Справа № 826/5045/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 травня 2014 року № 826/5045/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державного реєстратора
Державної реєстраційної служби
України Мощонської Ірини
Володимирівни Реєстраційної служби
Сарненського районного управління
юстиції Рівненської області, третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору: Державна реєстраційна служба
України про визнання протиправним
рішення № 9383120 від 23.12.2013, зобов'язання
вчинити дію

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
державного реєстратора Державної
реєстраційної служби України
Мощонської Ірини Володимирівни,
Реєстраційної служби Сарненського
районного управління юстиції
Рівненської області, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору:
Державна реєстраційна служба України
про визнання протиправним та
скасування рішення від 23.12.2013 №9383120 про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень, зобов'язання повторно
розглянути заяву про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, що
розташовано за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що оскаржене рішення
прийнято з порушенням Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно", оскільки позивачем
подано всі документи визначені
згадуваним законом для проведення
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно.

Відповідач - державний реєстратор
Державної реєстраційної служби
України Мощонська Ірина Володимирівна
- заперечувала проти задоволення
позовних вимог з підстав викладених у
письмових запереченнях, які долучено о
матеріалів справи. проте в судове
засідання не прибула, хоча була
належним чином повідомлена про час,
дату та місце судового вирішення
справи.

Відповідач - Реєстраційна служба
Сарненського районного управління
юстиції Рівненської області та третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору - Державна реєстраційна служба
України - письмових пояснень по суті
позовних вимог суду не надали, явку
уповноважених представників в судове
засідання не забезпечили, хоча були
належним чином повідомлені про час,
дату та місце судового вирішення
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що представник позивача не
заперечував проти вирішення справи в
порядку письмово провадження, оскільки
відповідачі та третя особа без
самостійних вимог на предмет спору
належним чином повідомлені про час,
дату та місце судового засідання в
судове засідання не прибули, а також з
огляду на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про доцільність
розгляду справи в порядку письмового
провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.12.2013 звернувся до
Реєстраційної служби Сарненського
районного управління юстиції
Рівненської області з заявою про
державну реєстрацію права приватної
власності на складське приміщення, що
розташовано за адресою АДРЕСА_1

За результатом розгляду заяви позивача
відповідачем прийнято рішення від
23.12.2013№9383120 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень, яким
позивачу відмовлено у державній
реєстрації права приватної власності
на вказаний вище об'єкт на підставі ст.
24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", оскільки подані
документи не відповідають вимогам, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що документи подані
позивачем для проведення державної
реєстрації прав містять суперечності,
зокрема у частині визначення типу
об'єкту нерухомого майна, оскільки
рішенням суду право власності визнано
на складське приміщення, при цьому
технічний паспорт складено на
виробничий будинок - склад.

Умови та порядок здійснення реєстрації
прав на нерухоме майно встановлені
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на майно та їх
обмежень" від 01.07.2004 №IV та Постановою
Кабінету міністрів України від 22.06.2011 №
703 "Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно" (надалі по тексту
Порядок), чинного на час прийняття
оскаржуваного рішення.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що
Державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно (далі -
Державний реєстр прав) проводять орган
державної реєстрації прав та нотаріус
як спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(далі - нотаріус).

Орган державної реєстрації прав
проводить: державну реєстрацію права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно за місцем розташування
такого майна; державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно незалежно від місця розташування
такого майна; облік безхазяйного
нерухомого майна.

Якщо нерухоме майно розміщене в межах
території, на якій діє два і більше
органів державної реєстрації прав,
державна реєстрація права власності та
інших речових прав, облік безхазяйного
нерухомого майна проводяться одним з
таких органів, обраним заінтересованою
особою або уповноваженою нею особою
(далі - заявник).

Нотаріус проводить державну
реєстрацію прав: реєстрація яких
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, під
час вчинення нотаріальної дії з
нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва (нотаріус,
яким вчиняється така дія); у результаті
вчинення нотаріальної дії з нерухомим
майном, об'єктом незавершеного
будівництва (нотаріус, яким вчинено
таку дію).

У відповідності до ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження. Речові права
на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2
і 3 частини першої цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно. Право власності на
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини) може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстровано право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані. Право власності на
квартиру, житлове та нежитлове
приміщення може бути зареєстровано
незалежно від того, чи зареєстровано
право власності на житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), в
яких вони розташовані.

Згідно із ст. 19 Закону № 1952-IV, державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою. Державна реєстрація обтяжень
здійснюється на підставі: 1)
встановленої законом заборони
користування та/або розпорядження
нерухомим майном; 2) рішень судів, що
набрали законної сили; 3) постанови
органів досудового слідства,
державного виконавця про накладення
арешту на нерухоме майно; 4) накладення
заборони на відчуження нерухомого
майна нотаріусом; 5) рішення органу
місцевого самоврядування про
віднесення об'єктів нерухомого майна
до застарілого житлового фонду; 6) інших
актів відповідних державних органів та
посадових осіб згідно із законом; 7)
договорів, укладених у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до вимог пункту 7 Порядку,
для проведення державної реєстрації
прав заявник подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові заяву про
державну реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.
Заява про державну реєстрацію
подається щодо кожного об'єкта
нерухомого майна окремо. У разі коли
виникнення, перехід або припинення
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду відбувається
одночасно з виникненням, переходом або
припиненням у відповідної
заінтересованої особи речових прав на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані, подається одна заява про
державну реєстрацію щодо таких
об'єктів.

