Справа № 2а-8294/10/1470
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м.
Київ К/800/48924/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Чалого С.Я.,

за участю: секретаря судового
засідання Загородньої М.О.,

прокурора Клюге Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Очаківського міськрайонного центру
зайнятості Миколаївської області на
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22.08.2013 року
у справі за позовом Очаківського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Очаківського
міськрайонного центру зайнятості
Миколаївської області до
Риболовецького колгоспу "Свідомість"
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Очаківський міжрайонний прокурор
Миколаївської області звернувся до
суду з позовом в інтересах держави в
особі Очаківського міського районного
центру зайнятості про стягнення з
Риболовецького колгоспу "Свідомість"
заборгованості по сплаті страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття в сумі 1490,77 грн.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 07.12.2012 року
позов задоволено. Постановлено
стягнути з риболовецького колгоспу
"Свідомість" на користь Очаківського
міського районного центру зайнятості
заборгованість в сумі 1490,77 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22.08.2013 року
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 07.12.2012 року
скасовано. Адміністративний позов
Очаківського міжрайонного прокурора в
інтересах держави в особі Очаківського
міськрайонного центру зайнятості
Миколаївської області до
Риболовецького колгоспу «Свідомість»
про стягнення заборгованості в сумі
1490,77 грн. залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, Очаківський
міськрайонний центр зайнятості
Миколаївської області подав до Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу у якій, посилаючись на
порушення апеляційним судоми норм
процесуального права, просить
скасувати судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши і обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що предметом позову є
стягнення з заборгованості по сплаті
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття в сумі 1490,77 грн. за 1 квартал
2001 року. Позов був поданий 24.11.2010 року.

Залишаючи без розгляду позов суд
апеляційної інстанції послався на
пропуск строку звернення до суду з
позовом, встановленого статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини 1 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, застосованій судом
апеляційної інстанції, що діяла з 30.07.2010
року) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Проте, відповідно до частини першої
статті 58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як вбачається з Рішення
Конституційного Суду України від 09.02.1999
року № 1/99-рп, частину першу статті 58
Конституції України щодо дії
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, у тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права.

Водночас неприпустимість зворотної
дії нормативно-правового акта полягає
в тому, що запроваджені ним нові норми
не можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності. Отже, приписи
нового нормативно-правового акта не
можуть змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і
правила обчислення строку звернення
особи до суду визначаються за тими
правилами, які були чинними на момент
початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку
звернення до суду не змінюється в разі
подальших змін законодавства, яке
регулює відповідні відносини. Тому
строк звернення до суду розпочинається
і закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку.

При цьому тривалість строку звернення
до суду не змінюється залежно від того,
коли було реалізоване право на позов.
Відповідно тривалість строку
звернення до адміністративного суду не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

Таким чином, судам попередніх
інстанцій необхідно було визначити
дату, з якої виникло право на позов,
тобто дату, коли позивач дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
своїх прав, свобод чи інтересів та
застосувати процесуальний закон щодо
строку звернення до суду у чинній на
той час редакції.

Проте, судами попередніх інстанцій не
було визначено дату, з якої виникло
право на позов, внаслідок цього
необґрунтовано та передчасно, без
встановлення усіх обставин, що мають
значення, застосовано закон, який набув
чинності з 30.07.2010 року.

Між тим, право подати позов про
стягнення заборгованості по сплаті
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття в сумі 1490,77 грн. за 1 квартал
2001 року у позивача виникло одразу після
закінчення строку сплати вказаної
заборгованості.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» (у редакції, чинній
на час виникнення права на позов) строк
давності у разі стягнення страхових
внесків, пені, та фінансових санкцій,
передбачених цією статтею, не
застосовується.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи викладене, ухвала Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22.08.2013 року у цій справі підлягає
скасуванню як така, що постановлена з
порушенням норм процесуального права,
а справа - направленню до суду
апеляційної інстанції для продовження
апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Очаківського
міськрайонного центру зайнятості
Миколаївської області задовольнити
частково, ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22.08.2013 року у цій справі скасувати, а
справу направити до суду апеляційної
інстанції для продовження
апеляційного розгляду.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: