Справа № 826/57/14
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/57/14
інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів при секретарі
Хрімлі О.Г., Ганечко О.М., Літвіної
Н.М., Архіповій Л.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Залар» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Залар» до Кабінету
Міністрів України, треті особи, які не
заявляють самостійні вимоги на предмет
спору: Державне підприємство
«Українська авіаційна транспортна
компанія», Генеральна прокуратура
України, Державний концерн
«Укроборонпром», про визнання
нечинним розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Залар» звернулося
до Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Кабінету Міністрів України про
визнання нечинним Розпорядження
Кабінету Міністрів України № 489-р від 03
липня 2013 року «Про передачу нерухомого
майна в м. Києві».

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 17
березня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нову,
якою задовольнити адміністративний
позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, Розпорядженням Кабінету
Міністрів України № 489-р від 03 липня 2013
року «Про передачу нерухомого майна в
м. Києві» передано Генеральній
прокуратурі України будівлю (літер А)
та споруди (літер Б; І; № 1 - 6) по вул.
Мельникова, 24, у м. Києві з управління
Державного концерну «Укроборонпром»
із закріпленням їх на праві
оперативного управління за
Генеральною прокуратурою України.

Згідно з рішенням Господарського суду
м. Києва від 08 листопада 2012 року по
справі № 5011-57/12390-2012, будівля та споруди
по вул. Мельникова, 24, у м. Києві
знаходяться у господарському віданні
Державного підприємства «Українська
авіаційна транспортна компанія», що
належить до сфери управління
Державного концерну «Укроборонпром».

Не погоджуючись з розпорядженням
відповідача та вважаючи його
протиправним, позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що
будівля (літер А) та споруди (літер Б; І;
№ 1 - 6) по вул. Мельникова, 24, у м. Києві є
об'єктом права державної власності.

Згідно з пояснювальною запискою до
проекту розпорядження Кабінету
Міністрів України «Про передачу
нерухомого майна у м. Києві Генеральній
прокуратурі України», оскаржуване
розпорядження видано з метою
раціонального використання державного
майна, що знаходиться по вул.
Мельникова, 24, у м. Києві, та розміщення
структурного підрозділу Генеральної
прокуратури України.

Згідно з Висновком Міністерства
юстиції за результатами правової
експертизи проекту розпорядження
Кабінету Міністрів України «Про
передачу нерухомого майна у м. Києві
Генеральній прокуратурі України» від 21
червня 2013 року, проект розпорядження
Кабінету Міністрів України «Про
передачу нерухомого майна у м. Києві
Генеральній прокуратурі України»
погоджено без зауважень.

Довідкою Міністра економічного
розвитку і торгівлі України про
погодження проекту розпорядження
Кабінету Міністрів України «Про
передачу нерухомого майна у м. Києві
Генеральній прокуратурі України» від 27
червня 2013 року, проект розпорядження
погоджено без зауважень: заступником
Генерального прокурора України
Ударцовим Ю.В., Генеральним директором
ДК «Укроборонпром» Громовим С.В.,
першим заступником Міністра фінансів
України Мярковським А.І., Міністром
юстиції України Лавриновичем О.В.,
Головою Фонду державного майна України
Рябченком О.В., Головою Держстату
Осауленком О.Г.

Згідно з листом № 124 від 19 березня 2013
року, Державне підприємство
«Українська авіаційна транспортна
компанія» повідомило Державний
концерн «Укроборонпром» про
відсутність заперечень щодо передачі в
оперативне управління Генеральної
прокуратури України майнового
комплексу, розташованого за адресою: м.
Київ, вул. Мельникова, 24, корпус 3, за
умови вирішення питання подальшого
розміщення центрального офісу ДП
«УАТК», з метою створення належних умов
праці співробітників підприємства.

Згідно з листом № UOР-3.012-1837 від 19
березня 2013 року, Державний концерн
«Укроборонпром» повідомив Генеральну
прокуратуру України, що не заперечує
щодо передачі в оперативне управління
об'єктів права державної власності, з
урахуванням наявності позитивної
згоди Державного підприємства
«Українська авіаційна транспортна
компанія».

Згідно з листом № UOР-3.011-4841 від 01 липня
2013 року, Державний концерн
«Укроборонпром» повідомив Генеральну
прокуратуру України, що у разі передачі
державного майна, колектив Державного
підприємства «Українська авіаційна
транспортна компанія» (працівники)
буде розміщений за адресою: м. Київ,
Шевченківський район, вул.
Дегтярівська, буд. 36.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 113 Конституції України (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), Кабінет
Міністрів України є вищим органом у
системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України
відповідальний перед Президентом
України та підконтрольний і підзвітний
Верховній Раді України у межах,
передбачених у статтях 85, 87 Конституції
України.

