Справа № 824/1815/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року м.
Чернівці Справа № 824/1815/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю секретаря судового засідання
Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1, його представника
ОСОБА_2, представника відповідача
Василик І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача -
Першотравневий відділ державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції, про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання до вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 18 квітня 2014 року до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача
залучено Першотравневий відділ
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
зазначав, що в Першотравневому відділі
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції знаходився на виконанні
виконавчий лист Першотравневого
районного суду м. Чернівці про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
заборгованості згідно судового
рішення від 31 травня 2012 року. Боржник в
добровільному порядку виконала судове
рішення і державним виконавцем вся
сума боргу була зарахована на
відповідний рахунок Першотравневого
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції, відкритого в управлінні
Державної казначейської служби
України у м.Чернівцях Чернівецької
області. 17 лютого 2014 року органом
державної виконавчої служби до
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області направлено
платіжне доручення №125 про
перерахування коштів в сумі 133500 грн 89
коп. на особистий рахунок позивача.
Однак кошти, отримані органом
державної виконавчої служби та
зараховані на її рахунок у
казначействі, територіальним органом
Державної казначейської служби
України позивачу не були перераховані.
На звернення до управління Державної
казначейської служби України у
м.Чернівцях Чернівецької області із
заявою про перерахування коштів ОСОБА_1
отримав відповідь про те, що подане
Першотравневим відділом державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції платіжне
доручення за відповідним напрямом
видатків буде оплачено за наявності та
черговості надходження до управління
Казначейства розрахункових
документів. Вважаючи таку
бездіяльність безпідставною та такою,
що порушує його законні права,
посилаючись на норми Конституції
України та Закону України «Про
виконавче провадження», ОСОБА_1
звернувся до суду з даним позовом, в
якому просить суд визнати протиправною
бездіяльність управління Державної
казначейської служби України у
м.Чернівцях Чернівецької області щодо
невиплати 133500 грн 89 коп. згідно
платіжного доручення Першотравневого
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції №125 від 17 лютого 2014 року та
зобов'язати відповідача здійснити
перерахування 133500 грн 89 коп. на його
особовий рахунок НОМЕР_1 у філії №019
Ощадбанку м.Чернівці.

Відповідач надав суду заперечення
проти позову в письмовій формі, в яких
просив суд у задоволенні позову
відмовити у повному обсязі. Зазначав,
що органи Казначейства не мають
банківської ліцензії, не є банками і на
них не поширюються норми Цивільного
кодексу України щодо обслуговування
банківських рахунків. Державна
казначейська служба України та її
територіальні органи є органами
виконавчої влади, які реалізують
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
державних коштів. Вказував, що питання
наповнення єдиного казначейського
рахунка, за рахунок якого проводяться
усі видатки розпорядників, одержувачів
бюджетних коштів, інших клієнтів, не
залежить від органів Казначейства.
Недостатнє наповнення єдиного
казначейського рахунку органами, що
контролюють виконання бюджету,
відволікання коштів єдиного
казначейського рахунку зменшує рівень
його ліквідності, звужує можливості
органів казначейської служби України
щодо забезпечення
розрахунково-касового обслуговування
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів та інших клієнтів. Також
посилався на те, що оскільки між
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області та ОСОБА_1 договір
на розрахунково-касове обслуговування
не укладався, то ніяких зобов'язань у
відповідача перед позивачем немає.
Крім цього, стверджує, що жодним
нормативно-правовим актом не
передбачено термін проведення
платіжних доручень розпорядників
(одержувачів) коштів органами
Казначейства, а лише визначено строк
дії платіжних доручень. Посилаючись на
вимоги постанови Кабінету Міністрів
України «Про економію державних
коштів та недопущення втрат бюджету»
від 01 березня 2014 року №65, відповідач
зазначав, що органи Державної
казначейської служби України
здійснюють платежі з урахуванням
ресурсної забезпеченості загального
фонду державного бюджету, наявних та
прогнозованих залишків на єдиному
казначейському рахунку,
зареєстрованих бюджетних зобов'язань
та пріоритетності проведення видатків.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав з підстав, наведених у
позові. Просив суд позов задовольнити
повністю.

Відповідач в судовому засіданні надав
пояснення аналогічні тим, що викладені
у запереченнях проти позову. Просив суд
в позові відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача-Першотравневий відділ
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції, в судове засідання вдруге не
з'явилась, хоча була належним чином
повідомлена про дату, час та місце
розгляду справи. Свою позицію щодо
спірних правовідносин не висловила.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули
в судове засідання, дослідивши наявні
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
всі обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, що мають юридичне
значення для вирішення спору по суті,
суд дійшов висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 31 травня 2012 року стягнуто
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 117132 грн 94
коп., набутих без достатньої правової
підстави, 14055 грн 95 коп. - три проценти
річних, а всього 131188 грн 89 коп. та
повернення судових витрат, пов'язаних з
оплатою судового збору в сумі 1312 грн.

21 червня 2012 року Першотравневим
районним судом м. Чернівці видано
виконавчий лист у зазначеній справі, а
24 липня 2012 року старшим державним
виконавцем Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції відкрито виконавче
провадження з виконання вказаного
виконавчого листа.

Боржник ОСОБА_4 в добровільному
порядку виконала судове рішення від 31
травня 2012 року і кошти надійшли на
депозитний рахунок Першотравневого
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції, відкритий в управлінні
Державної казначейської служби
України у м.Чернівцях Чернівецької
області.

11 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
начальника Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції із заявою про перерахування
коштів у розмірі 133500 грн 89 коп. на свій
особовий рахунок.

Першотравневим відділом державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції до
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області було направлено
платіжне доручення від 17 лютого 2014 року
№125 про перерахування коштів в сумі 133500
грн 89 коп. на особовий рахунок ОСОБА_1
НОМЕР_1 у філії №019 Ощадбанку
м.Чернівці.

Постановою державного виконавця
Першотравневого відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції від 18
лютого 2014 року виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа від 21 червня 2012 року, виданого
Першотравневим районним судом м.
Чернівці про стягнення заборгованості,
закінчено.

У зв'язку з тим, що кошти в сумі 133500 грн 89
коп. не були перераховані на особовий
рахунок ОСОБА_1, останній звернувся до
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області із відповідною
заявою.

Листом від 31 березня 2014 року за №03-14/908
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області повідомило
ОСОБА_1 про те, що питання наповнення
єдиного казначейського рахунка, за
рахунок якого проводяться усі видатки
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів, інших клієнтів, не залежить від
органів Казначейства. Управління
Казначейства вживає всіх можливих
заходів для проведення у повному
обсязі розрахунків згідно наданих
платіжних доручень розпорядників
коштів державного та місцевого
бюджетів та інших клієнтів,
направляючи на це весь наявний
фінансовий ресурс єдиного
казначейського рахунка. Подане
Першотравневим відділом державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції платіжне
доручення за відповідним напрямом
видатків буде оплачено за наявності та
черговості надходження до управління
Казначейства розрахункових
документів.

Не погоджуючись з бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень щодо
невиплати 133500 грн 89 коп. згідно
платіжного доручення Першотравневого
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції №125 від 17 лютого 2014 року, ОСОБА_1
звернувся до суду за захистом своїх
прав.

До встановлених обставин суд
застосовує наступні положення закону
та робить відповідні висновки.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-XIV.

Згідно положень статті 45 Закону
України «Про виконавче провадження»
грошові суми, стягнуті з боржника,
зараховуються державним виконавцем на
відповідний рахунок органу державної
виконавчої служби.

За письмовою заявою стягувача -
фізичної особи чи його представника (за
наявності відповідних повноважень)
стягнуті грошові суми можуть бути
перераховані державним виконавцем на
зазначений ним рахунок у банку або в
іншій фінансовій установі чи надіслані
на адресу стягувача поштовим
переказом, що здійснюється за його
рахунок, крім переказу аліментних сум.

Забороняється використовувати
стягнуті з боржників грошові суми, що
підлягають виплаті стягувачам, на цілі,
не передбачені цією статтею, а також
звертати на них стягнення для виплати
іншим особам, які не є стягувачами за
виконавчими документами, під час
примусового виконання яких ці суми
стягнуто (крім випадків, коли стягувач
є одночасно боржником у іншому
виконавчому провадженні).

Відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» розроблено
Інструкцію з організації примусового
виконання рішень, що затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 02 квітня 2012 року №512/5,
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі
- Інструкція №512/5). Зазначена
Інструкція визначає окремі питання
організації виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до Закону підлягають
примусовому виконанню.

Пунктами 12.1, 12.2, 12.19 Інструкції №512/5
передбачено, що органи ДВС мають
відповідні рахунки в органах Державної
казначейської служби України для
обліку депозитних сум і зарахування
стягнутих з боржників коштів та їх
виплати стягувачам у національній
валюті, а також відповідні рахунки для
обліку аналогічних операцій в
іноземній валюті в банках. Розрахунки з
таких рахунків здійснюються тільки в
безготівковій формі. Не допускаються
видача та переказ стягнутих державними
виконавцями сум стягувачам без
зарахування на депозитний рахунок
органу ДВС. Якщо у стягувача - фізичної
особи є рахунок в установі банку, то в
платіжному дорученні обов'язково
вказується, на який рахунок слід
перерахувати кошти.

Відповідно до пункту 1.2. Інструкції з
обліку коштів, розрахунків та інших
активів бюджетних установ,
затвердженої наказом Державного
казначейства України 26 грудня 2003 року
за №242 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 23 січня
2004 року за №106/8705 (діяла на час
виникнення спірних правовідносин),
депозитні рахунки - рахунки, які
відкривають в органах Державного
казначейства та/або установах банків
за коштами, які отримали бюджетні
установи в тимчасове зберігання згідно
з законодавством (без права
користування цими коштами, що
перебувають на цих рахунках) і з
настанням відповідних умов належать
поверненню або перерахуванню за
призначенням.

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави вважати, що органи
державної виконавчої служби
зобов'язані відкрити депозитні рахунки
в органах Державної казначейської
служби України для обліку депозитних
сум, а останні обслуговувати їх з метою
обліку депозитних коштів боржників і
зарахування їх стягувачам. При цьому
використовувати стягнуті з боржників
грошові суми, що підлягають виплаті
стягувачам, на інші цілі забороняється.

Як вбачається з обставин справи та не
заперечувалось сторонами, сплачені
боржником у зв'язку з виконанням
судового рішення кошти були зараховані
на депозитний рахунок органу державної
виконавчої служби, яким до
територіального управління Державної
казначейської служби України
направлено платіжне доручення про
перерахування цих коштів на особовий
рахунок стягувача - фізичної особи,
тобто позивача. Однак відповідачем
належні позивачу кошти на його
особовий рахунок перераховано не було.

За змістом Положення про Державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року №460/2011
(далі - Положення №460/2011), Державна
казначейська служба України
(Казначейство України) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України.
Казначейство України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України є учасником
системи електронних платежів
Національного банку України.

Казначейство України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
свої територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення (у разі їх
утворення) (пункт 7 Положення №460/2011).

У своїй діяльності Казначейство
України керується Конституцією та
законами України, актами Президента
України та Кабінету Міністрів України,
наказами Міністерства фінансів
України, іншими актами законодавства
України, а також дорученнями
Президента України і Міністра.

Враховуючи наведені норми, а також
керуючись принципом законності (стаття
9 Кодексу адміністративного
судочинства України) та застосовуючи
аналогію закону, суд вважає, що на
Казначейство України та його
територіальні органи, як учасників
системи електронних платежів
Національного банку України,
поширюється чинне законодавство
України, що регулює питання здійснення
міжбанківських розрахунків.

Загальні засади функціонування
платіжних систем і систем розрахунків
в Україні, поняття та загальний порядок
проведення переказу коштів у межах
України, відповідальність суб'єктів
переказу, а також загальний порядок
здійснення нагляду (оверсайта) за
платіжними системами визначає та
встановлює Закон України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»
від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ.

Статтею 1 указаного Закону визначено,
що платіжне доручення - розрахунковий
документ, який містить доручення
платника банку, здійснити переказ
визначеної в ньому суми коштів зі свого
рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до Законів України «Про
Національний банк України», «Про банки
і банківську діяльність», «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України,
Податкового кодексу України, інших
законодавчих актів України та
нормативно-правових актів
Національного банку України було
розроблено Інструкцію про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, що затверджена
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 року №22 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 29 березня 2004 року за №377/8976
(далі - Інструкція №22). Ця Інструкція
встановлює загальні правила, види і
стандарти розрахунків клієнтів банків
та банків у грошовій одиниці України на
території України, що здійснюються за
участю банків.

Зокрема, пунктом 1.4 Інструкції №22
визначено, що платіжне доручення -
розрахунковий документ, що містить
письмове доручення платника
обслуговуючому банку про списання зі
свого рахунку зазначеної суми коштів
та її перерахування на рахунок
отримувача. А згідно пункту 3.5
Інструкції №22 банк платника приймає
платіжне доручення до виконання
протягом 30 календарних днів з дати його
виписки.

З огляду на приписи вищезазначених
норм та встановлені обставини, а також
враховуючи принцип верховенства права
(стаття 8 Кодексу адміністративного
судочинства України), відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, суд
приходить до висновку про те, що
управлінням Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області протягом
тривалого часу (більше, ніж протягом 30
календарних днів з дати виписки)
безпідставно не було виконано платіжне
доручення Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції №125 від 17 лютого 2014 року й не
перераховано на особовий рахунок
позивача належні йому як стягувачу
кошти у розмірі 133500 грн 89 коп., що
призвело до необґрунтованого
порушення прав фізичної особи.

Поряд з цим доводи відповідача, який
заперечує проти задоволення позову, є
безпідставними.

Суд, зважаючи на положення статті 45
Закону України «Про виконавче
провадження» та статей 43, 55 Бюджетного
кодексу України, а також беручи до
уваги обставини даної справи,
зазначає, що депозитний рахунок
Першотравневого відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції, відкритий
в управлінні Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області, не є рахунком для
зарахування коштів Державного бюджету
України або місцевого бюджету. Кошти,
які зараховуються на цей рахунок, не є
коштами Державного бюджету України або
доходом Державного бюджету України чи
місцевого бюджету. Ці кошти не мають
ніякого відношення до виконання
казначейством захищених статей
видатків бюджету (виплата заробітної
плати, стипендії, оплата комунальних
послуг та енергоносіїв, продуктів
харчування, медикаментів тощо). Такі
кошти, в даному випадку, є власністю
ОСОБА_1, розміщенні на депозитному
рахунку органу державної виконавчої
служби внаслідок виконання боржником
виконавчого листа суду про стягнення
заборгованості.

Згідно частини другої статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV
визначено, що суди при розгляді справ
застосовують практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 08 листопада 2005 року по
справі «Кечко проти України»
Європейський суд з прав людини
зауважив, що органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

Відтак, посилання відповідача на
відсутність державних (бюджетних)
коштів для виконання платіжного
доручення Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції №125 від 17 лютого 2014 року суд не
вважає такими, що є підставою для
відмови у даному позові ОСОБА_1

Крім цього, помилковим є твердження
відповідача про те, що він жодних
зобов'язань перед позивачем немає з
огляду на відсутність між ними
договору на розрахунково-касове
обслуговування, оскільки відповідач є
суб'єктом владних повноважень, який
наділений відповідно до законодавства
України повноваженнями щодо контролю
руху коштів з депозитного рахунку
органу державної виконавчої служби до
стягувача та щодо виплати таких лише
стягувачу.

Частиною першої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини третьої вказаної
статті у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно частин першої та другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи
відповідачем-суб'єктом владних
повноважень не доведено та не надано
суду доказів правомірності
оскаржуваної позивачем-фізичною
особою бездіяльності, не наведено суду
правових та обґрунтованих підстав
невиконання платіжного доручення
Першотравневого відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції №125 від 17
лютого 2014 року.

За таких обставин, суд вважає, що
заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Частиною першою статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Оскільки при поданні даного позову
позивачем, який не є суб'єктом владних
повноважень, було сплачено судовий
збір у розмірі 73,08 грн згідно квитанції
№171 від 17 квітня 2014 року і спір вирішено
на його користь, то вказана сума
підлягає поверненню позивачу з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною бездіяльність
управління Державної казначейської
служби України у м.Чернівцях
Чернівецької області щодо невиплати
ОСОБА_1 133500 (сто тридцяти трьох тисяч
п'ятисот) грн 89 коп. згідно платіжного
доручення Першотравневого відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції №125 від 17 лютого 2014 року.

Зобов'язати управління Державної
казначейської служби України у
м.Чернівцях Чернівецької області
здійснити перерахування 133500 (сто
тридцяти трьох тисяч п'ятисот) грн 89
коп. на особовий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1
у філії №019 Ощадбанку м.Чернівці.

Повернути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 73 (сімдесят три) грн 08 коп.
згідно квитанції №171 від 17 квітня 2014
року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 26
травня 2014 року.