Справа № К/9991/53950/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/53950/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Лосєв А.М. Пилипчук Н.Г.,розглянувши
у попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20.07.2011 р.

у справі №2а-9006/10/1870

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Сумської міжрайонної державної
податкової інспекції

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до Сумської
міжрайонної державної податкової
інспекції про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 24.03.2011 р.
адміністративний позов задоволено
частково, визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 14.05.2010 р.
№/0 у частині донарахування
позивачу зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 56 893,93 грн.,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
14.05.2010 р. №/0 у частині
донарахування позивачу зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 2 543,02
грн. основного платежу та 1 271,51 грн.
штрафних санкцій, у задоволенні інших
вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.07.2011 р.
рішення суду першої інстанції
скасовано у частині задоволення
позовних вимог, прийнято у цій частині
нове рішення про відмову у їх
задоволенні, у решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись з вказаним судовим
рішенням, позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій з підстав
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права просить його скасувати.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу позивача на адресу
суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

У період з 13.04.2010 р. по 26.04.2010 р.
працівниками податкового органу було
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2008 року по 31.12.2009 року, за
результатами якої був складений акт
від 29.04.2010 р. № 19/17-032, яким встановлено
порушення пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», у результаті чого завищено
податковий кредит з податку на додану
вартість за 2009 року у сумі 5768 грн., а
також порушення вимог абз. 1 ст. 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян», у
результаті чого було занижено суму
податку з доходів від підприємницької
діяльності на 59 312,68 грн.

На підставі висновків акту посадовими
особами відповідача прийнято
податкове повідомлення-рішення від
14.05.2010 р. №/0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобовязання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 59 312,68 грн., а також
податкове повідомлення-рішення від
14.05.2010 р. №/0, яким визначено
зобовязання з податку на додану
вартість у сумі 5768,00 грн. за основним
платежем та 2884,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, протягом
перевіряємого періоду позивач
займався виробництвом та реалізацією
тротуарної плитки, бордюрів та надавав
послуги по їх укладці та перебував на
загальній системі оподаткування.

У ході проведення перевірки обсяги
реалізованого товару (послуг) та обсяги
понесених витрат позивача були
визначені на підставі даних первинних
документів (видаткових, податкових
накладних, розрахункових документів)
та книги обліку доходів та витрат.

За результатами перевірки, податковий
орган дійшов висновку про заниження
позивачем валового доходу: за IV квартал
2008 року на 71 226,94 грн. (169 021,22 - 97 794,28) та за
2009 рік на 11 297,20 грн. (902 380,78 - 891 083,58), а
усього за період, що перевірявся на 82
524,14 грн.

Згідно акта перевірки, причиною
заниження валового доходу за IV квартал
2008 року стало невідображення позивачем
грошових коштів у сумі 71 226,94 грн., що
надійшли на розрахунковий рахунок за
реалізовану тротуарну плитку та за
надані послуги.

Тоді як, заниження валового доходу за
2009 рік на 11 297,2 грн. є результатом
арифметичних помилок при відображенні
ним отримання грошових коштів на
розрахунковий рахунок.

Відповідно до п. 1.2 ст. 1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
дохід - сума будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених підпунктом 4.2.16
пункту 4.2 статті 4 цього Закону,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами.

Згідно із положеннями Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» №13-92 від 26.12.1992 р.,
зокрема із абз. 1, 2 ст. 13, оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
обєкт оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий дохід, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та матеріальній формі) і матеріально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу.

У ході розгляду справи судами було
встановлено, що розрахунки з покупцями
продукції позивача здійснювались
виключно у безготівковій формі.

З реєстрів надходження виручки по
рахунку позивача за період з 01.10.2008 р. по
31.12.2008 р. вбачається надходження 169 021,22
грн., за період з 31.12.2009 року - 902 380,78 грн.

Встановлені у справі обставини, а також
наявні матеріали, дозволили суду
апеляційної інстанції обгрунтовано
погодитись зі висновком відповідача
про заниження позивачем валового
доходу за IV квартал 2008 року та за 2009 рік
всього на суму 82 524,14 грн.

Крім того, податковою декларацією
позивача за 2009 рік визначені валові
витрати у сумі 823 011,98 грн.

У той же час, із реєстру витрат за
період з 01.10.2008 року по 31.12.2009 року
вбачається, що документально
підтверджені витрати за 2009 рік
становлять 510 118,28 грн.

Відтак, контролюючим органом було
встановлено завищення валових витрат
на 312 893,72 грн., у тому числі: 236 490,00 грн.
вартості виготовленої продукції, але
не реалізованої на кінець звітного
періоду, 26 129,00 грн. вартості ТМЦ, які не
були використані у виробництві та
зберігались на складі на суму, 13 787,53
грн. вартості основних фондів та
вартості пов'язаних з цим ремонтних
робіт у розмірі 14 633,50 грн., 16 125,00 грн.
оренди нежитлового приміщення та 5 728,69
грн. вартості придбаних ТМЦ.

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
"Про оподаткування прибутку
підприємств".

У відповідності до п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» не включаються до складу
валових витрат витрати на придбання,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію, ремонт та інші
поліпшення основних фондів та витрати,
пов'язані з видобутком корисних
копалин, а також з придбанням
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та
підпунктом 7.9.4 цього Закону.

Так, наявність залишків ТМЦ
підтверджено поясненнями позивача,
наданими під час перевірки, факт
володіння позивачем основними фондами
у вигляді допоміжного приміщення не
знайшов свого підтвердження у ході
розгляду справи, як була встановлена і
відсутність первісних документів, які
б свідчили про придбання позивачем ТМЦ.

Крім того, судами було встановлено, що
оренда позивачем нежитлового
приміщення для зайняття сучасними
танцями не може бути безпосередньо
пов'язана зі здійсненням ним
господарської діяльності, а тому не
може бути включена до складу валових
витрат.

Наведене дало суду апеляційної
інстанції вичерпні підстави
погодитись із висновками відповідача
стосовно завищення позивачем валових
витрат у перевіреному періоді.

З урахуванням встановлених у справі
обставин, суд попередньої інстанції
обгрунтовано визначився із тим, що
позивачем було неправомірно занижено
валових дохід на 82 524,14 грн. та завищено
валові витрати на суму 312 893,72 грн.

Що стосується донарахування позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, визначеного спірним
податковим повідомленням-рішенням від
14.05.2010 р. №/0, суд попередньої
інстанції також обґрунтовано
визначився із наступним.

Так, як свідчать матеріали справи,
позивачем було включено до складу
податкового кредиту з ПДВ суми податку,
що сплачені при придбанні
ремонтно-будівельних матеріалів для
ремонту допоміжного приміщення на суму
1 715,93 грн. та суму ПДВ, сплачену за
договором оренди приміщення у розмірі 3
224,98 грн.

Відповідно до пп. 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8№ цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Керуючись наведеною нормою, суд
апеляційної інстанції правомірно
визначився із тим, що придбані
позивачем спірні товари та послуги не
мають зв'язку з господарською
діяльністю останнього та не
призначались для подальшого
використання в оподаткованих
операціях, що виключає їх
відповідність вимогам Закону України
«Про податок на додану вартість», а
відтак й наявність правових підстав
для їх включення до складу податкового
кредиту.

Також, позивачем до складу податкового
кредиту за лютий 2009 року включено суму
податку на додану вартість у розмірі
751,74 грн., що сплачена у вартості товару,
отриманого від ТОВ «Топ Тех Сервіс» на
підставі податкової накладної від
06.02.2009 р. № 132.

Разом із тим, судом було зазначено, що
позивач не надав оригіналу вказаної
податкової накладної, що також дає
підстави погодитись із доводами
податкового органу про відсутність
правових підстав для формування
податкового кредиту на підставі такої
накладної.

Відповідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, суд касаційної інстанції
погоджується із висновком суду
апеляційної інстанції, яким було
підтверджено законність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень від
14.05.2010 р. №/0 та №/0.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та зважаючи на
приписи ч. 3 ст. 220№ КАС України судова
колегія Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку, що
порушень або неправильного
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права не вбачається, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржуване судове рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.07.2011 р. у
справі №2а-9006/10/1870 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Лосєв А.М. Пилипчук Н.Г.