Кабінет Міністрів України у своїй
діяльності керується Конституцією і
законами України, актами Президента
України.

Відповідно до ст. 116 Конституції
України, Кабінет Міністрів України: 1)
забезпечує державний суверенітет і
економічну самостійність України,
здійснення внутрішньої і зовнішньої
політики держави, виконання
Конституції і законів України, актів
Президента України; 2) вживає заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина; 3) забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування; 4)
розробляє і здійснює загальнодержавні
програми економічного,
науково-технічного, соціального і
культурного розвитку України; 5)
забезпечує рівні умови розвитку всіх
форм власності; здійснює управління
об'єктами державної власності
відповідно до закону; 6) розробляє
проект закону про Державний бюджет
України і забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України, подає
Верховній Раді України звіт про його
виконання; 7) здійснює заходи щодо
забезпечення обороноздатності і
національної безпеки України,
громадського порядку, боротьби зі
злочинністю; 8) організовує і
забезпечує здійснення
зовнішньоекономічної діяльності
України, митної справи; 9) спрямовує і
координує роботу міністерств, інших
органів виконавчої влади; 10) виконує
інші функції, визначені Конституцією
та законами України, актами Президента
України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності», управління об'єктами
державної власності - здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

За змістом ч. 1 ст. 3 вказаного Закону,
об'єктами управління державної
власності є: майно, яке передане
казенним підприємствам в оперативне
управління; майно, яке передане
державним комерційним підприємствам
(далі - державні підприємства),
установам та організаціям; майно, яке
передане державним господарським
об'єднанням; корпоративні права, що
належать державі у статутних капіталах
господарських організацій (далі -
корпоративні права держави); державне
майно, що забезпечує діяльність
Президента України, Верховної Ради
України та Кабінету Міністрів України;
державне майно, передане в оренду,
лізинг, концесію; державне майно, що
перебуває на балансі господарських
організацій і не увійшло до їх
статутних капіталів або залишилося
після ліквідації підприємств та
організацій; державне майно, передане в
безстрокове безоплатне користування
Національній академії наук України,
галузевим академіям наук; безхазяйне
та конфісковане майно, що переходить у
державну власність за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності», Кабінет Міністрів України
є суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.

За змістом п. 1 Положення про порядок
передачі об'єктів права державної
власності, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 1482 від 21
вересня 1998 року, це Положення визначає
порядок безоплатної передачі об'єктів
права державної власності із сфери
управління міністерств, інших
центральних та місцевих органів
виконавчої влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, Фонду
державного майна, інших державних
органів, які відповідно до
законодавства здійснюють функції з
управління державним майном, об'єднань
підприємств, яким делеговано функції з
управління майном підприємств і
організацій, заснованих на державній
власності (далі - органи, уповноважені
управляти державним майном),
Національної академії наук, галузевих
академій наук, інших установ та
організацій, яким державне майно
передано у безоплатне користування
(далі - самоврядні організації), до
сфери управління інших органів,
уповноважених управляти державним
майном, або самоврядних організацій.

