Справа № 2а-6107/12/1070
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2013-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2013 року
Справа № 2а-6107/12/1070

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Харченко С.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом доПублічного акціонерного
товариства «Київський
картонно-паперовий комбінат»
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби
провизнання недійсними податкових
повідомлень - рішень, ВСТАНОВИВ:

У вересні 2007 року Відкрите акціонерне
товариство «Київський
картонно-паперовий комбінат»
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом про
визнання недійсними податкових
повідомлень - рішень Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області від 18.06.2007 №
/0/854, 18.06.2007 № /0/855, 20.08.2007 №
/1/1480 та 23.08.2007 №
/1/1503.

Постановою господарського суду
Київської області від 17.04.2008 в
адміністративній справі № А6/424-07 у
задоволенні адміністративного позову
Відкритого акціонерного товариства
«Київський картонно-паперовий
комбінат» відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2009
скасовано постанову господарського
суду Київської області від 17.04.2008 в
адміністративній справі № А6/424-07 та
прийнято нову, якою позовні вимоги
Відкритого акціонерного товариства
«Київський картонно-паперовий
комбінат» задоволено, визнано
недійсними податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області від 18.06.2007 № /0/854
та 18.06.2007 № 000066231/0/855.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012 постанови
господарського суду Київської області
від 17.04.2008 та Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2009
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування зазначеної ухвали суд
касаційної інстанції посилався на
неповне з`ясування судами першої та
апеляційної інстанцій усіх обставин
справи.

Враховуючи зазначене, ухвалою
Київського окружного
адміністративного суду від 13.12.2012
(суддя Харченко С.В.) справу прийнято до
провадження та призначено до судового
розгляду.

У судовому засіданні, призначеному на 22
січня 2013 року, представники позивача
підтримали позовні вимоги у повному
обсязі та просили суд позов
задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог
представники позивача посилаються на
те, що оскаржувані податкові
повідомлення - рішення, якими
Відкритому акціонерному товариству
«Київський картонно-паперовий
комбінат» донараховано податкове
зобов`язання за платежами податок на
прибуток підприємств і податок на
додану вартість та застосовано до
нього штрафні (фінансові) санкції, на
думку позивача, прийняті відповідачем
з порушенням норм матеріального права
та не відповідають вимогам закону,
висновки податкового органу відносно
факту вчинення позивачем
правопорушення є помилковими, а тому
вказані рішення є протиправними та
підлягають скасуванню.

Представник відповідача позов не
визнав, надав суду письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначив, що посадові особи Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області діяли на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством
України, оскаржувані податкові
повідомлення - рішення прийняті
відповідачем правомірно, у зв`язку з
чим позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Судом, з метою забезпечення всебічного
та об`єктивного вирішення справи, на
підставі частини другої статті 150
Кодексу адміністративного судочинства
України, оголошено у справі перерву до
15 лютого 2013 року, яку в подальшому було
продовжено до 12 березня 2013 року.

У судове засідання, призначене на 12
березня 2013 року, представники сторін не
з`явились, були своєчасно на належним
чином повідомлені про дату, час та
місце судового розгляду справи.

Матеріали справи містять клопотання
представників сторін про розгляд
справи за їх відсутності, що відповідно
до приписів статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для здійснення розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відкрите акціонерне товариство
«Київський картонно-паперовий
комбінат» (ідентифікаційний код 05509659)
зареєстроване в якості юридичної особи
30.06.1994. На момент розгляду судом даної
справи відбулась зміна найменування
юридичної особи позивача в частині
зміни виду акціонерного товариства
(відкритого) на тип акціонерного
товариства (публічне).

Як платник податків позивач перебуває
на податковому обліку в Державній
податковій інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби.

У березні - травні 2007 року посадовими
особами Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області на підставі статей 11
та 111 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»
від 04.12.1990 № 509-ХІІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку з питань дотримання
Відкритим акціонерним товариством
«Київський картонно-паперовий
комбінат» вимог податкового, валютного
та іншого законодавства за період з
01.01.2006 по 31.12.2006.

За результатами перевірки складено акт
від 23.05.2007 № 871/231/05509659 (далі - акт
перевірки), в якому зафіксовано ряд
порушень позивачем вимог податкового
законодавства.

Так, у ході перевірки відповідач дійшов
висновку про те, що Відкритим
акціонерним товариством «Київський
картонно-паперовий комбінат» під час
декларування власних податкових
зобов`язань перед бюджетом не
дотримано вимог пункту 3.1 статті 3,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5,
підпунктів 7.4.1, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28.12.1994 №
334/94-ВР, пункту 4.2 статті 4, пунктів 6.2, 6.4
статті 6 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997 №
168/97-ВР, що призвело до заниження
позивачем податку на прибуток
підприємств за 2006 рік на загальну суму
1465741,00 грн. та податку на додану
вартість за січень - грудень 2006 року на
загальну суму 112392,00 грн.

Вказані порушення, на думку
податкового органу, виникли внаслідок:

- завищення позивачем валових витрат за
ІІ-ІV квартали 2006 року на суму 5824395,00
грн. у зв`язку з включенням до цих
показників витрат з оплати наданих
його контрагентом - ТОВ
«Автоспецтранс» послуг з перевезення
вантажів, понесення яких на момент
проведення перевірки не було
підтверджено позивачем документально;

- заниження позивачем за результатами
здійснення експортної операції
валового доходу за І-ІV квартали 2006 року
на суму 38569,00 грн. у зв`язку з тим, що
компенсація понесених позивачем
транспортних витрат здійснена
контрагентом позивача - ТОВ
«Стугна», Республіка Арменія, за ціною,
що є нижчою за звичайні ціни;

- заниження позивачем податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість за лютий - грудень 2006 року на
суму 56134,00 грн. внаслідок невірного
визначення ставки податку (до операції
з надання послуг транспортування
вантажів на суму 280668,90 грн. застосовано
ставку 0 % замість ставки 20 %);

- заниження позивачем податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість за січень - грудень 2006 року на
загальну суму 56258, 00 грн. внаслідок
невключення до об`єкту оподаткування
цим податком операцій з безоплатного
надання послуг, пов`язаних із
забезпеченням працівників
підприємства, зайнятих на роботах зі
шкідливими умовами праці, молоком та
перевезенням працівників
автомобільним транспортом.

На підставі акта перевірки податковим
органом прийняті податкові
повідомлення - рішення від 18.06.2007 №
/0/854 та 18.06.2007 №
/0/855, якими відповідно до приписів
підпункту «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 та підпунктів 17.1.3, 17.1.6 пункту
17.1 статті 17 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань перед бюджетами
та державними цільовими фондами» від
21.12.2000 № 2181-ІІІ позивачу визначено суму
податкового зобов`язання за платежами:
податок на додану вартість у
загальному розмірі 168588,00 грн., з яких:
112392,00 грн. - за основним платежем; 56196,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями; податок на прибуток
підприємств у загальному розмірі 2593781,50
грн., з яких: 1465741,00 грн. - за основним
платежем; 1128040,50 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Отримавши наведені вище рішення,
позивач скористався наданим йому
статтею 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань перед бюджетами
та державними цільовими фондами» від
21.12.2000 № 2181-ІІІ правом на їх оскарження
в адміністративному порядку шляхом
подання скарг до Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області.

Рішенням Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області від 20.08.2007 №
11020/10/25-26/017 скаргу позивача на податкове
повідомлення - рішення від 18.06.2007 №
/0/854 залишено без задоволення, а
вказане рішення - без змін, у зв`язку з
чим податковим органом з метою
доведення до платника податків
граничного строку сплати податкового
зобов`язання, визначеного у раніше
надісланому рішенні, прийнято
податкове повідомлення - рішення за №
/1/1480 від 20.08.2007.

Рішенням Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області від 23.08.2007 №
11209/10/25-34/017 скаргу позивача на податкове
повідомлення - рішення від 18.06.2007 №
/0/855 задоволено частково,
податкове повідомлення - рішення від
18.06.2007 № /0/855 скасовано в частині
нарахування позивачу податкового
зобов`язання з податку на прибуток
підприємств у розмірі 2580739,00 грн., з
яких: 1456099,00 грн. - за основним платежем,
що нарахований згідно висновку
посадових осіб податкового органу про
завищення валових витрат за ІІ-ІV
квартали 2006 року на суму 5824395,00 грн. за
операцією з придбання у ТОВ
«Автоспецтранс» послуг з перевезення
вантажів; 1124640,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

За результатами розгляду Державною
податковою інспекцією в Обухівському
районі Київської області скарги на
податкове повідомлення - рішення від
18.06.2007 № /0/855
відповідачем винесено податкове
повідомлення - рішення з новим
терміном сплати податкового
зобов`язання від 23.08.2007 № /1/1503,
яким відповідно до приписів підпункту
«б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 та
підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000 № 2181-ІІІ позивачу визначено суму
податкового зобов`язання з податку на
прибуток підприємств у загальному
розмірі 13042,50 грн., з яких: 9642,00 грн. -
за основним платежем; 3400,50 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись із винесеними
відповідачем податковими
повідомленнями - рішеннями від 18.06.2007 №
/0/854, 18.06.2007 №
/0/855, 20.08.2007 № /1/1480, 23.08.2007 №
/1/1503, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Спірні правовідносини у даній справі
охоплюють період, упродовж якого
законодавче регулювання оподаткування
податком на прибуток підприємств та
податком на додану вартість
визначалось, відповідно, Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі -
Закон України № 334/94-ВР) та Законом
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі -
Закон України № 168/97-ВР).

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону
України № 334/94-ВР, об'єктом
оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону.

Валовим доходом вважається загальна
сума доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами (пункт 4.1 статті 4
Закону України № 334/94-ВР).

Валовий доход включає загальні доходи
від продажу товарів (робіт, послуг), у
тому числі допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи, а також доходи від
продажу цінних паперів, деривативів,
іпотечних сертифікатів участі,
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю, сертифікатів фондів
операцій з нерухомістю (за винятком
операцій з їх первинного випуску
(розміщення), операцій з їх кінцевого
погашення (ліквідації) та операцій з
консолідованим іпотечним боргом
відповідно до закону).

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
зазначеного Закону визначено, що з
метою оподаткування податком на
прибуток підприємств доход, отриманий
платником податку від продажу
товарів (робіт, послуг) пов'язаним
особам, визначається виходячи із
договірних цін, але не менших за
звичайні ціни на такі товари (роботи,
послуги), що діяли на дату такого
продажу.

Положення підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України № 334/94-ВР
поширюються також на операції з
особами, які не є платниками податку,
встановленого статтею 10 цього Закону,
або сплачують податок на прибуток за
іншими, ніж платник податку, ставками
(підпункт 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону
України № 334/94-ВР).

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що у ході контролюючого
заходу податковим органом встановлено,
що на показники задекларованого
позивачем доходу за І-ІV квартали
2006 року вплинули договірні
правовідносини позивача з
нерезидентом - Товариством з обмеженою
відповідальністю «Стугна», Республіка
Арменія, який не є платником податку на
прибуток підприємств.

Так, у лютому 2006 року позивачем з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Стугна», Республіка
Арменія, укладено контракт від 07.02.2006 №
162/33/0206, відповідно до умов якого
позивач прийняв на себе зобов`язання
поставити його контрагенту товар
(папір туалетний, папір санітарно -
гігієнічний, картон, серветки
паперові), а контрагент позивача
зобов`язався прийняти вказані товарно -
матеріальні цінності та оплатити їх
вартість.

Шляхом укладення додатків № 1 - № 9 до
вказаного контракту сторони правочину
погодили базисні умови поставки
товарів - FCA Інкотермс 2000 та визначили,
що у разі відвантаження товару за
допомогою залізничного транспорту
обов`язок укладення договору
перевезення товару від станції Н.
Безрадичі до порту України, м.
Іллічівськ, покладається на позивача.

Цими ж додатками до контракту від 07.02.2006
№ 162/33/0206 позивач та Товариство з
обмеженою відповідальністю «Стугна»
узгодили ціну одиниці товару (валюта -
долар США, ставка ПДВ - 0 %) та ціну послуг
з перевезення вантажів залізничним
транспортом (з лютого по
жовтень 2006 року - не більше 885 доларів
США за вагон, з листопада по грудень 2006
року - не більше 1062 доларів США за
вагон).

Протягом лютого - грудня 2006 року
позивачем експортовано
товарно - матеріальних цінностей за
контрактом від 07.02.2006 № 162/33/0206 на
загальну суму 666348,20 доларів США (3365058,00
грн.). Перевезення товарно -
матеріальних цінностей від станції Н.
Безрадичі до порту у м. Іллічівськ
здійснювалось Державним територіально
- галузевим об`єднанням «Південно -
західна залізниця» відповідно до умов
укладеного з позивачем договору від
13.01.2005 № 178/46/0205. Вартість наданих
Державним територіально - галузевим
об`єднанням «Південно - західна
залізниця» послуг з перевезення цих
товарно - матеріальних цінностей за
допомогою залізничного транспорту
складала 326952,00 грн. (у тому числі ПДВ -
54492,00 грн.).

У цей же період Товариством з обмеженою
відповідальністю «Стугна» здійснено
оплату вартості послуг з перевезення
вантажу залізничним транспортом у
межах сум, визначених контрактом від
07.02.2006 № 162/33/0206 та додатками до нього, у
розмірі 280669 грн. (без ПДВ).

Відповідач вважає, що витрачені
позивачем кошти на оплату послуг
залізниці є значно більшими за доходи
позивача, що отримані від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Стугна» в
якості оплати вартості послуг
перевезення вантажів, у зв`язку з чим
поставлено під сумнів правомірність
визначення сторонами правочину рівня
договірних цін на послуги перевезення
вантажів.

При визначенні рівня звичайної ціни на
послуги з перевезення вантажів
залізничним транспортом, податковим
органом використано метод «витрати
плюс», за яким застосовується ціна, що
складається з собівартості послуг, яку
визначає продавець, і відповідної
націнки.

При цьому, відповідач, застосовуючи
вказаний метод, визначив, що показник
собівартості наданих позивачем на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стугна» послуг з
перевезення вантажів залізничим
транспортом дорівнює сумі понесених
позивачем витрат на оплату послуг
залізниці.

Враховуючи, що різниця між витраченими
позивачем коштами та оплату послуг
залізниці та доходом, що отриманий
позивачем від Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стугна» в якості
оплати вартості послуг перевезення
вантажів, складає 46283,00 грн. (326952,00 грн. -
280669,00 грн. = 46283,00 грн.), відповідач,
посилаючись на положення підпункту
7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України №
334/94-ВР, вважає, що позивачем занижено
дохід за 2006 рік на загальну суму 38569,00
грн. (46283,00 грн. - 7714,00 грн. (ПДВ) =
38569,00 грн.).

Оцінюючи вказані доводи податкового
органу на предмет їх відповідності
вимогам законодавства суд виходить з
наступного.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1
Закону України № 334/94-ВР визначено, що у
разі, якщо цим пунктом не встановлено
інше, звичайною вважається ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотнє, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедливою ринковою ціною у
розумінні приписів наведеної вище
норми вважається ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи, послуги),
а покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ідентичні товари (роботи, послуги) - це
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) - це
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 1.20.2
пункту 1.20 статі 1 Закону України
№ 334/94-ВР, для визначення звичайної
ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема, враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну. При цьому
умови договорів на ринку ідентичних (у
разі їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням норм
попередніх підпунктів цього пункту, то
для доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав. З
метою оподаткування терміни
«справедлива вартість», «ринкова
вартість» та «чиста вартість
реалізації», які використовуються в
національних положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну «звичайна
ціна», визначеного цим Законом
(підпункт 1.20.51 пункту 1.20 статті 1 Закону
України № 334/94-ВР).

В силу приписів пункту 6 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 23
«Розкриття інформації щодо пов`язаних
сторін», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
18.06.2001 № 303, оцінка активів або
зобов'язань в операціях пов'язаних
сторін здійснюється, зокрема, такими
методами: порівнюваної
неконтрольованої ціни; ціни
перепродажу; «витрати плюс»;
балансової вартості.

Підпунктом 1.20.6 пункту 1.20 статті 1
Закону України № 334/94-ВР передбачено, що
у разі, коли на відповідному ринку
товарів (робіт, послуг) не здійснюються
операції з ідентичними (у разі їх
відсутності - однорідними) товарами
(роботами, послугами), або якщо
неможливо визначити їх ціну через
відсутність або недоступність
відповідної інформації, звичайною
ціною вважається ціна договору.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом
(підпункт 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону
України № 334/94-ВР).

З наведених законодавчих положень
випливає, що у податкових
правовідносинах діє принцип
презумпції сумлінності платників
податків, виходячи з якого встановлено,
що для цілей оподаткування
використовується ціна товарів (робіт,
послуг), визначена учасниками
господарської операції.

Під час встановлення обставин
відповідності ціни поставлених
товарів (робіт, послуг) рівню звичайних
цін податковий орган зобов`язаний
взяти до уваги інформацію про
справедливу ринкову ціну на товари
(роботи, послуги) у спосіб отримання
відомостей про укладені на момент
продажу такого товару (робіт, послуг)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. При цьому, важливе
значення також мають і властивості
товарів (робіт, послуг), які є предметом
купівлі-продажу.

