Справа № 2а-9098/11/2670
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Огурцов О.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Свириди Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Управління у
справах захисту прав споживачів у
місті Києві на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 серпня 2011 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до Управління
у справах захисту прав споживачів у
місті Києві про визнання протиправною
та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Фізична особа - підприємець
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до
Управління у справах захисту прав
споживачів у місті Києві про визнання
протиправною та скасування постанови
001787/пром про накладення стягнень,
передбачених ст. 23 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 серпня 2011 року адміністративний
позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Управління у справах
захисту прав споживачів у місті Києві
звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційних
скарг, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа
- підприємець Голосіївською районною у
місті Києві державною адміністрацією 21
січня 1997 року та, відповідно до
свідоцтва про сплату єдиного податку
серії НОМЕР_1 від 21 січня 2011 року, є
платником єдиного податку з видом
діяльності: роздрібна торгівля
шкіргалантерейними виробами.

19 травня 2011 року Управлінням у справах
захисту прав споживачів у місті Києві
проведено перевірку дотримання
законодавства про захист прав
споживачів у відділі фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Проведеною перевіркою встановлено, що
до продажу пропонувався товар
непродовольчої групи, що не відповідає
вимогам загальних правил маркування
встановлених в підпунктах 4.6.2 та 4.6.8
пункту 4.6 розділу 4 ДСТУ 4519:2006
"Непродовольчі товари. Споживче
маркування товарів легкої
промисловості", а саме без дати
виготовлення товару, місцезнаходження
виробника та його адреси нанесеної
виробником державною мовою України.

За наслідками перевірки складено Акт №
001789 від 19 травня 2011 року, додатком до
якого є таблиця з зазначенням
найменування та вартості товару щодо
якого встановлено зазначену
невідповідність ДСТУ 4519:2006
"Непродовольчі товари. Споживче
маркування товарів легкої
промисловості" та винесено припис
керівнику господарюючого суб'єкта.

14 червня 2011 року Управлінням у справах
захисту прав споживачів у місті Києві
винесено постанову № 001787/пром про
накладення стягнень, передбачених
статтею 23 Закону України "Про захист
прав споживачів", якою за реалізацію
товару, що не відповідає вимогам
нормативних документів до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 застосовано
штраф у розмірі 6 193,4 грн.

Не погоджуючись із даною постановою та
вважаючи її протиправною, позивач
звернулась до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В силу п.п. 13 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про
захист прав споживачів", спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у сфері захисту прав
споживачів та його територіальні
органи в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
здійснюють державний контроль за
додержанням законодавства про захист
прав споживачів, забезпечують
реалізацію державної політики щодо
захисту прав споживачів і мають право
накладати на суб'єктів господарювання
сфери торгівлі і послуг, у тому числі
ресторанного господарства, стягнення,
передбачені статтею 23 цього Закону, в
порядку, що визначається Кабінетом
Міністрів України.

Пунктом 4 Положення про порядок
накладення та стягнення штрафів за
порушення законодавства про захист
прав споживачів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1177 від 17 серпня 2002 року, рішення про
накладення штрафів приймається на
підставі відповідних актів перевірки
суб'єкта господарської діяльності та
інших матеріалів, пов'язаних з цією
перевіркою, за наявності порушень,
зазначених у пункті 2 цього Положення, і
оформляється постановою за формою, що
встановлюється Держстандартом.

Наказом Державного комітету
стандартизації, метрології та
сертифікації України від 27 листопада
2000 року № 679 затверджено форму
постанови про накладення стягнень,
передбачених статтею 23 Закону України
"Про захист прав споживачів", згідно
якої, в постанові має бути вказано
перелік порушень за які даною статтею
передбачена відповідальність.

З вищенаведеного слідує, що спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у сфері захисту прав
споживачів та його територіальні
органи в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
мають право накладати на суб'єктів
господарювання сфери торгівлі і
послуг, у тому числі ресторанного
господарства, стягнення, передбачені
статтею 23 Закону України "Про захист
прав споживачів", рішення про
накладення яких приймається на
підставі відповідних актів перевірки
суб'єкта господарської діяльності та
інших матеріалів, пов'язаних з цією
перевіркою та має містити перелік
порушень за які статтею 23 Закону
України "Про захист прав споживачів"
передбачена відповідальність та за які
на суб'єкта господарювання
накладається стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про захист прав споживачів", продавець
(виробник, виконавець) зобов'язаний
передати споживачеві продукцію
належної якості, а також надати
інформацію про цю продукцію.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про
захист прав споживачів", у разі
порушення законодавства про захист
прав споживачів суб'єкти
господарювання сфери торговельного та
інших видів обслуговування, у тому
числі ресторанного господарства,
несуть відповідальність за
виготовлення або реалізацію продукції,
що не відповідає вимогам нормативних
документів, - у розмірі п'ятдесяти
відсотків вартості виготовленої або
одержаної для реалізації партії
товару, виконаної роботи, наданої
послуги, але не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, а у разі, коли відповідно до
закону суб'єкт господарської
діяльності не веде обов'язковий облік
доходів і витрат, - у розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

В силу п. 7 ч. 1 ст. 23 зазначеного Закону, у
разі порушення законодавства про
захист прав споживачів суб'єкти
господарювання сфери торговельного та
інших видів обслуговування, у тому
числі ресторанного господарства,
несуть відповідальність за
відсутність необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію - у розмірі тридцяти
відсотків вартості одержаної для
реалізації партії товару, виконаної
роботи, наданої послуги, але не менше
п'яти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а у разі, коли
відповідно до закону суб'єкт
господарської діяльності не веде
обов'язковий облік доходів і витрат, - у
розмірі п'яти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

З вищенаведеного слідує, що чинним
законодавством встановлюється окремо
відповідальність за виготовлення або
реалізацію продукції, що не відповідає
вимогам нормативних документів у
розмірі п'ятдесяти відсотків вартості
виготовленої або одержаної для
реалізації партії товару, виконаної
роботи, наданої послуги але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, та за відсутність
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію - у
розмірі тридцяти відсотків вартості
одержаної для реалізації партії
товару, виконаної роботи, наданої
послуги але не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Відповідно до п. 4.1 розділу 4 ДСТУ 4519:2006
"Непродовольчі товари. Споживче
маркування товарів легкої
промисловості", під час продажу
товарів/виробів суб'єкт господарювання
зобов'язаний забезпечити споживача
необхідною, доступною, вірогідною та
своєчасною інформацією про
товари/вироби державною мовою.

Згідно п.п. 4.6.2 п. 4.6 розділу 4 ДСТУ 4519:2006,
офіційну назву виробника та його
юридичну адресу зазначають
українською мовою та додатково, на
розсуд виробника, мовою країни місце
розташування виробника. Назву
підприємства - виробника може бути
надруковано мовою країни - виробника,
але з обов'язковим зазначенням цієї
назви українською мовою.

В силу п.п. 4.6.8 п. 4.6 розділу 4 ДСТУ 4519:2006,
дату виготовлення (місяць і рік)
проставляє виробник товарувиробу.

Пунктом 5.12 розділу 5 ДСТУ 4519:2006
визначено, що маркування
шкіргалантерейних виробів, зокрема,
туристичних виробів (спальних мішків,
рюкзаків і палаток) виконують згідно
ГОСТ 25817- 83.

Так, відповідно до п.п. 1.1в) п.1.1 ГОСТ 25871-83
"Изделия кожгалантерейные. Упаковка,
маркировка, траспортирование и
хранение", допускається проставлять
только цену на плоских ремнях для часов
шириною 4- 8 мм и изделиях мелкой
кожгалантереи малых размеров.

Згідно п.п. 2.1 та 1.7 ГОСТ 25871-83,
кожгалантерейние изделия упаковывают
в потребительскую и траспортную тару.
На одной из торцових поверхностей
постребительской тары должен быть
проставлен ярлык или нанесен штамп с
четкой разборчивой маркировнкой с
указанием: товарного знака,
наименования, подчиненности и
местонахождения (наименования города)
предприятия изготовителя,
наименование изделия, артикула, номера
модели, количества изделий, сорта,
номера упаковщика, даты выпуска (месяц,
год), обозначения нормативно -
технической документации.

З аналізу зазначених норм права
вбачається, що чинним законодавством
передбачено пакування
шкіргалантерейних виробів в упаковку,
на якій, зокрема, має бути проставлено
дату виготовлення (місяць і рік),
товарний знак, найменування,
підзвітність та місцезнаходження
підприємства виробника, при цьому не
передбачено обов'язку здійснення
маркування товару саме на цінниках, а
на виробах дрібної шкіргалантереї
допускається проставлення тільки ціни
товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
перевіркою встановлено, що позивачем
до продажу пропонувався товар
непродовольчої групи, що не відповідає
вимогам загальних правил маркування
встановлених в підпунктах 4.6.2 та 4.6.8
ДСТУ 4519:2006 "Непродовольчі товари.
Споживче маркування товарів легкої
промисловості", а саме без
місцезнаходження виробника, його
адреси нанесеної виробником державною
мовою України та дати виготовлення
товару.

Разом з тим, в оскаржуваній постанові №
001787/пром від 14 червня 2011 року зазначено,
що санкції на позивача накладаються за
реалізацію товару, що не відповідає
вимогам нормативних документів.

Тобто, у постанові № 001787/пром від 14
червня 2011 року відповідачем невірно
визначено правопорушення встановлене
за результатами проведеної перевірки,
а саме: замість правопорушення
передбаченого п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" -
відсутності необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, в Акті перевірки
зазначено правопорушення передбачене
п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про захист
прав споживачів" - виготовлення або
реалізацію продукції, що не відповідає
вимогам нормативних документів, в
результаті чого не вірно визначено
розмір санкцій.

Так, в Акті перевірки зафіксовано, що до
продажу пропонувався товар
непродовольчої групи, що не відповідає
вимогам загальних правил маркування
встановлених в підпунктах 4.6.2 та 4.6.8
ДСТУ 4519:2006 "Непродовольчі товари.
Споживче маркування товарів легкої
промисловості", а саме: без дати
виготовлення товару, місцезнаходження
виробника, його адреси нанесеної
виробником державною мовою України.

Судом встановлено, що маркування
товару відповідно до вимог чинного
законодавства, здійснювалось
безпосередньо виробником на упаковці
товару, а маркування товару на цінних
додатково здійснювалось особисто
позивачем.

При цьому, матеріали справи свідчать,
що код товару на упаковці та на ярлику
співпадає, що дає можливість
співставити інформацію на упаковці та
на ярлику.

Крім того, відповідно до довідки про
надходження, згідно з якою визначалась
вартість продукції, щодо якої було
встановлено порушення та розмір
санкцій, більшість продукції щодо якої
встановлено порушення відноситься до
виробів дрібної шкіргалантереї.

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про те, що маркування було здійснено
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість
позовних вимог та їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління у справах
захисту прав споживачів у місті Києві -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 серпня 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 29.04.2014
року.

.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.