Дія цього Положення не поширюється на
об'єкти незавершеного будівництва,
фінансування якого здійснюється в
поточному році за рахунок державних
капітальних вкладень, та об'єкти
капітального будівництва, які
передаються в експлуатацію після його
завершення.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок
передачі об'єктів права державної
власності, об'єктами передачі згідно з
цим Положенням є: а) цілісні майнові
комплекси підприємств, установ,
організацій, їх структурних
підрозділів (далі - підприємства), крім
об'єктів, визначених підпунктом «д»
цього пункту. Структурний підрозділ
підприємства може бути об'єктом
передачі після виділення його в
установленому порядку в цілісний
майновий комплекс на підставі
розподільного балансу; нерухоме майно
(будівлі, споруди, у тому числі об'єкти
незавершеного будівництва, крім
об'єктів, зазначених в абзаці другому
пункту 1 цього Положення, а також
нежитлові приміщення), яке входить до
складу цілісних майнових комплексів
підприємств, що не підлягають
приватизації, або використовується для
розміщення органів державної влади,
після виділення його в окрему облікову
одиницю (інвентарний об'єкт) та за умови
подальшого укладення з іншими
балансоутримувачами будинку, в якому
передаються приміщення, договору про
спільне користування та утримання
будинку і прибудинкової території; б)
нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому
числі об'єкти незавершеного
будівництва, крім об'єктів, зазначених
в абзаці другому пункту 1 цього
Положення, а також нежитлові
приміщення), крім майна, зазначеного в
абзаці другому підпункту "а" цього
пункту, після виділення його в окрему
облікову одиницю (інвентарний об'єкт)
за умови подальшого укладення з іншими
балансоутримувачами будинку, в якому
передаються приміщення, договору про
спільне користування та утримання
будинку і прибудинкової території; в)
акції (частки, паї), що належать державі
у майні господарських товариств (крім
передачі акцій державним органам
приватизації засновниками відкритих
акціонерних товариств, створених у
процесі корпоратизації); г) державне
майно, що не увійшло до статутного
капіталу господарських товариств,
створених у процесі приватизації,
корпоратизації; ґ) підприємства,
показники фінансово-господарської
діяльності яких погіршилися внаслідок
неефективного управління ними
органами, уповноваженими управляти
державним майном, або самоврядними
організаціями; д) цілісні майнові
комплекси підприємств, установ,
організацій, їх структурних
підрозділів у зв'язку з прийняттям або
скасуванням рішення про їх
приватизацію; е) інше окреме
індивідуально визначене майно
підприємств (крім нерухомого).

Згідно з п. 4 вказаного Положення,
передача об'єктів права державної
власності здійснюється за рішенням: а)
Кабінету Міністрів України - щодо
об'єктів, визначених підпунктами «а»,
«в» і «ґ» пункту 2 цього Положення; б)
органів, уповноважених управляти
державним майном, або самоврядних
організацій за погодженням з
Міністерством економічного розвитку і
торгівлі, Мінфіном і Фондом державного
майна - щодо об'єктів, визначених
підпунктами «б» і «е» пункту 2 цього
Положення; в) засновника
господарського товариства та органу,
уповноваженого управляти державним
майном, який приймає майно, за
погодженням з Міністерством
економічного розвитку і торгівлі,
Мінфіном і Фондом державного майна -
щодо об'єктів, визначених підпунктом
«г» пункту 2 цього Положення; г) органів,
уповноважених управляти державним
майном, самоврядних організацій та
Фонду державного майна - щодо об'єктів,
визначених підпунктом «д» пункту 2
цього Положення.

Відповідно до п. 5 Положення про порядок
передачі об'єктів права державної
власності, пропозиції щодо передачі
об'єктів права державної власності, яка
здійснюється за рішенням Кабінету
Міністрів України, погоджуються
ініціатором передачі з: відповідним
органом, уповноваженим управляти
державним майном, або самоврядною
організацією; відповідним органом
охорони культурної спадщини - у разі
передачі об'єктів культурної спадщини,
що є пам'ятками; Антимонопольним
комітетом - шляхом отримання дозволу на
зазначену передачу у випадках,
передбачених законодавством про
захист економічної конкуренції;
підприємством - у разі передачі
закріпленого за ним на праві
господарського відання (оперативного
управління) майна; трудовим колективом
підприємства - у разі передачі об'єктів
соціальної інфраструктури,
споруджених за рахунок коштів цього
підприємства. Згода трудового
колективу підприємства подається у
формі виписки з протоколу загальних
зборів (конференції представників).

У разі недосягнення згоди між
сторонами, що передають і приймають
об'єкти передачі, або з іншими
сторонами, що погоджують передачу
об'єктів, спільним рішенням цих сторін
може створюватися тимчасова
узгоджувальна робоча група для
опрацювання взаємоприйнятних рішень
та визначення у разі потреби
додаткових умов запропонованої
передачі. Якщо виконання зазначених
додаткових умов передачі залежить від
органу, не задіяного раніше у процесі
передачі, ініціатор передачі погоджує
додаткові умови з цим органом.

Згідно з п. 6 вказаного Положення, якщо
передача здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України,
пропозиції, погоджені відповідно до
вимог пункту 5 цього Положення,
подаються ініціатором такої передачі
до Міністерства економічного розвитку
і торгівлі.

Міністерство економічного розвитку і
торгівлі на підставі узгоджених
пропозицій, внесених із дотриманням
вимог цього Положення, готує і у
місячний термін подає за погодженням з
Мінфіном, Фондом державного майна та
Державною службою статистики проекти
відповідних рішень Кабінету Міністрів
України.

Колегія суддів зазначає, що доводи
позивача про передачу спірного майна
без належного погодження та без згоди
трудового колективу Державного
підприємства «Українська авіаційна
транспортна компанія» є
безпідставними, оскільки згода
трудового колективу підприємства
необхідна у разі передачі об'єктів
соціальної інфраструктури,
споруджених за рахунок коштів цього
підприємства.

Згідно з ч. 2 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції може
дослідити також докази, які
досліджувалися судом першої інстанції
з порушенням вимог цього Кодексу.

21 травня 2014 року до канцелярії суду
апеляційної інстанції позивачем
подано клопотання про долучення до
матеріалів справи нових доказів, а
саме: листа Державного концерну
«Укроборонпром» № 118 від 21 травня 2014
року, проте необґрунтовано
необхідність дослідження судом
апеляційної інстанції доказів, які не
досліджувалися у суді першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів констатує
відсутність у матеріалах справи
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту передачі в
оперативне управління Генеральної
прокуратури України об'єктів
соціальної інфраструктури.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3
Кодексу адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції (далі - адміністративна
справа) - переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема: спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Таким чином, рішення суб`єкта владних
повноважень у контексті положень
Кодексу адміністративного судочинства
України необхідно розуміти як
нормативно-правові акти, так і правові
акти індивідуальної дії.

Згідно з Інформаційним листом Вищого
адміністративного суду України №
781/11/13-10 від 01 червня 2010 року «Щодо
застосування окремих норм
матеріального права під час розгляду
адміністративних справ»,
нормативно-правові акти - це правові
акти управління, які встановлюють,
змінюють, припиняють (скасовують)
правові норми. Нормативно-правові акти
містять адміністративно-правові норми,
які встановлюють загальні правила
регулювання однотипних відносин у
сфері виконавчої влади, розраховані на
тривале застосування. Вони
встановлюють загальні правила
поведінки, норми права, регламентують
однотипні суспільні відносини у певних
галузях і, як правило, розраховані на
довгострокове та багаторазове їх
застосування.

Другу групу актів за критерієм
юридичної природи складають
індивідуальні акти. Останні стосуються
конкретних осіб та їхніх відносин.
Загальною рисою, яка відрізняє
індивідуальні акти управління, є їх
виражений правозастосовний характер.
Головною рисою таких актів є їхня
конкретність, а саме: чітке
формулювання конкретних юридичних
волевиявлень суб'єктами
адміністративного права, які видають
такі акти; розв'язання за їх допомогою
конкретних, а саме індивідуальних,
справ або питань, що виникають у сфері
державного управління; чітка
визначеність адресата - конкретної
особи або осіб; виникнення конкретних
адміністративно-правових відносин,
обумовлених цими актами.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з ухвалою Господарського суду м.
Києва від 11 червня 2013 року по справі №
910/9741/13, порушено провадження про
визнання банкрутом Державного
підприємства «Українська авіаційна
транспортна компанія» за заявою ТОВ
«Залар» та введено процедуру
розпорядження майном боржника.

Тому, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що порушення
провадження у справі про банкрутство
не вливає на правомірність
оскаржуваного розпорядження та не
виключає можливості передачі спірного
майна в управління іншій особі,
оскільки будівля (літер А) та споруди
(літер Б; І; № 1 - 6) по вул. Мельникова, 24, у
м. Києві, не вибули з державної
власності, а змінився лише
балансоутримувач вказаного майна.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що позивачем не доведено, що
оскаржуване розпорядження, яке є актом
індивідуальної дії та породжує права
та обов'язки виключно для осіб, яких
воно стосується, порушує будь-які
права, свободи чи законні інтереси
позивача або перешкоджає їх
реалізації.

Проаналізувавши викладені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що належними та допустимими
доказами у справі доведено, що
відповідач під час прийняття
Розпорядження № 489-р від 03 липня 2013 року
«Про передачу нерухомого майна в м.
Києві», діяв на підставі, в межах
наданих повноважень та у спосіб,
передбачений Конституцією України,
Законом України «Про управління
об'єктами державної власності»,
Положенням про порядок передачі
об'єктів права державної власності,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України № 1482 від 21 вересня 1998
року.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
надано достатньо доказів
правомірності дій щодо прийняття
оскаржуваного розпорядження, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами та наведеними
законодавчими нормами.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Залар» до
Кабінету Міністрів України про
визнання нечинним розпорядження є
необґрунтованими та не засновані на
нормах права.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Залар» -
залишити без задоволення, постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 17 березня 2014 року - без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 27
травня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.