Враховуючи характер відомостей, що
необхідні для визначення звичайних цін
на товари (роботи, послуги), податковий
орган вправі використовувати цінові
інформаційні джерела, що визнаються
офіційними в установленому порядку.

Водночас, використання податковим
органом будь - якого з наступних
методів визначення рівня звичайних
цін, що передбачені національними
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку або
національними стандартами з питань
оцінки майна та майнових прав, у тому
числі методу «витрати плюс»,
здійснюється виключно у разі, якщо
звичайна ціна не може бути визначена
шляхом зіставлення цінової інформації
на ідентичні (однорідні) товари (роботи,
послуги) у співставних умовах.

Частиною четвертою статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (частина
друга статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

На момент прийняття рішення у даній
справі представником відповідача не
надано суду жодних доказів, що свідчать
про вжиття податковим органом заходів
з метою отримання інформації про
укладені суб`єктами господарювання,
які не є пов`язаними особами, договори
транспортування ідентичного (а у разі
відсутності - однорідного) вантажу (із
врахуванням подібності умов
транспортування). Будь - яких фактичних
даних на підтвердження неможливості
визначення рівня звичайної ціни у
зв`язку з відсутністю цінової
інформації на ідентичні (однорідні)
послуги у співставних умовах
представником відповідача суду не
наведено.

Суд також вважає за необхідне звернути
увагу на те, що метод «витрати плюс»
передбачає застосування ціни, що
складається з собівартості послуг, яку
визначає продавець, і відповідної
націнки.

У свою чергу, податковий орган,
застосовуючи цей метод під час
визначення звичайної ціни на надані
позивачем послуги з перевезення
вантажу залізничним транспортом, до
собівартості послуг прирівняв
вартість послуг залізниці з ПДВ та в
подальшому порівнював цю вартість з
компенсованою на користь позивача
вартістю наданих ним послуг без ПДВ.

Пунктом першим частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, зокрема, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Враховуючи, що на момент прийняття
рішення у даній справі відповідачем не
доведено належними та допустимими
доказами правомірність визначення ним
звичайної ціни на послуги з
транспортування вантажу за методом
«витрати плюс», висновки податкового
органу стосовно заниження позивачем
валового доходу за І-ІV квартали
2006 року на суму 38569,00 грн., та, як
наслідок, заниження податкового
зобов`язання з податку на прибуток
підприємств за ці звітні періоди на
суму 9642,00 грн. суд вважає
необґрунтованими.

Що стосується висновків податкового
органу про заниження позивачем
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість за січень - грудень 2006
року на суму 112392,00 грн., суд
враховує наступне.

В силу приписів пункту 3.1 статті 3
Закону України № 168/97-ВР, об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з поставки товарів та послуг,
місце поставки яких знаходиться на
митній території України, ввезення
товарів (супутніх послуг) у митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорту) згідно з положеннями глав 29 - 30
Митного кодексу України, поставки
(вивезення, пересилання) товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорту) згідно з положеннями глав 31 -
32 Митного кодексу України за кошти або
інші види компенсацій (винагороди).

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Закону
України № 168/97-ВР, об'єкти
оподаткування, визначені статтею 3
цього Закону, за винятком операцій,
звільнених від оподаткування, та
операцій, до яких застосовується
нульова ставка згідно з цим Законом,
оподатковуються за ставкою 20
відсотків.

Водночас, пунктом 6.2 цієї статті
визначено, що при експорті товарів та
супутніх такому експорту послуг ставка
податку становить "0" відсотків до бази
оподаткування.

Супутніми послугами в силу приписів
пункту 1.14 статті 1 Закону України
№ 168/97-ВР вважаються послуги,
вартість яких включається відповідно
до норм митного законодавства до
митної вартості товарів, що
експортуються або імпортуються.

Як вже зазначалось судом вище, протягом
лютого - грудня 2006 року позивачем на
підставі укладеного ним з нерезидентом
- Товариством з обмеженою
відповідальністю «Стугна» контракту
від 07.02.2006 № 162/33/0206, експортовано товар
(папір туалетний, папір санітарно -
гігієнічний, картон, серветки
паперові).

Митна вартість вказаних вище товарів
визначена позивачем на основі ціни, що
підлягала сплаті за ці товари за
умовами контракту від 07.02.2006 № 162/33/0206 та
додатків до нього на момент
перетинання митного кордону України.

