Справа № 826/10181/13-а
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року м. Київ
К/800/60304/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Торговий дім «Юдіс»

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.08.2013

у справі № 826/10181/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Юдіс»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, визнання
протиправними дій

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Юдіс»
звернулось до суду з позовом про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
31.01.2013 № ; визнання протиправними
та такими, що виходять за межі
компетенції дій відповідача щодо
визнання правочинів, вчинених ТОВ
«Торговий дім «Юдіс» з ТОВ «Сіайті
Логістікс» за період з 01.09 по 30.09.2012
нікчемними, у зв'язку із відсутністю
підстав та повноважень для такого
визнання.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.08.2013, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013, в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«ТД «Юдіс» з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Сіайті
Логістікс» за вересень 2012 року,
складено акт № 17/22-2/37449798 від 27.12.2012, в
якому зафіксовані порушення вимог ст.
185, п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 201.4, 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України та п. 3
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого Наказом ДПА
України від 30.05.1997 № 165, внаслідок чого
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 80 634 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 31.01.2013 відповідачем прийняте
податкове повідомлення-рішення №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 120 951 грн., в т.ч.: 80 634
грн. основного платежу та 40 317 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Донараховуючи грошове зобов'язання
спірним податковим
повідомленням-рішенням, податковий
орган виходив з не підтвердження факту
купівлі-продажу товарів (послуг) у
контрагента - ТОВ «Сіайті Логістікс» у
період з 01.09 по 30.09.2012; правочини,
укладені між ТОВ «Торговий дім «Юдіс»
та ТОВ «Сіайті Логістікс» порушують
публічний порядок, суперечать
інтересам держави та суспільства,
вчинені удавано з метою приховування
сплати податків третіх осіб; податкові
накладні, виписані та не включені до
складу податкового зобов'язання
постачальником є заповнені з
порушенням встановленого порядку.

Матеріалами справи встановлено, що
01.03.2012 між позивачем та ТОВ «Сіайті
Логістікс» було укладено договір
поставки № СЛ-00010302, за умовами якого
останній зобов'язується передати в
погоджені строки першому тару різного
асортименту, а перший зобов'язується
прийняти товар і сплатити за нього
певну грошову суму згідно з умовами
цього договору, передача товару
здійснюється за видатковою накладною
та оформленою позивачем відповідним
чином довіреністю на отримання товару.

05.03.2012 між позивачем та ТОВ «Сіайті
Логістікс» було укладено договір №
СЛ-0050301 на виконання робіт з
комплексного прибирання приміщення, за
умовами якого останній за дорученням
першого виконує такі види робіт:
прибирання громадських, службових і
технічних приміщень готелю, прибирання
прилеглої до об'єкта території,
оперування гардеробу, прибирання
кухні, прибирання гостьових номерів,
роботи будуть виконуватись силами
співробітників виконавця. Вартість
робіт з прибирання приміщення
встановлюється актом прийому-передачі
виконаних робіт, який підписується
сторонами та скріплюється печаткою.
Сума до оплати складається на підставі
фактично відпрацьованого часу і
фактично прибраних номерів,
зафіксованих у табелі обліку робочого
часу і табелі обліку прибраних номерів
і підписаного уповноваженими
представниками обох сторін.

Також, 05.03.2012 між позивачем та ТОВ
«Сіайті Логістікс» було укладено
договір № СЛ-0050302 про надання
послуг з пошуку та підбору персоналу,
за умовами якого останній бере на себе
зобов'язання щодо пошуку, підбору і
надання першому кандидатів для
подальшого працевлаштування на роботу
у замовника.

На виконання умов зазначених договорів
були складені податкові накладні, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
на підставі чого позивачем сформовано
податковий кредит з ПДВ за вересень 2012
року в розмірі 80 634 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний
адміністративний суд, виходив з того,
що на підтвердження реальності
господарських операцій між ТОВ
«Торговий дім «Юдіс» та ТОВ «Сіайті
Логістікс» щодо постачання товару,
було надано тільки податкову накладну
та акт здачі-прийняття робіт (виконання
послуг); відсутні банківські виписки,
товарно-транспортні накладні,
довіреності на отримання матеріальних
цінностей, відображення
бухгалтерськими документами
оприбуткування товарів на складі та їх
списання, характеристики підібраного
персоналу, підтвердження наявності у
виконавця клірингових послуг,
наявності трудових ресурсів; відсутні
докази попередньої домовленості
позивача з контрагентом для
перевезення товару контрагентом, що
свідчить про відсутність факту
перевезення придбаних товарів взагалі.

Суд касаційної інстанції погоджується
з таким висновком судів попередніх
інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 зазначеного
Кодексу право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних лише в разі фактичного
здійснення господарської діяльності.
Якщо фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братись до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
діяльності, визначальною ознакою якої
є те, що вона повинна спричиняти
реальні зміни майнового стану платника
податків.

За відсутності ж факту придбання
товарів (послуг) відповідні суми не
можуть включатись до складу
податкового кредиту навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів.

Таким чином, за встановлення в судовому
порядку відсутності факту здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Сіайті Логістікс», в результаті
чого відсутні правові наслідки для
обох сторін, є правомірним нарахування
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними та такими, що виходять за
межі компетенції дії відповідача щодо
визнання правочинів, вчинених ТОВ
«Торговий дім «Юдіс» з ТОВ «Сіайті
Логістікс» за період з 01.09 по 30.09.2012
нікчемними, у зв'язку із відсутністю
підстав та повноважень для такого
визнання, слід зазначити наступне.

Акт перевірки - це лише службовий
документ, який підтверджує факт
проведення перевірки і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення (або їх відсутність) вимог
чинного законодавства.

Разом з тим, акт перевірки не є актом
застосування суб'єктом владних
повноважень норм права.

Актом застосування норм права або
правозастосовним актом, у даному
випадку, є рішення, викладене у формі
податкового повідомлення-рішення, яке
приймається на підставі
нормативно-правових актів та висновків
перевірки і наділено такими
характерними ознаками як категоричне,
офіційно-владне, обов'язкове для
виконання веління, яке охороняється
примусовою силою держави та є
персоніфікованим.

Акт перевірки таких ознак не має, тому у
правовому регулюванні участі не
приймає, а є лише носієм певної
інформації та може бути доказом у
адміністративній справі відповідно до
норм статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Таким чином, будь-які формулювання,
викладені у висновках акта перевірки,
не можуть самі по собі спричиняти
жодних негативних наслідків для
платника податків (не змінюють стану
суб'єктивних прав особи, не породжують
у неї додаткового обов'язку та не
можуть безпосередньо заподіяти
майнову чи іншу шкоду особі).

За вказаних обставин, відсутності
порушень норм матеріального та
процесуального права, висновок судів
першої та апеляційної інстанцій про
відмову в задоволенні позовних вимог є
вірним, а касаційна скарга позивача -
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Юдіс» відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013 та
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27.08.2013 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний