Справа № 804/5885/14
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2014-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
23 травня 2014 р. Справа № 804/5885/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава
Вікторовича при секретаріЛісна А.М.
за участю: представника позивача
представника відповідача ОСОБА_3,
Остапуля Н.П. Лепша М.Ю. розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними дій та
24.04.2014 року позивач звернувся з позовом
до суду, у якому просить:
- визнати дії Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області щодо
визнання 07.11.2013 року виданої ОСОБА_3
посвідки на постійне проживання в
Україні безпідставно виданою та вимог
про вилучення даної посвідки -
- визнати рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 07.11.2013
року щодо анулювання виданої ОСОБА_3
посвідки на постійне проживання в
Україні протиправним та скасувати
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач проживає постійно в Україні з
17.09.1999 року. 30.01.2004 року рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області встановлено
факт проживання позивача із сім'єю на
території АДРЕСА_1 з 1996 року. 02.03.2006 року
позивач на підставі пункту 4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію» отримав посвідку на
постійне місце проживання в Україні,
термін дії - безстроково, яка 30.11.2012 року
була обміняна у зв'язку з досягненням
позивачем 45 років. З листа відповідача
від 01.04.2014 року № 1201/А-178/1 позивач
довідався про те, що 07.11.2013 року
відповідачем прийнято рішення на
визнання безпідставно виданою
позивачу посвідки на постійне
проживання в Україні на тій підставі,
що чинними нормативними правовими
актами України не встановлено
випадків, в яких при вирішенні питань
щодо видачі посвідки на постійне місце
проживання компетентному органу
надається рішення суду, що підтверджує
факт проживання особи на території
України станом на 07.08.2001 року. Позивач
вважає, що доводи відповідача, які
викладені у рішенні від 07.11.2013 року
безпідставними, оскільки посвідка на
постійне місце проживання
скасовується лише у випадку скасування
дозволу на імміграцію. Відповідачем не
приймалося рішення про скасування
дозволу на імміграцію позивача, а тому
відповідач під час винесення рішення
від 07.11.2013 року діяв не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України. Також позивач повідомив суд
про те, що посвідка на постійне місце
проживання у позивача станом на день
розгляду справи не вилучена
Ухвалою суду від 25.04.2014 року відкрито
провадження у справі.
Позивач у судовому засіданні підтримав
заявлені позовні вимоги.
Відповідач у судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, вказуючи на те, що
оскаржуване рішення від 07.11.2013 року
прийнято ним на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України. Відповідач зазначає, що під
час видачі позивачу посвідки на
постійне проживання в Україні було
порушено пункт 4 Прикінцевих положень
Закону України «Про імміграцію», а
саме: позивачем не надано
компетентному органу паспорт
громадянина колишнього СРСР зразка 1974
року що містить відмітку про прописку
або посвідку на постійне проживання в
Україні. Позивачем на підтвердження
факту постійного проживання на
території України надану під час
оформлення посвідки рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 30.01.2004
року, яке не є документом у розуміні
пункту 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію», що надається
для оформлення посвідки на постійне
місце проживання. Одночасно відповідач
повідомив суд про те, що окремого
рішення про скасування дозволу на
імміграцію позивача не приймалось.

Суд дослідивши письмові докази, що
знаходяться у матеріалах справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, встановив наступне.

02.03.2006 року позивачу видано УМВС
України у Дніпропетровській області
посвідку на постійне проживання на
території України, термін дії
безстроково.

Судом на підставі пояснень сторін
встановлено, що підставою для видачі
вказаної довідки слугувало рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 30.01.2004
року, яким встановлено факт проживання
позивача на території України з 1996
року.

30.11.2012 року посвідка на постійне місце
проживання позивачу була замінена
нової у зв'язку з досягненням нею 45
років.

07.11.2013 року відповідачем прийнято
рішення у формі висновку «Щодо
скасування посвідки на імміграцію в
Україну», яким скасовано посвідку на
постійне проживання в Україні
громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_3;
зобов'язано Павлоградський РВ ГУ ДМС
України у Дніпропетровській області
вилучити посвідку на постійне
поживання серії НОМЕР_1 про що зробити
відповідну відмітку у національному
паспорті, зняти з реєстраційного
обліку та надіслати до ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області;
Павлоградському РВ ГУ ДМС України у
Дніпропетровській області письмово
повідомити позивача про прийняте
рішення та надати довідку про
вилучення посвідки на постійне
проживання, яка необхідна для
подальшого виїзду з України.

Рішення обгрунтовано тим, що позивачем
не надано під час оформлення посвідки
документів передбачених у пункті 4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію», а саме: не надано
компетентному органу паспорт
громадянина колишнього СРСР зразка 1974
року, що містить відмітку про прописку
або посвідку на постійне проживання в
Україні. Позивачем на підтвердження
факту постійного проживання на
території України надану під час
оформлення посвідки рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 30.01.2004
року, яке не є документом у розуміні
пункту 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію», що надається
для оформлення посвідки на постійне
місце проживання.

Судом на підставі пояснень відповідача
встановлено, що останнім не приймалося
окремого рішення про скасування
дозволу на імміграцію позивача.

Суд зазначає, що оформлення дозволу на
імміграцію в Україну та посвідки на
постійне проживання врегульовано
Законом України «Про імміграцію», а
також постановами Кабінету Міністрів
України від 26.12.2002 року № 1983, якою
затверджено Порядок формування квоти
імміграції, Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень, та від 28.03.2012 року № 251, якою
затверджено Порядок оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання і технічного
опису їх бланків.

Судом під час розгляду справи
встановлено, що позивач отримав
посвідку на постійне проживання в
Україні у відповідності до абзацу 2
пункту 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію».

У відповідності до абз.2 п.4 Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію» вважати такими, що мають
дозвіл на імміграцію в Україну:

іноземців та осіб без громадянства, які
прибули в Україну на постійне
проживання до набрання чинності цим
Законом і мають у паспорті громадянина
колишнього СРСР зразка 1974 року
відмітку про прописку або отримали
посвідку на постійне проживання в
Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4
Прикінцевих положень, посвідка на
постійне проживання видається за
їхніми заявами або заявами їх законних
представників без оформлення дозволу
на імміграцію. На них поширюється
чинність статей 12-15 цього Закону (абз. 6
п.4 Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію»).

Таким чином, у разі виконання позивачем
вимог зазначених у пункті 4 Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію», останній вважається
таким, що в силу прямої вказівки закону
має дозвіл на імміграцію та його
додаткове оформлення не потребується.

Однак на позивача поширюється дія
статей 12-15 Закону України «Про
імміграцію», що регулюють питання
скасування дозволу на імміграцію,
вилучення посвідки на постійне
проживання, виїзд і видворення за межі
України, повторне подання заяви на
отримання дозволу на імміграцію та
оскарження рішень з питань імміграції,
дій чи бездіяльності органів державної
влади, посадових і службових осіб.

Отже, відповідач за наявності підстав
перерахованих у статті 12 Закону
України «Про імміграцію» вправі
прийняти рішення про скасування
дозволу на імміграцію позивача.

Згідно пункту 18 Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання і технічного
опису їх бланків, який затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.03.2012 року № 251, посвідка на
постійне проживання скасовується
територіальним органом або
підрозділом ДМС, який її видав, у разі
скасування дозволу на імміграцію в
Україну відповідно до статей 12 і 13
Закону України "Про імміграцію".

У відповідності до пункту 20 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання і
технічного опису їх бланків, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 28.03.2012 року № 251, у
разі прийняття рішення про скасування
посвідки вона підлягає вилученню та
знищенню. При цьому відмітка про видачу
посвідки в паспортному документі
іноземця або документі, що посвідчує
особу без громадянства, анулюється
(вкладний талон вилучається).

У відповідності до статті 12 Закону
України «Про імміграцію» дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
імміграції, не пізніш як у тижневий
строк надсилає копію рішення про
скасування дозволу на імміграцію
особі, стосовно якої прийнято таке
рішення, та вилучає у неї посвідку на
постійне проживання (ч.1 ст. 13 Закону
України «Про імміграцію»).

Отже, підставою для скасування
посвідки на постійне проживання є
скасування дозволу на імміграцію.
Інших випадків скасування посвідки на
постійне проживання чинне
законодавство України станом на день
виникнення спірних правовідносин не
містило.

Судом під час розгляду справи
встановлено, що відповідач не приймав
окремого рішення про скасування
дозволу на імміграцію позивача, а лише
прийняв рішення про скасування
посвідки на постійне проживання.

