Справа № 2а-1970/877/12
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/61076/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Весельської Т.Ф., Стародуба
О.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління державної
автомобільної інспекції Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Тернопільській області про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії, провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
Управління державної автомобільної
інспекції Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Тернопільській області на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року та постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 11
квітня 2012 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2012 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому просив визнати
протиправними дії відповідача - УДАІ
УМВС України в Тернопільській області
та зобов'язати останнього нарахувати
та виплатити середньоденну заробітну
плату за весь період затримки
розрахунку з 08.11.2011 року до дати
прийняття судом рішення, нарахувати та
виплатити йому вихідну допомогу в
розмірі не меншому середнього
місячного заробітку, нарахувати та
виплатити йому матеріальну допомогу та
допомогу на оздоровлення за три
останні роки, що передують часу
звернення до суду, призначити та
виплачувати йому щомісячну грошову
допомогу в розмірі окладу за
військовим спеціальним званням
протягом одного року з дня звільнення.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2012
року, частково зміненою постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року, адміністративний позов
задоволено частково, а саме: стягнуто з
відповідача на користь позивача 1405,80
грн. заробітної плати за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
09.11.2011 року по 30.11.2011 року; в задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що відповідачем
порушено вимоги КЗпП України щодо
порушення термінів розрахунку при
звільненні позивача, а тому відповідач
повинен виплатити позивачу його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
з 09.11.2011 року по 30.11.2011 року.

У поданій касаційній скарзі відповідач
заявив вимоги про скасування рішень
судів першої та апеляційної інстанції,
як таких, що постановлені із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, ухвалити нову постанову, якою в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

У доводах касаційної скарги,
відповідач зазначає, що положення
ст.ст. 116-117 КЗпП України не поширюються
на осіб рядового та офіцерського
складу ОВС, оскільки для даних
правовідносин підлягають застосуванню
спеціальні нормативні акти, зокрема
Закон України «Про міліцію», Закон
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженим
Постановою КМУ №114 від 29.07.1991 року (далі
- Положення) та інші прийняті на їх
виконання підзаконні нормативні акти,
яким не передбачено можливості
стягнення компенсації за затримку
виплати розрахунку при звільненні
працівників ОВС.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, відповідно до пункту
першого частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 прийнятий на службу в органи
внутрішніх справ України 12.02.2007 року
згідно наказу УПППМ К/о №53 від 12.02.2007
року.

Наказом управління МВС України в
Тернопільській області «По особовому
складу» № 258 о/с від 08.11.2011 року сержанта
міліції ОСОБА_4, інспектора ДПС І-го
взводу окремого батальйону ДПС для
обслуговування доріг державного
значення, стройового підрозділу
підпорядкованого ВДАІ МГБ УМВС
звільнено з органів внутрішніх справ в
запас Збройних сил за п. 63 «з» (через
скорочення штатів) Положення на
підставі висновку про звільнення та
наказу УМВС України в Тернопільській
області від 05.09.2011 року № 869 «Про
попередження про наступне звільнення у
зв'язку із скороченням штатних посад» з
08.11.2011 року.

28 листопада 2011 року відповідачем було
проведено з ОСОБА_4 розрахунок при
звільненні та виплачено суму 2497,61
гривень, що підтверджується платіжним
дорученням № 1427 від 28.11.2011 року (а.с. 31).

Дані кошти зараховані на картковий
рахунок позивача 30.11.2011 року, що
підтверджується випискою про рух
коштів по картковому рахунку
відкритому в ПАТ «КБ «Приватбанк»(а.с. 11
-12).

Як вбачається з довідки ЗСФЕЗ УДАІ УМВС
України в Тернопільській області
розрахунок з ОСОБА_4 внаслідок
звільнення був проведений в сумі 2497,61
гривень, в тому числі заробітна плата
за жовтень 2011 року в сумі 1980,48,
заробітна плата за 8 днів листопада 2011
року в сумі 496,13 гривень та щомісячна
грошова допомога за військовим
(спеціальним) званням в сумі 21,00 гривня
(з 09.11.2011 року по 22.11.2011 року).

Листами №13/Д-5 від 09.02.2012 та №13/Д-7 від
27.02.2012 УДАІ УМВС України в
Тернопільській області відмовило
позивачу у задоволенні його звернень
щодо виплати йому вихідної допомоги в
розмірі не меншому середнього
місячного заробітку, матеріальної
допомоги та допомоги на оздоровлення
за три останні роки та повідомлено, що
28.11.2011 року з ним було проведено повний
розрахунок при звільненні в сумі 2497,61
гривень, а виплата щомісячної грошової
допомоги в розмірі окладу за
військовим спеціальним званням
протягом одного року з дня звільнення
була припинена у зв'язку з реєстрацією
позивача 22.11.2011 року в службі
зайнятості як безробітного.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
зазначена касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступних мотивів.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 КАС публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Регулювання правового становища осіб,
які проходять службу в органах
внутрішніх справ здійснюється
відповідно до спеціального
законодавства, зокрема Законів України
«Про міліцію», «Про Дисциплінарний
статут органів внутрішніх справ» тощо.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про
міліцію» передбачено, що форми і
розміри грошового забезпечення
працівників міліції встановлюються
Кабінетом Міністрів України і повинні
забезпечувати достатні матеріальні
умови для комплектування якісного
особового складу міліції,
диференційовано враховувати характер
і умови роботи, стимулювати досягнення
високих результатів у службовій
діяльності і компенсувати їх фізичні
та інтелектуальні затрати.

Колегія суддів погоджується з доводами
касаційної скарги про те, що правовий
та соціальний статус, умови
проходження служби працівників
міліції, розміри і порядок виплати їм
грошового та пенсійного забезпечення
регулюється Законом України «Про
міліцію», Законом України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Постановою КМ України № 114 від 29.07.1991
року та іншими прийнятими на їх
виконання підзаконним нормативними
актами, яким не передбачено можливості
стягнення компенсації за затримку
виплати розрахунку при звільнення
працівників ОВС.

Суд касаційної інстанції, звертає
увагу на те, що передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюються на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо), а отже
гарантії визначені ст. 44 КЗпП України
на позивача не поширюються.

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що відповідачем правомірно
було відмовлено ОСОБА_4 у виплаті
вихідної допомоги у розмірі не менше
середнього місячного заробітку
відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Преамбулою до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» визначено, що дія цього закону
поширюється, зокрема, і на працівників
органів внутрішніх справ України.

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» передбачено, що особам рядового,
сержантського, старшинського та
офіцерського складу та деяким іншим
особам, які мають право на пенсію за цим
Законом та звільняються зі служби за
станом здоров'я, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби. У разі
звільнення зі служби за віком, у зв'язку
із скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, закінченням
строку контракту, систематичним
невиконанням умов контракту
командуванням одноразова грошова
допомога в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби
виплачується за наявності вислуги 10
років і більше.

Тобто, правом на виплату одноразової
грошової допомоги при звільненні з
органів внутрішніх справ, у зв'язку із
скороченням штатів, наділені лише
особи, за наявності вислуги 10 років і
більше.

У позивача немає вислуги 10 років і
більше, відтак він не має права на
виплату одноразової грошової допомоги
згідно ст. 9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб»

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб»визначено, що особам, які
звільнені зі служби за віком, станом
здоров'я чи у зв'язку із скороченням
штатів або проведенням організаційних
заходів без права на пенсію, протягом
одного року після звільнення зі служби
виплачується щомісячна грошова
допомога в розмірі окладу за
військовим (спеціальним) званням. Умови
призначення та порядок виплати
щомісячної грошової допомоги
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

На виконання ст. 9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» Постановою КМ України
затверджено «Порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати
пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та членам
їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 року (далі
Постанова № 393), п. 11 якої передбачено,
що особам, звільненим із служби за
віком, станом здоров'я чи у зв'язку із
скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів без права на
пенсію, протягом одного року після
звільнення із служби виплачується
щомісячна грошова допомога у розмірі
окладу за військовим (спеціальним)
званням. Щомісячна грошова допомога
виплачується тим особам, що під час
служби мали право на отримання окладу
за військовим (спеціальним) званням.
Річний строк для виплати щомісячної
грошової допомоги особам, зазначеним у
абзаці першому цього пункту,
обчислюється з дня звільнення їх із
служби. Допомога виплачується з дня, що
настає за датою, по яку особі
нараховано грошове забезпечення при
звільненні. Особам, які в період
отримання щомісячної грошової
допомоги були зареєстровані в
установленому порядку в державній
службі зайнятості, виплата допомоги
припиняється з місяця, що настає за
місяцем реєстрації.

Позивачем не заперечується, що станом
на день звільнення він не мав права на
пенсію відповідно до Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», а тому йому з
наступного дня після звільнення було
правомірно призначено щомісячну
грошову допомогу в розмірі окладу за
військовим (спеціальним) званням.

В свою чергу, 22.11.2011 року позивач був
зареєстрований як безробітний в
Теребовлянському районному центрі
зайнятості Тернопільської області, що
підтверджується довідкою № РЦ02/509 від
26.03.2012 (а.с. 27).

З огляду на вимоги п. 11 Постанови № 393
відповідачем правомірно було
припинено нарахування та виплату
щомісячної грошової допомоги в розмірі
окладу за військовим (спеціальним)
званням після реєстрації останнього як
безробітного в Теребовлянському РЦЗ
Тернопільської області 22.11.2011 року.

Крім того, відповідно до розділу 2.16
«Матеріальна допомога» наказу МВС
України «Про впорядкування структури
та умов грошового забезпечення осіб
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ»№499 від 31.12.2007
особам рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ
надається матеріальна допомога у межах
асигнувань, що виділяються на їх
утримання, для вирішення
соціально-побутових питань у розмірі,
що не перевищує місячного грошового
забезпечення на день виплати, та один
раз на рік - допомога для оздоровлення
при щорічній основній відпустці в
розмірі, що не перевищує місячного
грошового забезпечення.

Також суди попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що відповідач є
бюджетною установою і здійснює
фактичні витрати на заробітну плату
(грошове утримання), включаючи витрати
на премії та інші види заохочень,
матеріальну допомогу тільки у межах
фонду заробітної плати (грошового
утримання). Витрати на виплату
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових потреб та допомоги
на оздоровлення в кошторисі
відповідача впродовж 2009 - 2011 років
передбачено не було та в спірний період
проводились в межах фондів оплати
праці, в умовах обмеженого
фінансування або відсутності
фінансування окремих виплат, а тому
відповідачем правомірно було
відмовлено ОСОБА_4 у виплаті
матеріальної допомоги за три останні
роки. Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем впродовж 2009 - 2011
років рапорти про нарахування та
виплату йому матеріальної допомоги не
подавались, а тому відсутні підстави
для її нарахування.

В свою чергу, дійшовши до висновку про
часткове задоволення вимог касаційної
скарги колегія суддів виходила з
наступних мотивів.

Як правильно встановлено судами
попередніх інстанцій, остаточний
розрахунок відповідачем з позивачем
при звільненні був проведений 30.11.2011
року.

В свою чергу, під час вирішення спорів
зазначеної категорії пріоритетними є
норми спеціальних законів, а норми
трудового законодавства підлягають
застосуванню лише у випадках, якщо
нормами спеціальних законів не
врегульовано спірних відносин, та коли
про можливість такого застосування
прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством
врегульовані спірні правовідносини
таким чином, що виплата компенсації за
затримку виплати розрахунку при
звільненні осіб, які проходили службу
ОВС не передбачена, а дія норм КЗпП
України на них не поширюється.

З огляду на вказані вимоги
матеріального права, суд касаційної
інстанції приходить до висновку, що
позовні вимоги в частині стягннення з
відповідача на користь позивача
заробітної плати за час затримки
розрахунку при звільненні на підставі
норм КЗпП України не підлягають
задоволенню.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове судове рішення.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або проведення
додаткової перевірки доказів,
обставини встановлені повно та
правильно, але допущена помилка в
застосуванні норм матеріального та
процесуального права, суд касаційної
інстанції, згідно зі статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства
України, скасовує рішення судів першої
та апеляційної інстанції і ухвалює
нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 229, 232 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н ОВ И В:

Касаційну скаргу Управління державної
автомобільної інспекції Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Тернопільській області задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2013
року та постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 11
квітня 2012 року у справі № 2а-1970/877/12 в
частині задоволення позовних вимог
скасувати та ухвалити в цій частині
нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В іншій частині постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 31 жовтня 2013 року та постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 11 квітня 2012
року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили
протягом п'яти днів після направлення
її копії особам, які беруть участь у
справі та оскарженню не підлягає.

Судді:
І.Я. Олендер

Т.Ф. Весельська

О.П. Стародуб