Справа № 826/10563/13-а
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року м. Київ
К/800/64313/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06.09.2013

у справі № 826/10563/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-будівельна компанія
«Центренергобуд»

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-будівельна компанія
«Центренергобуд» звернулось до суду з
позовом про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва Державної податкової
служби № від 10.04.2012 в частині
нарахування грошового зобов'язання із
сплати штрафних санкцій в розмірі 86 894,13
грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06.09.2013, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013,
позов задоволено; визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 10.04.2012
в частині нарахування грошового
зобов'язання із сплати штрафних
санкцій в розмірі 86 894,13 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій; прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у період з 18.03.2013 по
20.03.2013 податковим органом проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог валютного законодавства щодо
виконання умов індивідуальної
ліцензії від 29.03.2012 № 47, за результатами
якої встановлені порушення вимог: п. 2
ст. 10 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» від
19.02.1993 № 15-93 щодо подання звітності про
валютні операції; п. 5.3 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на розміщення резидентами
(юридичними та фізичними особами)
валютних цінностей на рахунках за
межами України, затвердженого
постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №
485; абз. пп. 1.1 та 1.2 п. 1 Індивідуальної
ліцензії № 47 від 29.03.2012, а саме:
здійснення операцій, які не
передбачені умовами ліцензії в
листопаді 2012 року; порушення пп. 20.1.27 п.
20.1 ст. 20, пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового
кодексу України, абз. 7 п. 2 ст. 16 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №
15-93 «Про систему валютного регулювання
та валютного контролю», пп. пп. 2.8, 2.10 п. 2
«Положення про валютний контроль»,
затвердженого Постановою НБУ від 08.02.2000
№ 49.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 10.04.2012 відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
про визначення суми грошового
зобов'язання за платежем: штрафні
санкції за здійснення операцій з
валютними цінностями, які не
передбачені умовами ліцензії та без
одержання ліцензій НБУ у розмірі 92 233,73
грн.

Підставою для нарахування штрафних
санкцій в розмірі 86 894,13 грн. стало
здійснення позивачем валютних
операцій 17.12 та 19.12.2012 з оплати
господарських потреб, будівельних
робіт, обов'язкових платежів у
загальній сумі 93 434 540 білоруських
рублів, без врахування того, що листом
Національного банку України від 13.12.2012
за № 23-113/6179/11815 позивачу повідомлено
про анулювання індивідуальної
ліцензії № 47 від 29.03.2012 на розміщення
валютних цінностей на рахунках за
межами України, у зв'язку з порушенням
її умов.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступного, з чим погоджується суд
касаційної інстанції.

Відповідно до абз. 9, 10 п. 1.3 Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
розміщення резидентами (юридичними та
фізичними особами) валютних цінностей
на рахунках за межами України,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
№ 485 визначено, що рахунок -
будь-який рахунок резидента, відкритий
за межами України, на якому
розміщуються валютні цінності та через
який здійснюються інші операції;
розміщення валютних цінностей на
рахунку - зарахування валютних
цінностей на рахунок резидента чи його
відокремленого структурного
підрозділу, який згідно із
законодавством країни
місцезнаходження не є юридичною
особою, та/або наявність залишку
валютних цінностей на рахунку цього
резидента (його структурного
підрозділу).

Згідно положень пп. д) п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №
15-93 «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю» індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення разової
валютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції. Індивідуальної ліцензії
потребують операції з розміщення
валютних цінностей на рахунках і у
вкладах за межами України.

Відповідно до п. 2 ст. 16 цього Декрету до
резидентів, нерезидентів, винних у
порушенні правил валютного
регулювання і валютного контролю,
застосовуються такі міри
відповідальності (фінансові санкції),
зокрема, за здійснення операцій з
валютними цінностями, що потребують
одержання ліцензії Національного
банку України згідно з пунктом 4 статті
5 цього Декрету, без одержання
індивідуальної ліцензії Національного
банку України - штраф у сумі,
еквівалентній сумі зазначених
валютних цінностей, перерахованій у
валюту України за обмінним курсом
Національного банку України на день
здійснення таких операцій. Санкції,
передбачені цим пунктом,
застосовуються Національним банком
України та за його визначенням -
підпорядкованими йому установами.

Згідно з п. 3.1 ст. 3 «Положення про
валютний контроль», затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 08.02.2000 № 49, санкції,
передбачені статтею 2 Указу Президента
України від 27.06.1999 № 734/99 «Про
врегулювання порядку одержання
резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та
застосування штрафних санкцій за
порушення валютного законодавства»,
пунктом 2 статті 16 Декрету,
застосовуються Національним банком до
банків, інших фінансових установ та
національного оператора поштового
зв'язку, органами державної податкової
служби - до інших резидентів і
нерезидентів України.

Положення Указу Президента України від
27.06.1999 № 734/99 «Про врегулювання порядку
одержання резидентами кредитів, позик
в іноземній валюті від нерезидентів та
застосування штрафних санкцій за
порушення валютного законодавства»,
яким органи державної податкової
служби наділено повноваженнями
застосовувати до резидентів і
нерезидентів України санкції,
передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету,
не підлягають застосуванню, оскільки,
врегульовуючи по-іншому питання, які
були врегульовані законом (Декретом,
виданим у межах повноважень, наданих
Законом України від 18.11.1992 № 2796-XII «Про
тимчасове делегування Кабінету
Міністрів України повноважень
видавати декрети в сфері законодавчого
регулювання»), Указ суперечить
обмеженням, встановленим пунктом 4
Перехідних положень Конституції
України, та необґрунтовано створює
протиріччя в правовому регулюванні
відносин.

Враховуючи наведене, судами зроблено
вірний висновок, що право на
застосування санкцій передбачених
статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
закріплене виключно за Національним
банком України та за його визначенням -
підпорядкованими йому установами.

Зважаючи на вказані обставини,
відсутність порушень норм
матеріального та процесуального права,
висновок судів першої та апеляційної
інстанцій про задоволення позовних
вимог є вірним, а касаційна скарга
відповідача - необґрунтованою та такою,
що не підлягає задоволенню.

Згідно наявного у справі витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців від
20.09.2013 слідує, що Державна податкова
інспекція у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві є правонаступником Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва Державної податкової
служби.

На підставі ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції вважає за
необхідне допустити по даній справі
заміну відповідача - Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва Державної податкової
служби її правонаступником - Державною
податковою інспекцією у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Допустити заміну по даній справі
відповідача - Державної податкової
інспекції у Подільському районі м.
Києва Державної податкової служби її
правонаступником - Державною
податковою інспекцією у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.11.2013 та
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06.09.2013 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний