Справа № 814/2983/13-а
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/2983/13-а

Категорія: 8.2.6 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання
Сівєлькіної С.Є.,

представника позивача Діордієвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом Товариства з додатковою
відповідальністю
«Миколаївбудмеханізація» до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення від 27.03.2013р. №
та від 05.06.2013р. № ,-

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2013 року Товариство з додатковою
відповідальністю
«Миколаївбудмеханізація» (далі - ТДВ
«Миколаївбудмеханізація») звернулося
до суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області (далі - ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 27.03.2013 року №
та від 05.06.13 № .

В обґрунтування позову зазначено, що
відповідач безпідставно прийняв
рішення про збільшення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість та податку на прибуток,
оскільки позивач правомірно відніс до
податкового кредиту суми ПДВ та відніс
до валових витрат суми від здійснення
угод з контрагентами, які відповідач
вважає нікчемними.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 листопада
2013 року позов ТДВ
«Миколаївбудмеханізація» задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 27.03.2013 року №
та від 05.06.13 № .

Не погоджуючись із постановленим у
справі судовим рішенням ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області подало
апеляційну скаргу, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права та неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою у
задоволенні позову Товариства
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, пояснення на неї
представника позивача Діордієвої С.П.,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла таких
висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що
ТДВ «Миколаївбудмеханізація»
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

З 22.02.13 року по 04.03.13 року відповідачем
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
правомірності формування податкового
кредиту та податкових зобов'язань,
валових доходів та валових витрат, а
також доходів та витрат, що
враховуються при визначенні об'єкту
оподаткування з податку на прибуток по
взаємовідносинам з ПП «ЗЕНКО», ТОВ
«ТРАНС ГАРАНТ СЕРВІС», ТОВ
«ФІНВЕСТБУД», ТОВ «РТС - СТАЛЬ», ТОВ
«АКСА», МПП «ДАО», ТОВ «ВІКО - МИКОЛАЇВ»,
ТОВ «ТПК МОНОЛІТ», ПП ВКФ «УНІВЕРСАЛ -
ЦЕНТР» за період з 01.07.10 по 30.03.11.

12.03.13 року за результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
596/22-200/01273125, у висновках якого крім
іншого зазначено, що перевіркою
встановлено порушення позивачем:

п.5.1, ст.5, пп.5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп.5.3.9 п.5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28.12.94 №334/94-ВР
(далі Закон №334), в результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток у сумі 517195 грн.

п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 3.04.97
№168/97-ВР (далі Закон №168), п.185.1 ст. 185, п.
198.1, п.198.3, п.198.6 ст. 198 ПК України, в
результаті чого занижено ПДВ суму 413756,40
грн.

На підставі даного акту відповідачем
були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

27.03.13 № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
413756,00 грн. та за штрафними санкціями на
суму 102973,00 грн.;

27.03.13 № , яким позивачу визначено
грошове зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем на суму
517195,00 грн. та штрафними санкціями на
суму 128716,00 грн.;

Не погоджуючись із вказаними
рішеннями, позивачем було подано
скарги до ДПС у Миколаївській області
та ДПС України.

Рішенням про результат розгляду скарги
від 24.05.2013 року № 1150/10/10-209 ДПС у
Миколаївській області скаргу позивача
задовольнила частково, а саме:
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 27.03.2013 року
№ залишено без змін, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 27.03.2013 року № в
частині накладення штрафу в сумі 132,10
грн. скасовано.

Рішенням про результат розгляду скарги
від 20.06.2013 року № 5246/6/99-99-10-01-15
Міністерство доходів і зборів України
залишило без змін оскаржувані
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, з урахуванням
рішення, прийнятого за розглядом
первинної скарги.

За результатами адміністративного
оскарження відповідачем замість
частково скасованого податкового
повідомлення-рішення від 27.03.2013 року
№ винесено рішення № від
05.06.2013 року.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з наступного, з чим
погоджується апеляційний суд.

Вирішуючи питання про правомірність
висновку відповідача щодо нікчемності
угод, укладених позивачем з його
контрагентами, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.09
«...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, суд першої інстанції вірно
зазначив, що навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. При цьому суд вірно
звернув увагу на те, що наявність мети,
зазначеної в диспозиції ст.228 ЦК
України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину. Такі обставини
можуть бути доведені лише
обвинувальним вироком.

Отже, суд вірно врахував, що
відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів. Відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Судом враховано, що відповідачем також
не було обґрунтовано належним чином і
доведено у встановленому законом
порядку, що угоди порушують публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем без відповідних доказів
лише зазначено про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом,
що фактично є припущенням.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Вирішуючи питання щодо правомірності
віднесення позивачем сум ПДВ,
отриманого від контрагентів до
податкового кредиту, віднесення сум
вартості придбаного товару до валових
витрат, суд першої інстанції виходив з
наступного, з чим погоджується
апеляційний суд.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у період з 01.07.2010 року по 30.03.2011
року здійснював будівельні
субпідрядні земляні роботи, надавав
послуги силових машин та механізмів,
вантажно-розвантажувальні роботи за
допомогою машин та механізмів,
здійснював ремонт машин та механізмів,
здійснював оптову торгівлю
будівельними матеріалами з
контрагентами ПП «ЗЕНКО», ТОВ «ТРАНС
ГАРАНТ СЕРВІС», ТОВ «ФІНВЕСТБУД», ТОВ
«РТС - СТАЛЬ», ТОВ «АКСА», МПП «ДАО», ТОВ
«ВІКО - МИКОЛАЇВ», ТОВ «ТПК МОНОЛІТ», ПП
ВКФ «УНІВЕРСАЛ - ЦЕНТР».

На підтвердження здійснення
господарських операцій позивачем
надані до суду первинні документи:
договори купівлі-продажу, договори
поставки, видаткові та податкові
накладні, акти приймання-передачі
наданих послуг, товаротранспортні
накладні, банківські виписки, загальна
сума ПДВ за якими склала 413792,20 грн.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого
складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
першої інстанції вірно зазначив, що для
підтвердження факту здійснення
господарських операцій законодавство
передбачає не тільки наявність самих
первинних документів, а й наявність
самого факту здійснення господарської
операції.

Отже, суд першої інстанції правильно
виходив з того, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентами, тому колегія суддів
вважає встановленим факт здійснення
господарської операції.

Суд першої інстанції вірно не прийняв
до уваги заперечення відповідача з
приводу того, що угоди між позивачем та
контрагентами фактично не відбувалася,
оскільки відповідачем не надано суду
жодного доказу, який би спростовував
факт здійснення цих угод. Заперечення
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Також суд першої інстанції вірно не
прийняв до уваги акт ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова №
218/23-104/350726690 від 10.03.2011 року «Про
результати невиїзної документальної
перевірки ТОВ «ФІНВЕСТБУД», акт ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС № 343/23-300/37104898
від 18.03.2011 року «Про результати
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «ВІКО - МИКОЛАЇВ», акт ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС № 322/23-300/35639320
від 16.03.2011 року «Про результати
доментальної позапланової виїзної
перевірки » ТОВ «ТРАНС ГАРАНТ СЕРВІС»,
акт ДПІ у м. Херсоні Херсонської
області ДПС № 243/15-2/37125153 від 16.08.2011 року
«Про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки» ТОВ
«РТС-СТАЛЬ», де зроблено висновок про
нікчемність правочинів, укладених
підприємством з
контрагентами-постачальниками,
оскільки податкові органи не мають
права на визнання правочинів
нікчемними.

Судом першої інстанції також вірно
відхилено посилання відповідача на акт
ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС №
1114/23-300/36486418 від 18.10.2011 року Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ПП
«ЗЕНКО», щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період січень - грудень 2010
року, січень - травень 2011 року, акт ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС № 225/22-300/32884421
від 06.08.2012 року «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ПП ВКФ «УНІВЕРСАЛ -
ЦЕНТР» з питань взаємовідносин з ТОВ
«Де-Лонга» за березень 2010 року, ПП
«Мгновение ЮГ» за лютий 2011 року, ТОВ
ФІРМА «АВАНТЕХТРАНС» за лютий -
березень 2011 року, ПП «Реа - Рент
Миколаїв» за вересень 2011 року, ТОВ
«Ликиф - Агрострой» серпень - вересень
2010 року, лютий 2011 року, ТОВ
«Лугметпром-2010» за лютий 2011 року, ПП
«СТРОЙМОНТАЖНАЛАДКА» за червень 2011
року, ПП «Центр сприяння розвитку
бізнесу» за грудень 2011 року, ТОВ
«Інфостіл 2008» за лютий - квітень 2012
року, ПП «Іллекс Луганск» за вересень
2010 року, ТОВ «КОНТЕКЄ» за січень 2012
року, ТОВ СІТІБУД Україна» за лютий -
березень 2012р., акт ДПІ у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області ДПС від 29.01.2013 року № 81/22-225/33514171
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «ТПК МОНОЛІТ» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків ТОВ «ОНІКС
ІНВЕСТ» за період серпень - вересень 2010
року, ТОВ «ЮЖКОМПЛЕКТ-СЕРВИС» за період
грудень 2010 року, ТОВ «ЕКСИМ-ТРАНЗИТ» за
період січень, лютий 2011 року, ТОВ «ПО
ЕНЕРГОРЕМОНТ» за період березень,
квітень, травень, червень, липень,
серпень 2011 року, ПП «РЕА-РЕНТ СОЛАЇВ» за
період вересень 2011 року, ТОВ «ПВК
ЛОДЖИСТІК» за період жовтень 2011 року,
січень 2012 року, ПП ВКФ «УНІВЕРСАЛ -
ЦЕНТР» за період лютий, березень,
квітень 2012 року за контрагентами -
покупцями, оскільки ці акти не є актом
перевірки, а лише свідчить про те, що
ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС та ДПІ у
Заводському районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС не змогли
провести перевірки ПП «ЗЕНКО», ПП ВКФ
«УНІВЕРСАЛ-ЦЕНТР», ТОВ «ТПК МОНОЛІТ» та
встановити (підтвердити) їх
господарську діяльність.

Суд першої інстанції вірно не прийняв
до уваги посилання відповідача на акт
ДПІ у Жовтневому районі Миколаївської
області від 01.04.2011 № 179/23-24055804 про
перевірку МПП «ДАО» з питань
взаємовідносин з ТОВ «1- ша Компанія» та
акт ДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва від 18.03.2011 року № 342/23-300/36317627
про перевірку, оскільки податкове
законодавство не ставить в залежність
податковий облік (стан) певного
платника податку від інших осіб, від
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету, від перебування
постачальників за юридичною адресою, а
також від їх господарських та
виробничих можливостей.

Також, суд першої інстанції вірно не
прийняв до уваги посилання відповідача
та той факт, що на час перевірки ТОВ
«АКСА» визнано банкрутство, а також на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду по справі № 2а -
4425/12/1470 від 15.10.2012 року про визнання
недійсними реєстраційних та
установчих документів, припинення
юридичної особи, оскільки той факт, що
на час перевірки підприємство не
здійснює господарську діяльність та
його не можливо перевірити, не яким
чином не свідчить про те, що воно в не
могло здійснювати господарську
діяльність та мати взаємовідносини з
контрагентом.

Відповідно до п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
№334 валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності. До
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва.

Підпункт 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №334
встановлює, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Виходячи, із приписів вказаних норм, та
враховуючи, що позивачем були реально
здійснені господарські операції, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позивач правомірно відніс
до валових витрат витрати по
взаємовідносинам з ПП «ЗЕНКО», ТОВ
«ТРАНС ГАРАНТ СЕРСІВ», ТОВ
«ФІНВЕСТБУД», ТОВ «РТС - СТАЛЬ», ТОВ
«АКСА», МПП «ДАО», ТОВ «ВІКО - МИКОЛАЇВ»,
ТОВ «ТПК МОНОЛІТ», ПП ВКФ «УНІВЕРСАЛ -
ЦЕНТР».

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ,
отриманого від контрагентів, та
віднесення їх до податкового кредиту,
суд першої інстанції виходив з
наступного, з чим погоджується
апеляційний суд.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.4 Закону №168
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпункт 7.4.4. п.7.4 ст.7 Закону №168
забороняє включати до податкового
кредиту суми ПДВ, сплачені платником за
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, тобто
основною обставиною, яка підлягає
встановленню для правильного
застосування цього пункту є мета
використання придбаних товарів, робіт,
послуг, а не факт такого використання
протягом звітного періоду, що також
підтверджується і змістом абз.3 пп.7.4.1.
Закону №168.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону №168 не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп.7.2.6
цього пункту).

Відповідно до п.198.1 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ПК України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Судами обох інстанції враховано, що у
позивача, як на момент проведення
перевірки, так і під час судового
розгляду даної справи були в наявності
всі податкові накладні та інші
первинні документи (їх копії наявні в
матеріалах справи), які підтверджують
факт здійснення робіт, надання послуг з
контрагентами. Отже це дає підстави
дійти висновку, що позивач, в порядку
визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту отриманий ПДВ при придбані
товарів у контрагентів, та правомірно
відніс суми вартості придбаного товару
до валових витрат.

На підставі викладеного суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
протиправність податкових
повідомлень-рішень відповідача від
27.03.2013 року № та від 05.06.13 №, у
зв'язку з чим вони підлягають
скасуванню.

За таких обставин колегія суддів
вважає обґрунтованим рішення суду
першої інстанції про наявність підстав
для задоволення позову Товариства з
додатковою відповідальністю
«Миколаївбудмеханізація».

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Відповідач,
який є суб'єктом владних повноважень,
свою позицію суду не довів та не
обґрунтував. В свою чергу позивач довів
апеляційному суду протиправність
прийнятих відповідачем податкових
повідомлень-рішень від 27.03.2013 року
№ та від 05.06.13 №.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України та не приймає доводи,
наведені в апеляційній скарзі про те,
що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та не допустив порушень норм
матеріального і процесуального права
при вирішенні справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 06 листопада
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали апеляційного суду в повному
обсязі.

Головуючий
В.О.Скрипченко

Суддя
О.С.Золотніков

Суддя
Ю.В.Осіпов