Справа № 826/3538/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2014 року 09 год. 55 хв.
№ 826/3538/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справуза позовом
ОСОБА_1до 1. Київської міської ради, 2.
Департаменту містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання протиправними дії та
бездіяльність, зобов'язання вчинити
певні дії, - В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач,
ОСОБА_1) з позовом до Київської міської
ради (далі - відповідач 1) та
Департаменту містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації (далі -
відповідач 2) з наступним вимогами: 1)
визнати протиправною бездіяльність
Київської міської ради, яка полягає у
не наданні публічної інформації, а
саме: Рішення Київської міської ради
від 28.03.2002р. № 370/1804 «Про затвердження
Генерального плану міста Києва та
проекту планування його приміської
зони на період до 2020 року» з додатком; 2)
визнати протиправними дії
Департаменту містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), які
полягають у відмові в наданні
публічної інформації, а саме: Рішення
Київської міської ради від 28.03.2002р. №
370/1804 «Про затвердження Генерального
плану міста Києва та проекту
планування його приміської зони на
період до 2020 року» з додатком; 3)
зобов'язати Київську міську раду
надати публічну інформацію на запит
про інформацію ОСОБА_1 від 15.01.2014р., а
саме: Рішення Київської міської ради
від 28.03.2002р. № 370/1804 «Про затвердження
Генерального плану міста Києва та
проекту планування його приміської
зони на період до 2020 року» з додатком.
В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалася на те, що 15 січня
2014 року ОСОБА_1 у відповідності до вимог
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 13.01.2011р. на
адресу Київської міської ради був
направлений інформаційний запит,
оформлений за встановленою формою,
щодо надання їй Рішення Київської
міської ради від 28.03.2002р. № 370/1804 «Про
затвердження Генерального плану міста
Києва та проекту планування його
приміської зони на період до 2020 року» з
додатком - Генеральним планом міста та
проектом планування його приміської
зони. На думку ОСОБА_1 запитувана нею
інформація відноситься до публічної,
яка створена в процесі виконання
відповідачем 1 своїх функціональних
обов'язків, та не належить до службової
інформації, а тому в силу норм цього з
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» така інформація
підлягає наданню заявникам за
інформаційними запитами. Разом з тим, 12
лютого 2014 року ОСОБА_1 отримала лист
Департаменту містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від
29.01.2014р. № 055-211, уповноваженого на
розгляд вищезазначеного запиту ОСОБА_1,
від 15.01.2014р. згідно доручення Київської
міської ради від 16.01.2014р. № 08/21. В даному
листі-відповіді Департамент повідомив
ОСОБА_1 про те, що запитуваний нею
Додаток до Рішення Київської міської
ради від 28.03.2002р. № 370/1804 має гриф «Для
службового користування» згідно зі
Зводом відомостей, що становлять
державну таємницю, та знаходяться на
зберіганні у відділі режимно-секретної
роботи цього Департаменту, де
ознайомитися із запитуваними
матеріалами можливо лише в
установленому порядку. Одночасно
нормами міжнародного права -
Рекомендаціями Ради Європи № R (2002) 2
«Про доступ до офіційних документів»,
прийняті 21 лютого 2002 року, та
Конвенцією про захист прав і
основоположних свобод, передбачені
лише виключні випадки, коли право
доступу фізичної особи до офіційного
документу може бути обмежено.
Враховуючи вищевикладене відповідач 1
за відсутності на те правових підстав
допустив бездіяльність, що полягає у
ненаданні запитуваної публічної
інформації, що створена в процесі
виконання ним законодавчо визначених
обов'язків, а відповідач 2 - як суб'єкт
владних повноважень, який володіє
публічною інформацією, вчинив
протиправні дії щодо відмови у наданні
громадянці запитуваної інформації.
Відповідачі проти позову заперечував,
подавши до канцелярії суду спільне
письмове заперечення б/н і б/д, та
додаткові документи. В обґрунтування
своїх заперечень відповідач
посилається на те, що обидва державні
органи (Київська міська рада та
Департамент містобудування та
архітектури виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) діяли
у відповідності до Конституції України
та Законів України, та в межах і у
спосіб, що передбачені ними.
В призначених судових засіданнях по
справі позивачка підтримала заявлені
позовні вимоги в повному обсязі та
просила суд їх задовольнити.
Представник відповідачів в судових
засіданнях заперечував проти позову та
просив суд відмовити в його
задоволенні в повному обсязі.
20 травня 2014 року в судовому засіданні
судом було ухвалено перейти до
письмового провадження на підставі ч. 6
ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.
Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідачів, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
колегія суддів дійшла висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на таке.
В ході судового розгляду справи
встановлено, що 15 січня 2014 року ОСОБА_1,
в порядку визначеному Законом України
«Про доступ до публічної інформації»
від 13.01.2011р. № 2939-VI , був
направлений запит про інформацію (вх. №
08/21 (з) від 16.01.2014р.) до Київської міської
ради, в якому позивачка просила
відповідача 1 надіслати їй Додаток до
Рішення Київської міської ради від
28.03.2002р. № 370/1804 «Про затвердження
Генерального плану міста Києва та
проекту планування його приміської
зони на період до 2020 року», а саме -
Генеральний план міста та проекту
планування його приміської зони.

