Справа № 816/1312/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/1312/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Іванюк
І.В.,

представників позивача - ОСОБА_8 та Хіля
С.В,

представника відповідача - Різник Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фермерського об'єднання
"Росток" до Державної інспекції
сільського господарства України у
Полтавській області про визнання
нечинним акту та скасування припису, -

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2014 року фермерське об'єднання
"Росток" (надалі - позивач, ФО "Росток")
звернулось до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
інспекції сільського господарства
України у Полтавській області (надалі -
відповідач, Держсільгоспінспекція в
Полтавській області) про визнання
нечинним акту від 08 жовтня 2013 року № 25/4
та скасування припису від 08 жовтня 2013
року № 679.

Ухвалою від 05 травня 2014 року прийнято
заяву фермерського об'єднання "Росток"
про зміну позовних вимог в частині
вимог щодо скасування акту від 08 жовтня
2013 року № 25/4 Державної інспекції
сільського господарства України у
Полтавській області стосовно
фермерського об'єднання "Росток" в
частині розділу 3 "Порушення вимог
законодавства, які виявлені під час
перевірки (детальний опис)" та пункту 16.1
розділу 2, а також в частині скасування
припису від 08 жовтня 2013 року № 679.

В обґрунтування своїх вимог
позивач зазначав, що висновки акту
перевірки про обробку земельних
ділянок, що не перебувають у віданні ФО
"Росток", є необґрунтованими, а сам акт
таким, що підлягає визнанню нечинним.
Вказував на відсутність належних
доказів на підтвердження таких доводів
та зауважував, що вказані земельні
ділянки використовуються іншими
землекористувачами, ними обробляються
та не надавались позивачеві для
здійснення будь-яких робіт. Відтак,
вважає спірний припис, який винесено на
підставі проведеної перевірки,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню.

Представники позивач в судовому
засіданні позов підтримали, просили
задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечував та просив відмовити у
задоволенні позову з підстав його
необґрунтованості. Вказував на
встановлення в ході перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства оброблення земельних
ділянок за відсутності документів, що
посвідчують право власності чи право
користування на земельну ділянку, що є
порушенням норм Земельного кодексу
України. За результатами перевірки
складено акт перевірки, видано припис
про усунення порушень вимог земельного
законодавства.

Суд, заслухавши представників сторін,
розглянувши подані документи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

На виконання постанови
прокуратури Шишацького району від 03
жовтня 2013 року про призначення
додаткової перевірки ФО "Росток",
відповідно до наказу
Держсільгоспінспекції в Полтавській
області № 2638 від 07 жовтня 2013 року та
направлення від 07 жовтня 2013 року № 017,
державним інспектором сільського
господарства в Полтавській області
Левченко Н.А. була проведена
позапланова перевірка дотримання
вимог земельного законодавства ФО
"Росток", за результатами складено
відповідний акт № 25/4 від 08 жовтня 2013
року. В результаті перевірки
встановлено самовільне зайняття та
використання земельних ділянок, що є
порушенням статей 125, 126 та пункту д)
статті 211 Земельного кодексу України,
зокрема, позивачем самовільно зайнято
земельну ділянку, орієнтовною площею
65,1 га на території Сагайдацької
сільської ради Шишацького району (а.с.
8-19).

Одночасно державним інспектором
сільського господарства
Держсільгоспінспекції в Полтавській
області було складено акт обстеження
земельних ділянок № 135 від 08 жовтня 2013
року, яким було зафіксовано загальну
орієнтовну площу самовільно зайнятої
земельної ділянки в розмірі 65,1 га.
Згідно до п.5.2 Методичних рекомендацій
щодо застосування Методики визначення
розміру шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок було зроблено розрахунок
розміру шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, розмір якої склав 69635 грн.

08 жовтня 2013 року державним
інспектором на ім'я ОСОБА_8 було видано
припис № 679 щодо усунення виявлених
порушень вимог земельного
законодавства до 08 листопада 2013 року
(а.с. 7).

Позивач, не погодившись із діями
відповідача щодо проведення перевірки
та приписом № 44 від 31.01.2013 року,
оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Оцінюючи обґрунтованість
позовних вимог, суд виходить з
наступного.

Указом Президента України від 13
квітня 2011 року № 459/2011 затверджене
Положення про Державну інспекцію
сільського господарства України
(Держсільгоспінспекція України), яка є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра аграрної
політики та продовольства України
(далі - Міністр), входить до системи
органів виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі.

Держсільгоспінспекція України у
своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства аграрної політики та
продовольства України
(Мінагрополітики України), іншими
актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра.

В силу пункту 5 Положення про
Державну інспекцію сільського
господарства України,
Держсільгоспінспекція України та її
посадові особи в межах своїх
повноважень мають право, між іншим,
давати обов'язкові для виконання
приписи (розпорядження).

Згідно пункту 1 Положення про
Державну інспекцію сільського
господарства в Полтавській області,
затвердженого наказом
Дерксільгоспінспекції України № 116 від
28 лютого 2012 року, Державна інспекція
сільського господарства в Полтавській
області (далі -Держсільгоспінспекція) є
територіальним органом Державної
інспекції сільського господарства
України та їй підпорядковується.

За правилами частини 2 статті 188
Земельного кодексу України порядок
здійснення державного контролю за
використанням та охороною земель
встановлюється законом, яким є Закон
України "Про державний контроль за
використанням та охороною земель".

Статтею 10 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" передбачено, що
державні інспектори у сфері державного
контролю за використанням та охороною
земель і дотриманням вимог
законодавства України про охорону
земель мають право, зокрема: давати
обов'язкові для виконання вказівки
(приписи) з питань використання та
охорони земель і дотримання
законодавства про охорону земель
відповідно до їх повноважень; складати
акти перевірок чи протоколи про
адміністративні правопорушення у
вказаній сфері та розглядати
відповідно до вимог чинного
законодавства про адміністративні
правопорушення.

Наведена норма права також
кореспондує з приписами частини 1
статті 144 Земельного кодексу України,
відповідно до якої у разі виявлення
порушення земельного законодавства
державний інспектор сільського
господарства, державний інспектор з
охорони довкілля складає протокол про
порушення та видає особі, яка допустила
порушення, вказівку про його усунення у
30-денний строк. Якщо особа, яка
допустила порушення земельного
законодавства, не виконала протягом
зазначеного строку вказівки
державного інспектора щодо припинення
порушення земельного законодавства,
державний інспектор сільського
господарства, державний інспектор з
охорони довкілля відповідно до закону
накладає на таку особу адміністративне
стягнення та повторно видає вказівку
про припинення правопорушення чи
усунення його наслідків у 30-денний
строк.

Згідно частини 6 статті 7 Закону
України "Про основні засади державного
нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності" за
результатами здійснення планового або
позапланового заходу посадова особа
органу державного нагляду (контролю), у
разі виявлення порушень вимог
законодавства, складає акт.

Частиною 7 вказаної статті
зазначено, що на підставі акта, який
складено за результатами здійснення
планового заходу, в ході якого виявлено
порушення вимог законодавства,
протягом п'яти робочих днів з дня
завершення заходу складається припис,
розпорядження або інший розпорядчий
документ про усунення порушень,
виявлених під час здійснення заходу.

Відповідно до частини 8 статті 7
Закону України "Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності" припис - це
обов'язкова для виконання у визначені
строки письмова вимога посадової особи
органу державного нагляду (контролю)
суб'єкту господарювання щодо усунення
порушень вимог законодавства.

Частина 9 статті 4 вказаного
Закону передбачає, що невиконання
приписів, розпоряджень та інших
розпорядчих документів органу
державного нагляду (контролю) тягне за
собою застосування штрафних санкцій до
суб'єкта господарювання згідно із
законом.

Отже, Державна інспекція
сільського господарства України через
свої територіальні підрозділи
здійснює державний нагляд (контроль) у
частині дотримання земельного
законодавства, використання та охорони
земель усіх категорій та форм
власності, що спростовує посилання
позивача на відсутність у відповідача
повноважень на проведення перевірок
дотримання вимог земельного
законодавства.

Суд зауважує, що порядок
призначення та проведення перевірки
позивачем не оскаржується.

Надаючи правову оцінку вимогам
позивача в частині визнання нечинним
акту від 08 жовтня 2013 року № 25/4
Державної інспекції сільського
господарства України у Полтавській
області стосовно фермерського
об'єднання "Росток" в частині розділу 3
"Порушення вимог законодавства, які
виявлені під час перевірки (детальний
опис)" та пункту 16.1 розділу 2, суд
виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією України чи законами
України встановлено інший порядок
судового провадження.

Згідно з пункту 1 частини 2 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Встановлюючи наявність чи
відсутність порушених прав та
інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин, суд
приходить до таких висновків.

Акт державного чи іншого органу
(нормативно-правовий чи правовий акт
індивідуальної дії) - це юридична форма
рішень цього органу, тобто офіційний
письмовий документ, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Акт перевірки є засобом документування
дій контролюючого органу і не
встановлює відповідальності для особи,
яка допустила недоліки або порушення,
встановлені під час проведення
перевірки, тому не може бути об'єктом
оскарження в суді. Об'єктом оскарження
є юридичні наслідки, що безпосередньо
випливають з результатів перевірки.

Оспорюваний позивачем Акт перевірки не
є нормативно-правовим актом та
правовим актом індивідуальної дії у
розумінні положень Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки не містить владних
управлінських приписів, не впливає на
права та обов'язки юридичної особи та
не є обов'язковим для виконання,
натомість містить лише інформацію про
виявлені перевіркою порушення
законодавства.

Виходячи з викладеного, суд не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог у частині визнання
нечинним акту від 08 жовтня 2013 року № 25/4
Державної інспекції сільського
господарства України у Полтавській
області стосовно фермерського
об'єднання "Росток" в частині розділу 3
"Порушення вимог законодавства, які
виявлені під час перевірки (детальний
опис)" та пункту 16.1 розділу 2.

Надаючи правову оцінку вимогам
позивача щодо скасування припису від 08
жовтня 2013 року № 679, суд виходив з
наступного.

У відповідності до положень статті 22
Земельного кодексу України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського
призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя
(рілля, багаторічні насадження,
сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя
(господарські шляхи і прогони,
полезахисні лісові смуги та інші
захисні насадження, крім тих, що
віднесені до земель
лісогосподарського призначення, землі
під господарськими будівлями і
дворами, землі під інфраструктурою
оптових ринків сільськогосподарської
продукції, землі тимчасової
консервації тощо).

Землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність та
надаються у користування:

а) громадянам - для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;

б) сільськогосподарським
підприємствам - для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським
науково-дослідним установам та
навчальним закладам, сільським
професійно-технічним училищам та
загальноосвітнім школам - для
дослідних і навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільського господарства;

г) несільськогосподарським
підприємствам, установам та
організаціям, релігійним організаціям
і об'єднанням громадян - для ведення
підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам
сільськогосподарської продукції - для
розміщення власної інфраструктури.

Земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
використовуються відповідно до
розроблених та затверджених в
установленому порядку проектів
землеустрою, що забезпечують
еколого-економічне обґрунтування
сівозміни та впорядкування угідь і
передбачають заходи з охорони земель.

За правилами статті 93 Земельного
кодексу України користування
земельними ділянками може
здійснюватись на праві оренди.

Відповідно до частини першої
статті 93 Земельного кодексу України та
статті 1 Закону України "Про оренду
землі" право оренди земельної ділянки -
це засноване на договорі строкове
платне володіння і користування
земельною ділянкою, необхідною
орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Орендодавцями земельних ділянок,
що перебувають у державній власності, є
районні, обласні, Київська і
Севастопольська міські державні
адміністрації, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим та Кабінет
Міністрів України в межах повноважень,
визначених законом (частини 4 статті 4
Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Відповідно до частини 1 статті 123
Земельного кодексу України від 25.10.2011
року № 2768-ІІІ надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування. Рішення зазначених
органів приймається на підставі
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у разі: зміни
цільового призначення земельних
ділянок відповідно до закону; надання у
користування земельних ділянок, межі
яких не встановлені в натурі (на
місцевості). Надання у користування
земельної ділянки, межі якої
встановлені в натурі (на місцевості),
без зміни її цільового призначення
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Статтею 124 того ж кодексу встановлено
порядок передачі земельних ділянок в
оренду, відповідно до якого передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки. Передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється за результатами
проведення земельних торгів, крім
випадків, встановлених частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно статті 126 Земельного
кодексу України право власності,
користування земельною ділянкою
оформлюється відповідно до Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень".

Як передбачено нормою частини 5 статті 6
Закону України "Про оренду землі", право
оренди земельної ділянки підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону.

За змістом статті 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Так, судом встановлено, при проведенні
позапланової перевірки ФО «Росток»
відповідачем виявлено, що дане
підприємство сформувалося шляхом
об'єднання фермерських господарств гр.
ОСОБА_8, гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Цими
громадянами отримано державні акти на
право постійного користування
земельними ділянками від 12 квітня 1995
року на площу відповідно 21,4 га, 20,3 га, 21,4
га. Але на підставі рішення 13 сесії
Шишацької районної ради від 03 березня
1998 року до вказаних актів внесено зміни
про надання додатково цим громадянам
земельні ділянки кожному по 21,7 га. При
порівнянні земельних ділянок, які
занесені до державних актів вказаних
громадян (ПЛ № 00049, ПЛ № 00048, ПЛ № 00047) та
порівнюючи з викопіюванням, наданим
Сагайдацькою сільською радою про
фактичне використання ФО "Росток" і
обстеженням земельних ділянок на
місцевості відповідачем встановлено,
що позивач обробляє зовсім інші
ділянки, які не надавалися
вищеназваним громадянам, що ввійшли в
ФО "Росток". Отже, перевіряючими
зроблено висновок, що ФО «Росток»
самовільно використовує земельну
ділянку загальною площею 65,1 га.

У Рішеннях 13 сесії Шишацької районної
ради від 03 березня 1998 року є записи про
необхідність замовлення проекту
відведення земельних ділянок. Але на
час проведення перевірки, а саме 07-08
жовтня 2013 року документів, що
підтверджували б державну реєстрацію
права власності чи права постійного
користування ФО «Росток» державному
інспектору не було надано.

Надаючи оцінку зазначеному, суд
зауважує, що відповідачем не було
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження використання
позивачем спірних земельних ділянок і
відповідно необхідності оформлення ФО
"Росток" відповідних документів на
використання цих земельних ділянок.

Натомість, в ході судового розгляду
судом були допитані в якості свідків
голова ФО "Росток" та голови
сільськогосподарських підприємств, а
саме: селянського (фермерського)
господарства "Марія-2", селянського
(фермерського) господарства "Вікторія"
та селянського (фермерського)
господарства "Лідія", які створенні
відповідно - ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6,
земельні угіддя яких перебувають на
території Сагайдацької сільської ради.

Так, головою ФО "Росток" зазначено про
відсутність у відання його
підприємства земельних ділянок, які б
мали зафіксовану відповідачем площу.
Оброблення ґрунтів даним
підприємством проводиться у
відповідності до меж земельних
ділянок, що перебувають на праві
користування у ФО "Росток" та з
оформленням необхідних документів.

Відповідно до показань голів
вищевказаних селянських (фермерських)
господарств земельні ділянки, що
помилково визначені державним
інспектором, як самовільно зайняті
позивачем перебувають у їх відання у
межах, вказаних згідно долучених
викопіювань (а.с. 135-137, 142-144, 149-151), а право
на їх використання підтверджується
відповідними документами, копії яких
долучено до матеріалів справи, а саме:
державні акти на право постійного
користування, відповідними рішеннями
Сагайдацької сільської ради,
свідоцтвами про державну реєстрацію
юридичної особи та виписками з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців з відмітками
про керівників вказаних підприємств
(а.с. 60-75). Також, додатково вказаними
свідками зазначено, що спірні ділянки
не передавались позивачеві для
проведення будь-яких
сільськогосподарських робіт, а
оброблялись ними самостійно, що
відповідачем під час судового розгляду
жодним чином не спростовано.

Крім того, суд звертає увагу, що
відповідачем не було надано належних
доказів про визнання нечинними актів
на право постійного користування
земельними ділянками, на підставі яких
у користуванні ОСОБА_8, ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 вони знаходяться для ведення
селянського (фермерського)
господарства.

Таким чином, судом встановлено, що
земельні ділянки, що визначені
відповідачем як самовільно зайняті ФО
"Росток", фактично перебували на праві
постійного користування у віданні
інших фермерських підприємств,
створених ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що
суперечить порушенням зафіксованим в
акті перевірки від 08 жовтня 2013 року №
25/4.

Виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що припис від 08
жовтня 2013 року № 679 прийнято
необґрунтовано та не на підставі
закону, а тому позовні вимоги ФО
"Росток" у цій частині підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частини 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною першою статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на те, що припис є правовим
актом індивідуальної дії, та згідно
частини другої статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі його неправомірності,
визнається судом протиправним і
скасовується, суд приходить до
висновку, визнати протиправним і
скасувати припис Державної інспекції
сільського господарства України у
Полтавській області від 08 жовтня 2013
року № 679.

Виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог, а саме в
частині визнання протиправним і
скасування припису Державної
інспекції сільського господарства
України у Полтавській області від 08
жовтня 2013 року № 679.

Згідно з частиною третьою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-11, 71, 94, 160-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фермерського
об'єднання "Росток" до Державної
інспекції сільського господарства
України у Полтавській області про
визнання нечинним акту та скасування
припису задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
припис Державної інспекції сільського
господарства України у Полтавській
області від 08 жовтня 2013 року № 679.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Державної інспекції сільського
господарства України у Полтавській
області на користь фермерського
об'єднання "Росток" витрати зі сплати
судового збору у розмірі 36,54 грн.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання апеляційної
скарги до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд.

Повний текст постанови
виготовлено 22 травня 2014 року.

Суддя
І.Г. Ясиновський