Згідно п. 10 Порядку, заявник разом із
заявою про державну реєстрацію подає
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові необхідні для такої
реєстрації документи, визначені цим
Порядком, їх копії, документ, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документ про сплату державного мита. У
разі коли заінтересована особа
відповідно до закону звільнена від
сплати державного мита, плати за
надання витягу з Державного реєстру
прав, документ про сплату державного
мита та документ, що підтверджує
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру прав, не подаються.
Документи, необхідні для проведення
державної реєстрації, що подані з
порушенням вимог, установлених
законом, цим Порядком та іншими
нормативно-правовими актами, є
підставою для зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію або відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а не для відмови в прийнятті
заяви про державну реєстрацію. Орган
державної реєстрації прав, нотаріус не
приймає заяву про державну реєстрацію
у разі відсутності документа, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документа про сплату державного мита,
крім випадку, передбаченого абзацом
другим цього пункту.

Відповідно до ст. 27 Порядку
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається та
сторонами не заперечується, що
позивачем було подано для проведення
держаної реєстрації права власності,
зокрема, рішення Господарського суду
Рівненської області від 26.03.2013 у справі
№918/254/13-г, технічний паспорт на
виробничий будинок - склад від 21.07.2010.

Як зазначено вище, оскаржуване рішення
вмотивоване тим, що документи подані
позивачем для проведення державної
реєстрації прав містять суперечності,
зокрема у частині визначення типу
об'єкту нерухомого майна, оскільки
рішенням суду право власності визнано
на складське приміщення, при цьому
технічний паспорт складено на
виробничий будинок - склад.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Господарського суду
Рівненської області від 26.03.2013 по
справі №918/254/13-г задоволено позов ФОП
ОСОБА_1 до ПАТ "Сарненський завод
мостових технологічних конструкцій"
визнано дійсним договір
купівлі-продажу від 13.05.2013 та визнано за
ФОП ОСОБА_1 право власності на нерухоме
майно за адресою: АДРЕСА_2; складське
приміщення загальною площею 67,9 м. кв.
АДРЕСА_1; приміщення зерноскладу
загальною площею 142,4 м. кв. АДРЕСА_3
приміщення корівника загальною площею
494,8 м. кв. АДРЕСА_4; приміщення
свинарника загальною площею 502,1 м. кв.
АДРЕСА_5 Рішення набрало законної сили
08.04.2013.

Технічний паспорт виданий КП
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації Рівненської обласної
ради» від 21.07.2010 також видано на склад
загальною площею 67,9 м. за адресою:
АДРЕСА_1

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що згадувані судове рішення
та технічний паспорт видані на одне те
саме приміщення - склад загальною
площею 67,9 м. за адресою: АДРЕСА_1

Крім того, суд зауважує, що
формулювання «Технічний паспорт на
виробничий будинок» затверджене КП
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації Рівненської обласної
ради» та є стандартним формулюванням
при виготовленні технічного паспорту,
отже твердження реєстратора, що в
судовому рішенні та технічному
паспорті вказано різні типи об'єкта
майна є необґрунтованим.

Відповідно до п. 23 Порядку, Державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно в п.4 ст. 24 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" у
державній реєстрації права може бути
відмовлено в разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам та
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав,
документам, що їх посвідчують.

Враховуючи, що документи подані
позивачем для проведення державної
реєстрації, а саме судове рішення та
технічний паспорт видані щодо
нерухомого майна - складу загальною
площею 67,9 м. за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується наданими позивачем
документами отже відмова відповідача у
реєстрації права власності з мотивів
суперечності поданих позивачем
документів зокрема у частині
визначення типу об'єкту нерухомого
майна є необґрунтованим та
спростовується матеріалами справи. На
думку суду подані позивачем документи
дають змогу встановити відповідність
заявлених прав, документам, що їх
посвідчують, що свідчить про
безпідставність та протиправність
оскарженого рішення та є підставою для
його скасування.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
повторно розглянути заяву про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, що розташовано за адресою:
АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

З 12.02.2014 процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, визначено Порядком
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2013 №868.

Відповідно до п. 29 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень орган державної реєстрації
прав не пізніше наступного робочого
дня з моменту прийняття рішення про
відмову державній реєстрації прав
видає особисто заявникові або надсилає
поштою з описом вкладення таке рішення,
разом з документами, що подавалися
заявником для проведення державної
реєстрації прав.

Отже, в разі прийняття рішення про
відмову державній реєстрації прав
орган державної реєстрації повертає
документами, що подавалися заявником
для проведення державної реєстрації
прав, що унеможливлює повторний
розгляд поданих позивачем 04.12.2013
документів.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3
ст. 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" відмова в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень не позбавляє заявника права
повторно звернутися із заявою для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Зазначене вище, свідчить про
необґрунтованість позовних вимог у
вказаній частині та є підставою для
відмови у їх задоволенні.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з
наявних матеріалів справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 69, 70, 71, 99-102, 103, 128, 158-163, 172, 177,
179 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити в
частині.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення від 23.12.2013 №9383120 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

3. Відмовити в задоволенні решти
позовних вимог.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають право оскаржити в
апеляційному порядку Постанову
повністю або частково. Скарга про
апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня проголошення,
скарга подається до апеляційного суду
через суд першої інстанції.

Згідно ст. 254 КАС України Постанова,
якщо інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Келеберда