За дорученням Заступника міського
голови Київської міської ради Гереги
Г.Ф. від 16.01.2014р. № 08/21 (з) Департаментом
містобудування та архітектури
Київської міської державної
адміністрації своїм листом від 29.01.2014р.
№ 055-211 була надана відповідь заявниці
по суті порушеного питання наступного
змісту: «Матеріали Генерального плану
м. Києва та проекту планування його
приміської зони на період до 2020р.,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, мають
гриф «Для службового користування»
згідно зі Зводом відомостей, що
становлять державну таємницю та
знаходяться на зберіганні у відділі
режимно-секретної роботи Департаменту
містобудування та архітектури, де
можливо ознайомитись з запитуваними
матеріалами в установленому порядку».

Згідно письмових заперечень
відповідачів, поданих до канцелярії
суду 02 квітня 2014 року, грифи обмеженого
доступу до інформації - запитуваного
позивачем Додатку до Рішення Київської
міської ради від 28.03.2002р. № 370/1804 були
встановлені ВАТ «Київпроект».

Зокрема, за даними листа ВАТ
«Київпроект» від 29.06.2010р. № 30 дск (копія
якого наявна в матеріалах даної справи)
Генеральному плану м. Києва був наданий
гриф секретності «Таємно» на тій
підставі, що переважна більшість
креслень цього проекту була виконана
на геодезичній основі М 1:1 0000, М 1:25000 та М
1:50000, які мали гриф «Таємно».

Надалі враховуючи зміни до Зводу
відомостей, що становлять державну,
таємницю, внесених Наказом Служби
безпеки України від 25.11.2009р. № 755 та
зняття на сьогоднішній день
секретності з геодезичних карт
зазначених масштабів, проектна
документація Генерального плану м.
Києва підлягає переведенню до розгляду
«Для службового користувач-ня».

Протоколом експертної комісії ВАТ
«Київпроект» від 01.06.2010р. № 1 прийнято
рішення про скасування грифу
секретності «Таємно» Генерального
плану м. Києва до 2020 р. на гриф «Для
службового користування». Виключення
становить розділ «Водопостачання».

Однак, на момент розгляду
інформаційного запиту ОСОБА_1
відомості про зняття грифу обмеження
доступу «Для службового користування»
та «Таємно» вищезазначених документів
до відповідача 2 не надходили.

За результатами отримання зазначеної
відповіді відповідача 2 ОСОБА_1
звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
даним позовом.

При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.

Правовідносини щодо створення,
збирання, одержання, зберігання,
використання, поширення, охорони,
захисту інформації регулює Закон
України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №
2657-XII (зі змінами та доповненнями)(далі -
Закон № 2657-XII), а порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених
законом, та інформації, що становить
суспільний інтерес визначає Закон
України «Про доступ до публічної
інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI (далі -
Закон № 2939-VI).

Так, в розумінні ст. 1 Закону № 2657-XII (в
редакцій чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) «інформація» -
це будь-які відомості та/або дані, які
можуть бути збережені на матеріальних
носіях або відображені в електронному
вигляді, а «публічна інформація»,
згідно зі ст. 1 Закону № 2939-VI, - це
відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Згідно зі ст. 5 цього ж Закону кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. При цьому
реалізація такого права на інформацію
не повинна порушувати громадські,
політичні, економічні, соціальні,
духовні, екологічні та інші права,
свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону №
2657-XII право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації.

Право на інформацію забезпечується
обов'язком органів державної влади, а
також органів місцевого і
регіонального самоврядування
створенням механізму реалізації права
на інформацію; створенням можливостей
для вільного доступу до статистичних
даних, архівних, бібліотечних і
музейних фондів, інших інформаційних
банків, баз даних, інформаційних
ресурсів; обов'язком суб'єктів владних
повноважень інформувати громадськість
та засоби масової інформації про свою
діяльність і прийняті рішення;
обов'язком суб'єктів владних
повноважень визначити спеціальні
підрозділи або відповідальних осіб для
забезпечення доступу запитувачів до
інформації, тощо (ст. 6 Закону № 2657-XII).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2939-VI
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI
розпорядники інформації зобов'язані,
зокрема, надавати достовірну, точну та
повну інформацію, а також у разі
потреби перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом: 1) систематичного та
оперативного оприлюднення інформації:
в офіційних друкованих виданнях; на
офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет;
на інформаційних стендах; будь-яким
іншим способом; 2) надання інформації за
запитами на інформацію (ст. 5 Закону №
2939-VI).

Тобто, з аналізу чинного законодавства
вбачається, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний надати
запитувану інформацію у разі якщо він є
розпорядником такої інформації.

Одночасно за приписами норм ч. 2 ст. 6
Закону № 2657-XII право на інформацію може
бути обмежене законом в інтересах
національної безпеки, територіальної
цілісності або громадського порядку, з
метою запобігання заворушенням чи
злочинам, для охорони здоров'я
населення, для захисту репутації або
прав інших людей, для запобігання
розголошенню інформації, одержаної
конфіденційно, або для підтримання
авторитету і неупередженості
правосуддя.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що
за порядком доступу інформація
поділяється на відкриту інформацію та
інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім
тієї, що віднесена законом до
інформації з обмеженим доступом.

Також, нормою ч. 2 ст. 1 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
визначено, що публічна інформація є
відкритою, крім випадків, встановлених
законом.

Частинами першою та другої ст. 21 цього ж
Закону встановлено, що інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна,
таємна та службова інформація.

Порядок віднесення інформації до
таємної або службової, а також порядок
доступу до неї регулюються законами (ч.
3 ст. 21 цього Закону).

Норми ст. 8 Закону № 2939-VI визначають
«таємну інформацію» як інформацію,
доступ до якої обмежується відповідно
до частини другої статті 6 цього Закону,
розголошення якої може завдати шкоди
особі, суспільству і державі. Таємною
визнається інформація, яка містить
державну, професійну, банківську
таємницю, таємницю досудового
розслідування та іншу передбачену
законом таємницю. Порядок доступу до
таємної інформації регулюється цим
Законом та спеціальними законами.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 цього Закону
до службової може належати інформація:
1) що міститься в документах суб'єктів
владних повноважень, які становлять
внутрівідомчу службову
кореспонденцію, доповідні записки,
рекомендації, якщо вони пов'язані з
розробкою напряму діяльності установи
або здійсненням контрольних,
наглядових функцій органами державної
влади, процесом прийняття рішень і
передують публічному обговоренню
та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в
процесі оперативно-розшукової,
контррозвідувальної діяльності, у
сфері оборони країни, яку не віднесено
до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка
становить службову інформацію,
присвоюється гриф «для службового
користування». Доступ до таких
документів надається відповідно до
частини другої статті 6 цього Закону.

За приписами норм ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI
обмеження доступу до інформації
здійснюється відповідно до закону при
дотриманні сукупності таких вимог: 1)
виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя; 2)
розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода
від оприлюднення такої інформації
переважає суспільний інтерес в її
отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має
надаватися розпорядником інформації,
якщо він правомірно оприлюднив її
раніше (ч. 3 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Інформація з обмеженим доступом має
надаватися розпорядником інформації,
якщо немає законних підстав для
обмеження у доступі до такої
інформації, які існували раніше (ч. 4 ст.
6 Закону № 2939-VI).

У відповідності до правил,
передбачених п. 44 Інструкції про
порядок обліку, зберігання і
використання документів, справ, видань
та інших матеріальних носіїв
інформації, які містять службову
інформацію (далі - Інструкція),
затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.11.1998р. № 1893, п. 166
Порядку організації та забезпечення
режиму секретності в державних
органах, органах місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах і організаціях (далі -
Порядок), затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 18.12.2013р.
№ 939 (ДСК), рішення про зняття грифів
«Для службового користування» і
«Таємно» приймає експертна комісія
організації - автора документа
(видання) чи правонаступника.

У пункті 39 Інструкції та пункті 289
Порядку копіювання для сторонніх
організацій документів з грифом «Для
службового користування» («Таємно»),
одержаних від інших організацій,
здійснюється за погодженням з
організаціями - авторами цих
документів або їх правонаступниками.

Крім того, п. 18 і 24 Інструкції
встановлено, що під час розмноження
документів з грифом «Для службового
користування» з використанням засобів
копіювально-розмножувальної техніки
заходи технічного захисту інформації
здійснюються відповідно до
законодавства, зокрема, використання
інформаційної, телекомунікаційної або
інформаційно-телекомунікаційної
системи для друкування документів з
грифом «Для службового користування»
та обробки конфіденційної інформації,
що є власністю держави, може
здійснюватися тільки після створення в
ній комплексної системи захисту
інформації та підтвердження
відповідності створеної системи
вимогам нормативних документів з
питань технічного захисту інформації в
порядку, встановленому законодавством.
Дозвіл на використання інформаційної,
телекомунікаційної або
інформаційно-телекомунікаційної
системи із зазначеною метою надається
згідно з наказом керівника організації
за наявності атестата відповідності
комплексної системи захисту
інформації.

Крім того, суд зазначає, що Генеральний
план м. Києва є містобудівною
документацією, яка визначає принципові
рішення розвитку, планування, забудови
та іншого використання території
населеного пункту, та не є актом органу
місцевого самоврядування.

Пункт 35 Інструкції містить заборону
користуватися відомостями з
документів з грифом «Для службового
користування» для відкритих виступів
або опублікування у засобах масової
інформації, експонувати такі документи
на відкритих виставках, демонструвати
їх на стендах, у вітринах або інших
громадських місцях.

Згідно з п. 37 Інструкції представники
інших організацій допускаються до
ознайомлення і роботи з документами з
грифом «Для службового користування» з
дозволу керівників організацій
(структурних підрозділів), у володінні
та розпорядженні яких перебувають ці
документи, за наявності письмового
запиту організацій, в яких вони
працюють, із зазначенням характеру
завдання, що виконується. Виписки з
документів і видань з грифом «Для
службового користування», що містять
відомості обмеженого поширення,
робляться у зошитах, що мають
аналогічний гриф, які після закінчення
роботи надсилаються на адресу
організації, яка давала дозвіл на
ознайомлення і роботу з документами з
грифом «Для службового користування».

Також п. 39 цієї Інструкції передбачено,
що зняття копій, а також здійснення
виписок з документів з грифом «Для
службового користування»
співробітниками організації, де
перебувають документи, проводиться з
дозволу керівника організації
(структурного підрозділу).

Копіювання для сторонніх організацій
документів з грифом «Для службового
користування», одержаних від інших
організацій, здійснюється за
погодженням з організаціями-авторами
цих документів.

Таким чином, вище зазначена норма
передбачає право, а не обов'язок
суб'єкта владних повноважень надати
позивачу допуск до документів з грифом
«Для службового користування».

Дана позиція також викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 16.10.2013р. №К/9991/58444/12 (номер рішення в
ЄДРСР 34332363).

При цьому суд не приймає до уваги
посилання позивача на норми
міжнародного права - Рекомендації Ради
Європи № R (2002) 2 «Про доступ до
офіційних документів», прийняті 21
лютого 2002 року, та Конвенцію про захист
прав і основоположних свобод, як такі,
що мають переваги перед національним
законодавством. Оскільки з контексту
положень актів міжнародного права в
сукупності з нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 та ч. 2
ст. 9 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» та ч. 1 ст.
21, ст. 20 Закону України «Про інформацію,
Рекомендацій Ради Європи № R (2002)2 «Про
доступ до офіційних документів» (п. 4 і 7)
слідує, що доступ до конфіденційної,
таємної та службової інформації може
бути обмежений.