Одночасно судом встановлено, що
позивачем не допущено порушень
перерахованих у статті 12 Закону
України «Про імміграцію» та які є
підставою для скасування дозволу на
імміграцію, оскільки відповідачем не
надано суду належним та допустимих
доказів існування вказаних обставин.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що позивачем не
надавалися відповідачу свідомо
неправдиві відомості, підроблені
документи чи документи, що втратили
чинність; відповідачем не надано суду
вироку суду, яким іммігранта засуджено
до позбавлення волі; будь-яких доказів
того, що дії іммігранта становлять
загрозу національній безпеці України,
громадському порядку в Україні;
доказів того, що скасування дозволу на
імміграцію є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України;
відповідачем також не надано суду
жодного доказу, який би підтверджував
порушення позивачем законодавства про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства.

Суд зазначає, що недоліки у роботі
відповідача під час видачі позивачу
посвідки на постійне проживання не
можуть бути підставою для скасування
посвідки на постійне проживання
позивача, оскільки відповідачем не
надано суду висновки службової
перевірки або рішення суду по
кримінальній справі, якими встановлено
змову між позивачем та працівником
відповідача, спрямовану на протиправне
отримання посвідки на постійне
проживання в Україні.

На підставі викладеного суд вважає
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню рішення відповідача від
07.11.2013 року у формі висновку «Щодо
скасування посвідки на імміграцію в
Україну», яким скасовано посвідку на
постійне проживання в Україні
громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_3,
оскільки воно прийнято не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Оскільки відповідачем станом на день
розгляду справи не вилучено у позивача
посвідку на постійне проживання в
Україні, а також не зроблено відмітку у
паспортному документі позивача про
анулювання посвідки, то суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог стосовно
визнання протиправними дії Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області щодо вилучення даної посвідки,
враховуючи те, що права свободи та
інтереси позивача не є порушеними
станом на день розгляду справи, а
судовому захисту у відповідності до ч.1
ст. 6 КАС України підлягають лише
порушені права, свободи та інтереси
позивача.

Щодо позовних вимог - визнати дії
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області щодо
визнання 07.11.2013 року виданої ОСОБА_3
посвідки на постійне проживання в
Україні безпідставно виданою, то суд
зазначає наступне.

Звертаючись до адміністративного суду
з вимогами про визнання протиправними
дій відповідача, позивач скористався
гарантованим Конституцією України
правом на звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод.

Дане право закріплене і в ч.1 ст.6
Кодексу адміністративного суду
України, в якій зазначено, що кожна
особа має право у порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Крім того, відповідно до ст.2, п.1 ч.2 ст.17
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.

Із наведених норм права випливає, що
позивач на власний розсуд визначає чи
порушені його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень.

Проте ці рішення, дія або бездіяльність
у будь-якому випадку повинні бути
такими, які породжують, змінюють або
припиняють права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до статті 13 Закону
України «Про імміграцію» та п.18 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання і
технічного опису їх бланків, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 28.03.2012 року № 251,
відповідач праві приймати рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання.

Також вказаними вище законодавчими
актами України передбачено, що
відповідач вчиняє дій з приводу
скасування посвідки на постійне
проживання та виносить з цього приводу
рішення.

Згідно чинного законодавства вчинення
відповідачем дій по винесенню рішень
про скасування посвідки на постійне
проживання прямо передбачено у
повноваженнях відповідача. Тобто,
вказані дії відповідача є частиною
процесу реалізації відповідачем своїх
повноважень, наданих йому чинним
законодавством. Результатом
реалізації цих повноважень є винесення
у відповідній формі рішення, яке
породжує юридичні наслідки для
позивача, а саме: рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання.

Отже, виключно результат реалізації
повноваження відповідача (а саме -
рішення про скасування посвідки на
постійне проживання), а не процес
реалізації його повноважень (як то, дії
по винесенню даного рішення) може бути
об'єктом судового оскарження. А
дотримання відповідачем вимог актів
законодавства щодо порядку скасування
посвідки на постійне проживання
входить до предмету доказування при
розгляді спору про правомірність
рішення про скасування посвідки на
постійне проживання.

На підставі викладеного суд відмовляє
у задоволенні вказаних позовних вимог
позивача, оскільки оскаржувані дії
відповідача не є діями суб'єкта владних
повноважень у розумінні п1.ч.2 ст. 17 КАС
України.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України у
разі якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійсненні позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 11, 50, 70, 71, 72, 86, 159-163 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 07.11.2013
року, яке оформлено у формі висновку
«Щодо скасування посвідки на
імміграцію в Україну», яким скасовано
посвідку на постійне проживання в
Україні громадянці Республіки
Вірменія ОСОБА_3.

В іншій частині заявлених позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 36,54 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
23 травня 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили станом на 23.05.2014
року Суддя С.В.
Златін С.В. Златін