
заходів реагування, яких саме заходів
ОСОБА_2 просив вжити виконком
Черкаської міської ради стосовно
будівництва будинку ОСОБА_3 та
неможливо перевірити, чи відносяться
такі дії до компетенції органів
місцевого самоврядування згідно
законодавства.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що
з урахуванням пред'явлення позивачем
другої (похідної) позовної вимоги про
стягнення завданої шкоди, позивач
повинен доводити факт завдання цієї
шкоди виключно бездіяльністю
відповідача, яка мала місце до моменту
завдання шкоди. Такі обставини повинні
настати до моменту звернення позивача
до суду у 2008 році. З цих підстав суд
відхилив всі доводи позивача про те, що
доказами бездіяльності відповідача та
завданої ОСОБА_2 шкоди можуть бути
події, які сталися вже після 2008 року та
в період апеляційного та касаційного
перегляду даної справи. При цьому
позивач також неправомірно
посилається на деякі судові рішення
періоду 2013 року, які ще не набрали
законної сили.

Позивачем не обґрунтовано та не
доведено суду, на підставі якої норми
чинного законодавства виконком
Черкаської міської ради повинен був
вжити заходів (та яких саме) стосовно
будівництва ОСОБА_3 на підставі
звернень ОСОБА_2

Також позивач не пояснив суду, чому
ОСОБА_2 у питанні захисту своїх прав,
які він вважав порушеними будівництвом
будинку третьою особою у справі,
залежав від дій виконавчого комітету
Черкаської міської ради, вимушений був
звертатися попередньо до відповідача,
а не звертався самостійно до суду із
відповідним позовом.

Таким чином позивач не довів, що з боку
виконкому Черкаської міської ради у
2006-2007 роках мала місце протиправна
бездіяльність у не розгляді та не
реагуванні на звернення ОСОБА_2 про
вжиття заходів щодо будівництва ОСОБА_3
її житлового будинку по АДРЕСА_2.

Недоведеність позовних вимог є
підставою для відмови у позові.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про
стягнення шкоди у загальній сумі 290 000,00
грн. необхідно зазначити наступне.

У відповідності до ст.1173 ЦК України,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади
чи органу місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою або органом
місцевого самоврядування незалежно
від вини цих органів.

Для застосування цієї норми позивачу
слід довести протиправність
бездіяльності відповідача при
здійсненні ним своїх повноважень за
законом та наявність завданої шкоди.

Позовні вимоги про стягнення 40 000,00 грн.
шкоди, як втраченої комісійної
винагороди через неукладення
контракту, який намагався укласти
ОСОБА_2 та 250 000,00 грн. як сплаченого
штрафу гр. ОСОБА_5 за договором від
03.03.2007 року, позивач заявив як похідні
щодо вимог про визнання бездіяльності
відповідача протиправною.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 21 КАС
України, вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, не
доведено направлення ОСОБА_2 звернень
до виконкому Черкаської міської ради
про вжиття заходів щодо будівництва
будинку ОСОБА_3, не довів обов'язок
відповідача реагувати на ці звернення
певними діями згідно чинного
законодавства. З цих підстав позивачем
не надано доказів протиправної
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, що в свою чергу виключає
існування підстав для стягнення шкоди
із виконкому Черкаської міської ради
на користь ОСОБА_2

Отже, позивач не довів існування
чотирьох складових для стягнення шкоди
протиправної поведінки відповідача,
завданої шкоди, причинного зв'язку між
ними та вини, якщо згідно норми
законодавства шкода не
відшкодовується незалежно від вини.