Проаналізувавши зміст інформаційного
запиту ОСОБА_1 від 15.01.2014р. та
листа-відповіді Департаменту від
29.01.2014р. № 055-211, суд не вбачає
категоричної відмови відповідача 2
заявниці у доступі до запитуваної
інформації, натомість в зазначеному
листі відповідача 2 містяться
посилання на інший альтернативний
спосіб можливості отримання публічної
інформації.

Відомості про звернення ОСОБА_1
безпосередньо до Департаменту
містобудування та архітектури
Київської міської державної
адміністрації з питання надання їй
Генерального плану м. Києва для
ознайомлення відсутні.

З огляду на вищевикладене, та за
результатами дослідження наявних
матеріалів справи, судом вбачається, що
запитувана позивачем інформація (копія
Додатку до Рішення Київської міської
ради від 28.03.2002р. № 370/1804) в
інформаційному запиті від 15.01.2014р. є
публічною інформаціє з обмеженим
доступом (а саме: Генеральний план
міста Києва на період 2020 року з грифом
«Для службового користування», окрім
розділу «Водопостачання» - з грифом
«Таємно»), поширення якої обмежується
Законами України «Про інформацію»,
«Про доступ до публічної інформації», а
тому відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
запиту у визначений в такому запиті
спосіб працівники Департаменту діяли
правомірно.

Що ж до решти позовних вимог ОСОБА_1,
заявлених до Київської міської ради,
то суд зазначає наступне.

Статтею 40 Конституції України
встановлено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових осіб цих
органів, що зобов'язані розглянути
звернення і дати обґрунтовану
відповідь у встановлений законом
строк.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996р. №
393/96-ВР (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)(далі
- Закон № 393/96-ВР) громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами
та пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

В розумінні норми ч. 3 ст. 3 цього Закону
«заява (клопотання) - звернення
громадян із проханням про сприяння
реалізації закріплених Конституцією
та чинним законодавством їх прав та
інтересів або повідомлення про
порушення чинного законодавства чи
недоліки в діяльності підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, народних депутатів
України, депутатів місцевих рад,
посадових осіб, а також висловлення
думки щодо поліпшення їх діяльності.
Клопотання - письмове звернення з
проханням про визнання за особою
відповідного статусу, прав чи свобод
тощо.

У відповідності до ч. 1 6 ст. 5 Закону №
393/96-ВР звернення адресуються органам
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань.

При цьому звернення, оформлене без
дотримання цих вимог, повертається
заявникові з відповідними
роз'ясненнями не пізніш як через десять
днів від дня його надходження, крім
випадків, передбачених частиною першою
статті 7 цього Закону.

Одночасно якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обгрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями (ч. 3 ст. 7
Закону № 393/96-ВР).

Згідно ч. 1 і 3 ст. 15 названого Закону
органи державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Також, нормою ч. 2 ст. 19 Закону № 393/96-ВР
передбачено, що у разі необхідності та
за наявності можливостей розгляд
звернень громадян покладається на
посадову особу чи підрозділ службового
апарату, спеціально уповноважені
здійснювати цю роботу, в межах
бюджетних асигнувань.

На момент звернення позивачки із
вказаною вище заявою від 15.01.21013р. до
Київської міської ради при виконавчому
органі такої Ради - Київській міській
державній адміністрації був створений
профільний структурний підрозділ -
Департамент містобудування та
архітектури (Розпорядження Київської
міської державної адміністрації від
27.01.2011р. № 90, з урахуванням змін
внесених Розпорядженням Київської
міської державної адміністрації від
16.11.2012р. № 2052), до компетенції якого
відноситься реалізація державної
політики у сфері містобудування та
архітектури. Крім того, як вбачається з
наявних матеріалів справи саме
зазначений Департамент є
розпорядником запитуваної ОСОБА_1
інформацією. А тому дії відповідача 2 по
направленню звернення позивачки до
відповідача 2 для розгляду по суті
цілком відповідають вимогам чинного
законодавства.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 та вважає їх
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова