Справа № К/9991/36528/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/36528/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Лосєв А.М. Пилипчук Н.Г.,розглянувши
у попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2011 р.

у справі №2а-15130/10/2070

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень і податкової
вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2011 р.,
задоволено адміністративний позов
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
(далі-позивач) до Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова (далі-відповідач). Скасовано
податкові повідомлення - рішення від
13.05.2010 р. №/0, №/0; від 16.07.2010 р.
№/1, №/1; від 03.09.2010 р. №/2,
№/2. Скасовано першу податкову
вимогу від 03.12.2010 р. №1/9293 щодо сплати
позивачем суми податкового боргу за
узгодженими податковими
зобов'язаннями у розмірі 201 121, 08 грн., у
тому числі за платежем: податок з
доходів найманих працівників 200 124, 00
грн. та єдиний податок на
підприємницьку діяльність фізичних
осіб 997, 81 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій з підстав порушення судовими
інстанціями норм матеріального права
просить їх скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволені позовних вимог
відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача на адресу
суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч.1 ст.220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено наступні фактичні
обставини у справі.

Представниками податкового органу
було проведено планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 11.04.2008 р. по
31.12.2009 р.

За результатами перевірки складено акт
від 26.03.2010 р. №1633/172-28936/1652, згідно
висновків якого встановлено порушення
позивачем пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, п.п.9.12.1 та 9.12.3
п.9.12 ст. 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», що призвело до
заниження податку з доходів фізичних
осіб на суму 66 708,00 грн. та положень ст. 2
Указу Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства», що
полягало у заниженні єдиного податку
на суму 1 000,00 грн.

На підставі вказаного акту
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 13.05.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 200 124,00
грн., за основним платежем - 66 708,00 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями -
133 416,00 грн.; №/0, яким визначено
єдиний податок на підприємницьку
діяльність з фізичних осіб у розмірі 1
000, 00 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
позивач оскаржив його в
адміністративному порядку, за
результатами якого скарга позивача
залишена без задоволення, а податкові
повідомлення-рішення без змін.

З метою доведення до платника нових
граничних термінів сплати податкового
зобов'язання складені податкові
повідомлення-рішення від 16.07.2010 р.
№/1, №/1 та від 03.09.2010 р.
№/2, №/2.

Крім того, відповідачем було складено
першу податкову вимогу від 03.12.2010 р.
№1/9293, якою визначено, що станом на
03.12.2010 р. сума податкового боргу
позивача за узгодженими податковими
зобов'язаннями становить 201 121, 08 грн., у
тому числі за платежем податок з
доходів найманих працівників 200 124, 00
грн. та єдиний податок на
підприємницьку діяльність з фізичних
осіб - 997, 81 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач перебуває на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності та є платником
єдиного податку, доходи, отримані ним у
період з 11.04.2008 р. по 31.12.2009 р. від
здійснення власної господарської
діяльності щодо продажу цементу,
оподатковувалися єдиним податком.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у 2-4 кварталі 2008 р. отримав
дохід у розмірі 467 000, 00 грн., а у період з
01.01.2009 р. по 31.12.2009 р. - у розмірі 169 120, 00
грн. Позивач веде книгу обліку, доходів
та витрат, яка прошита, пронумерована
та зареєстрована, відповідно до вимог
чинного законодавства.

Так, порушення позивачем вимог пп. 9.12.1
та пп. 9.12.3 п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про
податок на додану вартість» виникли, на
думку податкового органу, у звязку із
тим, що позивачем як податковим агентом
не було утримано та перераховано до
бюджету податок з доходів фізичних
осіб у сумі 66 150,00 грн. при виплаті
грошових коштів фізичним особам
(громадянам) за придбаний у них товар
(цемент) у період з квітня по липень 2009
року.

При цьому, підставою для такого
висновку стала відсутність у позивача
документів, які б підтверджували
реєстрацію громадян, у яких позивач
придбавав товар, як суб'єктів
підприємницької діяльності та сплати
ними податку.

З висновків проведеної перевірки
податковим органом встановлено, що
позивач використовував п'ять
неоформлених найманих працівників, а
саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 та здійснив їм виплату
заробітної плати без нарахування та
перерахування податку з доходів
фізичних осіб.

Згідно пп. 8.1.1 п.8.1 ст. 8 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
податковий агент, який нараховує
(виплачує) оподатковуваний дохід на
користь платника податку, утримує
податок від суми такого доходу за його
рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Підпунктом 20.3.2 п. 20.3 ст. 20 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», визначено, що у разі
коли податковий агент до або під час
виплати доходу на користь платника
податку не здійснює нарахування,
утримання або сплату (перерахування)
цього податку, відповідальність за
погашення суми податкового
зобовязання або податкового боргу, що
виникає внаслідок таких дій,
покладається на такого податкового
агента. При цьому платник податку
отримувач таких доходів звільняється
від обов'язків погашення такої суми
податкового зобовязання або
податкового боргу.

Разом із тим, відповідно до пп. 9.12.1 п. 9.12
ст. 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» визначено, що
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою від продажу нею
товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Так, Указом Президента «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» визначено, що спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності запроваджується для таких
суб'єктів малого підприємництва:
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Середньооблікова чисельність
працюючих для суб'єктів малого
підприємництва визначається за
методикою, затвердженою органами
статистики, з урахуванням усіх його
працівників, у тому числі тих, що
працюють за договорами та за
сумісництвом, а також працівників
представництв, філіалів, відділень та
інших відособлених підрозділів.

Ставка єдиного податку для суб'єктів
малого підприємництва - фізичних осіб
встановлюється місцевими радами за
місцем їх державної реєстрації залежно
від виду діяльності і не може становити
менше 20 гривень та більше 200 гривень на
місяць.

Системний аналіз наведених положень
дозволив судам дійти обґрунтованого
висновку, що суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності та сплачують єдиний податок,
а також ті, які сплачують ринковий збір
не є платниками податку з доходів
фізичних осіб. Фізичні
особи-підприємці є податковими
агентами щодо утримання та сплати
податку з доходів фізичних осіб лише
при виплаті доходу фізичній особі, яка
перебуває у трудових або
цивільно-правових відносинах з таким
податковим агентом. Податкові агенти
не мають законодавчих підстав для
утримання податку з доходів фізичних
осіб, виплачуваних фізичним особам,
зареєстрованим у встановленому
законом порядку як суб'єкти
підприємницької діяльності.

У ході розгляду справи судами було
встановлено, що відповідачем не надано
судам жодних доказів на підтвердження
висновків, відображених в акті
перевірки про придбання товару
позивачем у фізичних осіб (громадян) та
виплату саме таким особам доходу, що
дало судам підстави для висновку, що
доводи позивача про те, що позивачем
придбавався товар (цемент) у фізичних
осіб, які не зареєстровані
підприємцями та є платниками податку з
доходів фізичних осіб, та про не
утримання як податковим агентом з сум
грошових коштів сплаченим таким особам
податку з доходів фізичних осіб,
ґрунтуються лише на припущеннях та не
підтверджені належними доказами,
зокрема, не свідчать про наявність
трудових відносин між позивачем та
такими працівниками.

Із такими висновками погоджується
колегія Вищого адміністративного суду
України, а відтак і не вбачає у діях
позивача порушень пп. 9.12.1 та пп. 9.12.3 п.
9.12 ст. 9 Закону України «Про податок на
додану вартість», які стали підставою
для визначення йому податкового
зобовязання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 66 150,00 грн. спірним
рішенням.

Задовольняючи позовні вимоги у частині
скасування податкового
повідомлення-рішення від 13.05.2010 р. №
/0, суди також правомірно виходили
з того, що висновки органу державної
податкової служби про порушення вимог
податкового законодавства не можуть
обґрунтовуватися матеріалами відділу
податкової міліції та поясненнями
громадян, тоді як в акті перевірки
зазначено дані, які є необґрунтованими
та не підтвердженні належними
доказами, якими є первинні документи
податкового та бухгалтерського обліку.

За наведених обставин, колегія вважає
правомірним висновок судів щодо
відсутності порушень позивачем вимог
ст. 2 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
а звітності субєктів підприємницької
діяльності» та пп. 4.2.1 п. 4.2 ст.4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», а відтак і відсутність
підстав для визначення позивачу
податкового зобовязання зі сплати
єдиного податку у сумі 1000,00 грн.

Обґрунтовуючи необхідність скасування
спірної першої податкової вимоги від
03.12.2010 р. №1/923, суди також правомірно
виходили з того, що на момент складання
такої податкової вимоги у позивача не
було узгоджених сум податкових
зобовязань, тобто податкового боргу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.220№ КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
заявленої касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
правильно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210 - 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.02.2011 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2011 р. у
справі №2а-15130/10/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло
О.М.СуддіЛосєв А.М. Пилипчук Н.Г.