При розгляді вимог про стягнення шкоди
було встановлено також і наступне:

23.02.2007 року Соснівським районним судом
м.Черкаси прийнято постанову у справі
№2а-35-07 за позовом ОСОБА_2 до виконкому
Черкаської міської ради та до
Управління містобудування і
архітектури про визнання бездіяльними
органів виконавчої влади та місцевого
самоврядування стосовно здійснення
самочинного будівництва ОСОБА_3 За
змістом судового рішення суд прийшов
до висновку, що позивач у справі не
знаходиться у публічно-правових
відносинах із відповідачами та не може
звертатися до них із позовом в порядку
адміністративного судочинства
примушуючи до вчинення певних дій, а
також не має права здійснювати
контроль за виконанням відповідачами
своїх обов'язків згідно закону «Про
місцеве самоврядування в Україні». З
цих підстав у задоволенні позову
ОСОБА_2 було відмовлено.

Вказаною постановою зі слів
представника ОСОБА_2 судом було
встановлено, що будівництво ОСОБА_3 у
домоволодінні АДРЕСА_2 розпочато у
вересні-жовтні 2005 року, а ОСОБА_2 у
червні-липні 2006 року.

Дані обставини представник ОСОБА_3 у
судовому засіданні повністю
підтвердив, а представник позивача не
заперечував та не спростовував
належними доказами.

Зібрані у справі докази підтверджують,
що на час початку будівництва ОСОБА_2
свого будинку по АДРЕСА_1 будівництво
будинку ОСОБА_3 вже було розпочато і
місце розташування будинку ОСОБА_3
позивачу було відомо.

Таким чином на час укладення договору
між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 03.03.2007 року
позивач достовірно знав межі
розташування будинку ОСОБА_3 на
суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_2
та розташуванням і будівництвом
власного будинку міг самостійно
регулювати питання встановлення
протипожежних відстаней між будинками
АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

На підставі оцінки наявних у справі
доказів суд погоджується із доводами
представника третьої особи про те, що
на час початку будівництва будинку по
АДРЕСА_2 ОСОБА_3 не могла ні
дотримуватися ні порушувати
протипожежні відстані до будинку
ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, якого на час початку
нею будівництва у вересні-жовтні 2005
року ще не існувало і його місце
розташування нікому не було відомо.

ОСОБА_2 власний договір купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 взагалі уклав
лише 07.11.2005 року, тобто після початку
будівництва будинку ОСОБА_3

Таким чином ОСОБА_3 не вчиняла і не
могла вчинити дії, які призвели до
порушення протипожежних відстаней між
будинками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

Також необхідно врахувати, що 04.04.2006
року ОСОБА_3 видала ОСОБА_2 нотаріально
посвідчену згоду на будівництво
будинку ОСОБА_2 на відстані 1,5 м. від
межі її домоволодіння. З урахуванням
існування на дату видачі довідки
новозбудованого будинку ОСОБА_3 ця
обставина свідчить про те, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 усвідомлювали порушення
протипожежних відстаней між своїми
будинками будівництвом будинку ОСОБА_2
та домовилися не вважати свої права
порушеними даною обставиною.

У справу не надано доказів про те, що
нотаріально посвідчена згода від 04.04.2006
року оскаржувалася ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 та
визнавалася недійсною.

Таким чином, зібрані у справі докази
вказують на те, що саме позивач ОСОБА_2
будівництвом власного будинку призвів
до порушення протипожежних відстаней
між будинками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

Про порушення ОСОБА_2 протипожежних
відстаней між будинками зробила
висновок Інспекція ДАБК у Черкаській
області в листі від 11.10.2011 року №01-10/С-214.
Даним листом Інспекція також
підтверджує, що ОСОБА_3 рішенням
Черкаського міськвиконкому №929 від
04.07.2006 року було надано дозвіл на
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_2. На підставі цього рішення було
розроблено та погоджено у
встановленому чинним законодавством
порядку проектну документацію на
будинок, на яку отримано позитивні
висновки відповідних служб міста.
Скасування цього дозволу на
будівництво за позовом ОСОБА_2 у 2007 році
відбулося вже після завершення ОСОБА_3
будівництва її будинку.

Обставини порушення протипожежних
відстаней між будинками АДРЕСА_2 і
АДРЕСА_1 саме ОСОБА_2 встановлені також
і постановою від 04.08.2011 року у справі
№2а/2370/2714/2011 Черкаського окружного
адміністративного суду та рішенням
апеляційного суду Черкаської області
від 06.06.2012 року у справі №22ц-2390/739/2012 (які
набрали законної сили) та не підлягають
повторному доказуванню.

Таким чином, зібраними доказами у
справі підтверджується, що станом на
час укладення договору від 03.03.2007 року
між ОСОБА_2 та гр.. ОСОБА_5, позивач
достовірно знав про місце розташування
вже збудованого на той час житлового
будинку ОСОБА_3 Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з
04.04.2006 року в нотаріальному порядку
було погоджено питання про те, що має
місце порушення протипожежних норм між
будинками по АДРЕСА_3 і АДРЕСА_1, однак
вказані особи дійшли згоди не вважати
свої права порушеними цією обставиною.

Можливо погодитися із доводами
відповідача та представника третьої
особи про те, що не може існувати
юридичного зв'язку між не реагуванням
місцевого органу влади на звернення
ОСОБА_2, обов'язок розгляду яких не
доведений позивачем та прийнятим на
себе ОСОБА_2 договірним зобов'язанням.
Відповідач не є учасником договору між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 З цих підстав
виконання чи невиконання ОСОБА_2
цивільно-правового договору від 03.03.2007
року, забезпеченого штрафом, не може
мати для виконкому Черкаської міської
ради наслідків у виді відшкодування
шкоди ОСОБА_2

Прийнявши на себе договірний обов'язок
забезпечити відсутність навколо
будинку незаконних забудов та
можливість безпечної експлуатації
будинку по АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_2
свідомо обмежив строк виконання своїх
обов'язків періодом до 01.03.2008 року. При
цьому право власності на будинок, що
давало можливість ОСОБА_2 як власнику
вчиняти певні дії і захищати свої
права, позивач зареєстрував лише 03.09.2007
року. Це свідчить про те, що позивач
повністю усвідомлював реальність
невиконання ним своїх договірних
зобов'язань за такий короткий термін,
якщо мався на увазі судовий спосіб
вчинення ним певних дій.

У заявленому позові ОСОБА_2 вказує про
порушення своїх прав саме з боку ОСОБА_3
Однак з урахуванням попередньо
досягнутої між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
нотаріально посвідченої домовленості
від 04.04.2006 року про відсутність
порушення їх прав недотриманими
протипожежними відстанями та не
оскарження цього документу з боку
ОСОБА_2, суд вважає, що позивач не мав
наміру реального виконання договору із
ОСОБА_5 від 03.03.2007 року.

На користь такого висновку свідчить
також і той факт, що за змістом договору
від 03.03.2007 року позивач зобов'язався у
майбутньому продати будинок чи
домоволодіння із земельною ділянкою по
АДРЕСА_1, без визначення точного складу
забудов, що продаватимуться.
Матеріалами справи підтверджується, що
у домоволодінні ОСОБА_2 на праві
власності зареєстровано лише жилий
будинок з гаражем та цокольним
поверхом і сарай. В той час позивачем не
спростовано і не заперечено, що у
домоволодінні фактично знаходиться ще
2 капітальні споруди, право власності
на які не оформлено ОСОБА_2 до
сьогоднішнього дня.

Також має місце погодитися із доводами
представника третьої особи про те, що
дані обставини свідчать, що насправді
домоволодіння до продажу не готувалося
за договором від 03.03.2007 року, оскільки
на всі чотири споруди у домоволодінні
АДРЕСА_1, на які позивачем було
розроблено проект, ОСОБА_2 ніколи не
виготовлялися всі належні документи,
необхідні для відчуження.

За результатами вирішення спору суд
першої інстанції прийшов вірного
висновку, що договір від 03.03.2007 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не може бути підставою
для виникнення цивільних прав та
обов'язків, виходячи з такого:

За своїм правовим змістом даний
договір є попереднім договором щодо
майбутнього договору купівлі-продажу
нерухомого майна, який ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 домовилися укласти до 01.04.2008
року.

У відповідності до ч.1 ст.635 ЦК України,
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, яка для договорів
купівлі-продажу житлового будинку
визначена у письмовій формі з
нотаріальним посвідченням та
державною реєстрацією (ст. 657 ЦК).

Договір від 03.03.2007 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 не посвідчувався нотаріально,
що позивачем не спростовано.

У відповідності до ст.220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Згідно ч.2 ст.215 ЦК визнання такого
правочину недійсним не вимагається.

З цих підстав з нікчемного правочину
права та обов'язки сторін не виникають,
а тому сплата ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
штрафу за договором від 03.03.2007 року не
має юридичного значення та належної
правової підстави.

Крім того, договір від 03.03.2007 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не містить всіх умов,
які є необхідними для попередніх
договорів. Так, за змістом ст. 635 ЦК
попередній договір повинен містити
істотні умови договору, який сторони
домовилися укласти в майбутньому.

Згідно ст.655 ЦК України, істотними
умовами договору купівлі-продажу є
опис майна та його ціна. Згідно ст. 632 ЦК
ціна встановлюється за домовленістю
сторін. Опис майна, що складає
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та
яке позивач ОСОБА_2 зобов'язався
підготувати до продажу, у договорі
відсутній, що свідчить про
недосягнення між сторонами згоди по
предмету договору.

Договір від 03.03.2007 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 також не містить умови про ціну
продажу земельної ділянки та будинку,
посилаючись у п. 1.3. лише на те, що ціну
продажу сторони ніби повинні узгодити
на момент укладення договору
купівлі-продажу. Суд погоджується із
доводами представника третьої особи
про те, що дана обставина свідчить про
те, що сторони не мали твердого наміру
укладення договору купівлі-продажу,
оскільки залишали собі можливість не
дійти згоди у питанні ціни продажу
майна.

Даних обставин позивач також не
спростував та не заперечив суду.

З приводу стягнення шкоди у виді 40 000,00
грн. понесених ОСОБА_2 втрат (неотримана
комісійна винагорода), встановлено
таке.

Позивач просив стягнути ці кошти як
шкоду внаслідок зриву укладення
контракту через неможливість ОСОБА_2
приділити його укладенню достатньої
уваги. За доводами позивача,
викладеними у позовній заяві, цей
контракт він намагався укласти під час
примушування відповідача реагувати на
свої звернення та протягом розгляду
судових справ проти ОСОБА_3

Оскільки робота по укладенню контракту
була добровільним волевиявленням
ОСОБА_2, як і звернення його до органу
місцевого самоврядування та подання
позовів до ОСОБА_3, що вимагає витрат
зусиль та часу, то неспроможність з
боку ОСОБА_2 виконати всі ці дії
одночасно із якісним для себе
результатом, не є підставою для
стягнення з відповідача втраченої
ОСОБА_2 комісійної винагороди.
Будь-якого логічного зв'язку між цими
обставинами не вбачається.

На підставі викладеного, позивачем не
доведено факт направлення відповідачу
звернень, які згідно чинного
законодавства підлягають розгляду та
вжиттю за ними заходів реагування
відповідачем по справі, не доведено
протиправної бездіяльності виконкому
Черкаської міської ради у розгляді цих
звернень та наявності завданої шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних
повноважень, у випадку, якщо він є
відповідачем в адміністративній
справі, покладено обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом
адміністративного судочинства України
на кожну сторону, в не залежності від
того чи є вона суб'єктом владних
повноважень, покладено обов'язок щодо
доведення обставин на яких ґрунтуються
її вимоги та заперечення.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Соснівського
районного суду м.Черкаси від 14 березня
2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 27
травня 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 22
травня 2014 року.

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.