Справа № 812/2861/14
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/2861/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

за участі секретаря - Северіної А.С.,

представника позивача - Захарової Т.І.
(довіреність від 28.01.2014 № 04-05/120-04),

представника відповідача - Овчаренка
О.І. (наказ від 25.08.2009 № 58-к),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Луганська
справу за адміністративним позовом
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СП «Цегельний
завод» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в розмірі 3535,76 грн.,

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
Луганського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СП «Цегельний
завод» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в розмірі 3535,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те, що згідно зі ст.19 Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-XII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Відповідно до
статті 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
України» підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньорічної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається у розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
організації, установі, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
У відповідності ч.2 ст.20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи зі 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

В порушення вимог статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності в Україні» на підприємстві
відповідача у 2013 році не працювало
жодного інваліда.

Таким чином, на підприємстві за 1 робоче
місце не зайняте інвалідом відповідач
до 16 квітня 2014 року повинен був
сплатити адміністративно-господарські
санкції у розмірі 3527,28 грн., крім того
нараховано пеню у розмірі 8,48 грн.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач
просить суд стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю «СП
«Цегельний завод»
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 3527,28 грн. та пеню у розмірі 8,48
грн.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив їх
задовольнити, надав пояснення,
аналогічні викладеному в позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
надав суду письмові заперечення проти
позову,в яких посилається, що
відповідач щомісяця до
Слов'яносербського районного центру
зайнятості насилав звіти за формою №
3-ПН «Інформація про запит на робочу
силу (вакансії)» з відміткою категорії
громадян - інваліди. ТОВ «СП «Цегельний
завод» надає вакансію прибиральниці з
оплатою праці 100,00 грн. за один вихід на
місяць, оскільки площа приміщень, які
підлягають прибиранню, становить 81,71
кв.м. Крім того, відповідач не має
можливості надати інші вакансії, у
зв'язку з тим, що підприємство
перебуває у процедурі банкрутства та
фактично не проводить господарської
діяльності. Жодної кандидатури на
вакансію прибиральниці позивачем
направлено не було. У зв'язку з
вищевикладеним відповідач просить суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих доказів,
оцінивши докази відповідно до вимог
ст.ст. 69-72 КАС України, суд дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 Положення
про Фонд соціального захисту
інвалідів, затвердженого наказом
Міністерством соціальної політики
України від 14 квітня 2011 року № 129 Фонд є
бюджетною установою, діяльність якої
спрямовується, координується та
контролюється Міністерством
соціальної політики України.

Згідно з пунктом 12 зазначеного
Положення для реалізації покладених на
Фонд завдань за погодженням з
Міністерством соціальної політики
України утворюються територіальні
відділення Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі в межах граничної
чисельності його працівників.
Положення про територіальні
відділення, їх структуру, штатні
розписи та кошториси затверджує
директор Фонду.

Основним завданням Фонду
соціального захисту інвалідів,
відповідно до пункту 4 цього Положення
є, зокрема реалізація в межах своєї
компетенції заходів щодо забезпечення
зайнятості та працевлаштування
інвалідів. У відповідності до
покладених на Фонд завдань останній
координує та контролює роботу
територіальних відділень Фонду
соціального захисту інвалідів, у тому
числі щодо збору сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання підприємствами,
установами, організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів
(підпункт 1 пункту 5 зазначеного
Положення).

Право відділень Фонду на звернення до
суду у відповідних відносинах
визначено в законодавчому порядку
(частина 9 статті 20 Закону України від 21
березня 1991 року № 875-XII «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні»).

З огляду на викладене та відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 3, пункту 5
частини 2 статті 17 КАС України справи за
позовами суб'єктів владних повноважень
- відділень Фонду до роботодавців про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за кожне робоче місце
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте ним, є
адміністративними.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог статті 19 Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-XII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»:

- для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця;

- підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення;

- підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Стаття 18 Закону України від 21 березня
1991 року № 875-XII «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
вимагає, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. Забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Аналіз зазначених положень Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-XII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» дає підстави для
висновку про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком самостійно підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

Згідно із частиною 1 статті 20 Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-XII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк (частина 2
статті 20 Закону України від 21 березня
1991 року № 875-XII «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»).

У судовому засіданні встановлено,
підтверджується матеріалами справи, що
на виконання вимог п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року №
70, щодо надання до центру зайнятості
інформації про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, ТОВ «СП
«Цегельний завод» протягом 2013 року у
відповідності до вимог Інструкції щодо
заповнення форми звітності форми №3-ПН
«Звіт про наявність вакансій»,
затвердженої наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19 грудня 2005 року № 420 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814,
інформувало Слов'яносербський
районний центр зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів у січні-грудні 2013 року шляхом
подання звітів за формою №3-ПН «Звіт
про наявність вакансій» (а.с.20-36). Той
самий факт підтверджується і листом
Слов'яносербського районного центру
зайнятості від 07 квітня 2014 року № 26/03-628
(а.с. 37).

Вищезазначене свідчить, що
відповідачем вживалися заходи щодо
працевлаштування інвалідів на
вакантні посади до ТОВ «СП «Цегельний
завод».

Фактів відмови у працевлаштуванні
інвалідам, які направлялися центром
зайнятості чи зверталися
безпосередньо до підприємства
відповідача, при розгляді справи судом
не встановлено. Таким чином, суд вважає,
що на відповідача не може бути
покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування та за відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Згідно з приписами ст.ст. 71, 86 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представником відповідача в судовому
засіданні надані обґрунтовані
пояснення та відповідні докази в їх
підтвердження щодо спростування вимог
позивача, натомість останнім не
доведено належними засобами
доказування правомірності заявленого
позову, у зв'язку з чим в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів того, що продовж 2013
року ТОВ «СП «Цегельний завод» вжито
передбачених чинним законодавством
заходів щодо створення місць для
працевлаштування інвалідів, а також
проінформовано спеціально
уповноважений державою орган з питань
працевлаштування про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів, а також оцінюючи надані
позивачем та відповідачем у справі
докази у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вимоги частини 4 статті 94
КАС України, а також те, що позивач
відповідно до статті 5 Закону України
«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року
№ 3674-VI від сплати судового збору
звільнений, судові витрати у цій справі
не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 10, 11, 17, 18, 71, 94, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «СП «Цегельний
завод» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в розмірі 3535,76 грн. відмовити
повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Постанову складено в повному обсязі 23
травня 2014 року.

Суддя
І.О. Свергун