Справа № 303/3017/14-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 травня 2014 року м.
Мукачево Справа №303/3017/14-а

2а /303/120/14

Номер рядка стат. звіту - 21

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області

в особі: головуючого -
судді Кость В.В.

при секретарі
Цульба О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Мукачево
матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до відповідача відділу державної
автомобільної інспекції Мукачівського
міського відділу (з обслуговування
м.Мукачева та Мукачівського району)
УМВС України

про визнання незаконною та скасування
постанови від 07.05.2014 року про
накладення адміністративного
стягнення,

СУД ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відділу державної автомобільної
інспекції Мукачівського міського
відділу (з обслуговування м.Мукачева та
Мукачівського району) УМВС України про
визнання незаконною та скасування
постанови від 07.05.2014 року про
накладення адміністративного
стягнення.

Позовні вимоги мотивує тим, що 25 квітня
2014 року інспектор з ОДР Мукачівського
МВ - Рябець В.М. склав протокол про
адміністративне правопорушення де
вказано, що він станом на 25.04.2014 року
допустив утворення вибоїн та
колійності по вул.Пряшівській та
вул.Берегівська-об»їздна, в м.Мукачево,
що загрожує безпеці дорожнього руху та
не вжив заходів щодо їх усунення.
Постановою від 07.05.2014 року його
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 140 ч. 1 КУпАП та
накладено адміністративне стягнення у
вигляду штрафу у сумі 1020 гривень.

Однак вини у вчиненому правопорушенні
не визнає, оскільки в складеному
протоколі та в постанові не вказано,
який нормативний акт встановлює його
компетенцію по додержанню правил, норм
і стандартів, що стосуються
забезпечення дорожнього руху при
утриманні автомобільних шляхів і
вулиць та про те, що саме він, як
начальник філії «Мукачівський ДЕД»,
допустив утворення вибоїн та
колійсності по вул.Пряшівській та
вул.Берегівськіа-об»їздна в м.Мукачево.
На утримання автомобільних шляхів і
вулиць грошові кошти йому не
видавалась, що не було з»ясовано і
взято до уваги інспектором, а тому
вважає, що в його діях не має ознак
проступку, за який законом встановлено
адміністративну відповідальність.

Крім того, в позові ствердив, що в
протоколі про адміністративне
правопорушення вказав про невизнання
своєї вини у вчиненні вищевказаного
правопорушення, копію не вручив, при
складанні постанови про
адміністративне правопорушення його
було позбавлено можливості надати
будь-які пояснення та інші докази, які
необхідні для всебічного, повного
з'ясування всіх обставин справи, а
також користування юридичною
допомогою.

Уповноважений представник відповідача
у судове засідання не з'явився, про
причину неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали адміністративної
справи, суд приходить до наступного
висновку.

07 травня 2014 року начальником ВДАІ
з обслуговування м. Мукачево та
Мукачівського району УДАІ УМВС України
в Закарпатській області, майором
міліції Дуловим Т.М. було винесено
постанову в справі про адміністративне
правопорушення серії АА2 №127282 про
накладення на ОСОБА_1
адміністративного стягнення у розмірі
1020 грн. за вчинення адміністративного
правопорушення, передбаченого
частиною першою ст.140 КУпАП.

В постанові зазначено, що ОСОБА_1
являючись начальником філії
«Мукачівська ДЕД», станом на 25.04.2014
року допустив утворення вибоїн та
колійності по вул. Пряшівській та вул.
Берегівська - об'їзна м. Мукачево, що
загрожує безпеці дорожнього руху та не
вжив заходів щодо їх усунення. Чим
порушив вимоги Закону України «Про
дорожній рух України», правила, норми і
стандарти, що стосуються забезпечення
безпеки дорожнього руху при утриманні
автодоріг та вулиць.

Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини по справі суд,
передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» вказано
наступне: «оскільки Конституція
України, як зазначено в її ст. 8, має
найвищу юридичну силу, а її норми є
нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних

справ мають оцінювати зміст будь-якого
закону чи іншого нормативно-правового
акта з точки зору його відповідності
Конституції і в усіх необхідних
випадках застосовувати Конституцію як
акт прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Відповідно до ст. 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституційні
права та свободи людини і громадянина є
безпосередньо діючими. Вони
визначають цілі і зміст законів та
інших нормативно-правових актів,
зміст і спрямованість діяльності
органів законодавчої та виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування і забезпечуються
захистом правосуддя.

Згідно з частиною другою ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За змістом ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з положеннями ст. 215 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення доказами в справі про
адміністративне правопорушення, є
будь-які фактичні дані, на основі яких у
визначеному законом порядку орган
(посадова особа) встановлює наявність
чи відсутність адміністративного
правопорушення, винність даної особи в
його вчиненні та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Згідно ст. 222 Кодексом України про
адміністративні правопорушення від
імені органів внутрішніх справ
(міліції) розглядати справи про
адміністративні правопорушення і
накладати адміністративні стягнення
мають право за адміністративні
правопорушення, передбачені частиною
другою статті 140 цього Кодексу, -
начальник або заступник начальника
відділення (відділу, управління,
департаменту), командир або заступник
командира окремого підрозділу
Державтоінспекції Міністерства
внутрішніх справ України.

Кодексом України про адміністративні
правопорушення (ст. 268) закріплено
низку гарантій забезпечення прав
суб'єктів, які притягаються до
адміністративної відповідальності. В
сукупності з наведеними
конституційними нормами ці гарантії
створюють систему процесуальних
механізмів захисту вказаних осіб.
Зокрема, особа, яка притягається до
адміністративної відповідальності має
право: знайомитися з матеріалами
справи, давати пояснення, подавати
докази, заявляти клопотання; при
розгляді справи користуватися
юридичною допомогою адвоката, іншого
фахівця у галузі права, який за
законом має право на надання правової
допомоги особисто чи за дорученням
юридичної особи, виступати рідною
мовою і користуватися послугами
перекладача, якщо не володіє мовою,
якою ведеться провадження; оскаржити
постанову по справі. Справа про
адміністративне правопорушення
розглядається в присутності особи, яка

притягається до адміністративної
відповідальності. Під час відсутності
цієї особи справу може бути розглянуто
лише у випадках, коли є дані про
своєчасне її сповіщення про місце і
час розгляду справи і якщо від неї не
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Висловлюючи свою правову позицію по
відношенню до вищевказаних приписів
чинного законодавства Конституційний
Суд України в своєму рішенні (п. 4) від
22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення
положень частини першої статті 14-1
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (справа про
адміністративну відповідальність у
сфері забезпечення безпеки дорожнього
руху)) вказав, що конституційний
принцип правової держави передбачає
встановлення правопорядку, який
повинен гарантувати кожному
утвердження і забезпечення прав і
свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного
Закону України). Конституція України
визначає основні права і свободи
людини і громадянина та гарантії їх
дотримання і захисту, зокрема: юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61);
обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях; усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні
права і свободи людини і громадянина не
можуть бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України (ч. 1
ст. 64). Адміністративна
відповідальність в Україні та
процедура притягнення до
адміністративної відповідальності
ґрунтуються на конституційних
принципах та правових презумпціях, які
зумовлені визнанням і дією принципу
верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. Необхідність
індивідуалізації адміністративної
відповідальності передбачена частиною
другою статті 33 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, якою
визначено, що при накладенні
стягнення враховується характер
вчиненого правопорушення, особа
порушника, ступінь його вини, майновий
стан, обставини, що пом'якшують і
обтяжують відповідальність. У Кодексі
конкретизовано й інші конституційні
принципи, зокрема принцип рівності
громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді
справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати:
чи було вчинено адміністративне
правопорушення, чи винна дана особа в
його вчиненні,чи підлягає вона
адміністративній відповідальності, а
також інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи, характер вчиненого
правопорушення, особу порушника,
ступінь його вини, майновий стан,
обставини, що пом'якшують і
обтяжують відповідальність; повинен
своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно
з'ясувати обставини справи, вирішити
її в точній відповідності до закону
тощо (статті 245, 280 Кодексу); справа
про адміністративне правопорушення
розглядається відкрито, крім
випадків, коли це суперечить
інтересам охорони державної таємниці
(частина перша статті 249); оцінка
доказів ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному дослідженні
всіх обставин справи в їх сукупності
(стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи на предмет
їх відповідності зазначеним судом
положенням Основного Закону України,
Кодексу України про адміністративні
правопорушення та Кодексу

адміністративного судочинства України
суд приходить до висновку, що при
винесенні оскаржуваної постанови
відповідачем вищевказаних
обов'язкових приписів щодо фіксації
правопорушень у сфері безпеки
дорожнього руху враховано не було.

Зокрема, відповідач неповно з'ясував
всі фактичні дані, які стосується особи
порушника та обставин вчиненого ним
правопорушення, в частині зазначення
документів, які підтверджують посадове
становище особи, яка притягується до
відповідальності та її обов'язків по
контролю за станом дорожнього покриття
по вул. Пряшівській та вул.
Берегівській-обїздній в м. Мукачево

Оскаржувана постанова (а.с. 6) не містить
також посилання на обставини, які є
обов'язковими для притягнення особи до
адміністративної відповідальності за
ч.1 ст.140 КУпАП, зокрема в частині
зазначення правил, стандартів і норм,
що стосуються забезпечення безпеки
дорожнього руху, які порушив ОСОБА_1

Також відповідач не встановив свідків
правопорушення, не витребував у них
пояснення по суті правопорушення. Крім
того, в постанові не вказано, чи
застосовувався відеозапис
правопорушення та яким саме приладом,
не додано сертифікаційну документацію
на прилад, не надано суду копію
відеозапису правопорушення.

Відповідно до положень частини другої
ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

Відповідач в супереч вказаним нормам
закону не подав до суду письмових
доказів в обґрунтування правомірності
його дій з винесення оскаржуваної
постанови та інших відомостей, які б
підтвердили порушенням ОСОБА_1 чинного
законодавства України.

За таких обставин справи, позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі, із скасуванням судом
оскаржуваної постанови за предметом
позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 61, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 2, 6, 11, 17, 69 - 71, 158 - 163, 167, 171-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Постанову в справі про
адміністративне правопорушення серії
АА2 №127282 від 07.05.2014 р. - скасувати,
провадження у справі закрити.

3. Постанова є остаточною і оскарженню
не підлягає.

Суддя
В.В. Кость