Крім того, до митної вартості товарів
позивачем включено витрати на його
транспортування залізничним
транспортом від станції Н. Безрадичі до
порту України, м. Іллічівськ у
сумі 280668,90 грн.

При експорті товарів та поставці
супутніх такому експорту послуг
позивачем застосовано ставку податку у
розмірі "0" відсотків до бази
оподаткування.

Відповідач вважає, що позивачем за
результатом проведення цієї
господарської операції в порушення
вимог Закону України № 168/97-ВР не
перераховано до бюджету податок на
додану вартість за ставкою 20 % до бази
оподаткування операції з
транспортування товару, що становить
56134,00 грн. (280668,90 грн. х 20 % = 56134,00 грн.),
оскільки, на думку податкового органу,
вказані послуги з транспортування
товару не вважаються супутніми до
експорту цього товару.

Частиною першою статті 274 Митного
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що митна
вартість товарів, що вивозяться
(експортуються) з України на підставі
договору купівлі-продажу або міни,
визначається на основі ціни, яку було
фактично сплачено або яка підлягає
сплаті за ці товари на момент
перетинання митного кордону України.

До митної вартості товарів, що
вивозяться (експортуються), також
включаються фактичні витрати, якщо
вони не були раніше до неї включені: а)
на навантаження, вивантаження,
перевантаження, транспортування та
страхування до пункту перетинання
митного кордону України; б) комісійні
та брокерські винагороди; в) ліцензійні
та інші платежі за використання
об'єктів права інтелектуальної
власності, які покупець повинен прямо
чи побічно здійснити як умову продажу
(експорту) товарів, які оцінюються
(частина друга статті 274 Митного
кодексу України).

Системний аналіз наведених вище
правових норм дозволяє визначити
наступні умови застосування нульової
ставки для оподаткування операцій із
надання супутніх послуг: 1)
повинен відбутися експорт товару,
стосовно якого послуги є супутніми; 2)
супутні послуги повинні бути включені
до складу митної вартості під час
митного оформлення товарів, що
експортуються; 3) супутні послуги
повинні відповідати вимогам,
установленим статтею 274 Митного
кодексу України, а саме: а) сплата їх
вартості повинна належати до одного з
видів витрат, перелічених у пунктах "а" -
"в" частини другої статті 274 Митного
кодексу України; б) витрати на їх оплату
повинні бути фактичними, тобто
вартість послуг повинна бути
сплаченою; в) витрати на сплату таких
послуг не повинні бути раніше
включеними до складу митної вартості,
зокрема вони не повинні бути враховані
в контрактній ціні товару, що
експортується.

Як встановлено судом, товар, до митної
вартості якого включено витрати на
транспортування у сумі 280668,90 грн.,
вивезено за межі території України, що
підтверджуються відмітками митниці на
вантажно - митних деклараціях позивача,
копії яких наявні у матеріалах справи.
Ці витрати належать до визначеного
частиною другою статті 274 Митного
кодексу України переліку витрат, що
включаються до митної вартості
товарів. Обставини, що свідчать про те,
що витрати на транспортування товару
не були враховані сторонами правочину
у складі їх ціни за умовами контракту
від 07.02.2006 № 162/33/0206, та на момент
декларування митної вартості товару
сплачені позивачем на користь
транспортної організації, тобто є
фактично понесеними позивачем,
представником відповідача не
спростовані.

Твердження податкового органу про те,
що послуги з транспортування товару
залізничним транспортом не є
супутніми, оскільки поставка товарів
здійснювалась позивачем на умовах FCA
(Інкотермс 2000), якими передбачено, що у
продавця товару відсутні зобов`язання
з його транспортування, судом до уваги
не приймаються, оскільки правилами
Інкотермс 2000 додатково визначено, що
при поставці товару на умовах FCA за
наявності прохання покупця або
відповідної комерційної практики, у
випадку, якщо покупець своєчасно не
надав інших вказівок, продавець вправі
укласти договір перевезення на
звичайних умовах за рахунок і на ризик
покупця.

Враховуючи, що сторонами контракту від
07.02.2006 № 162/33/0206 шляхом підписання
додатків № 1-№ 9 до нього погоджено
умови транспортування товару
позивачем залізничним транспортом, у
тому числі визначено зобов`язання
позивача укласти договір перевезення
товару, зважаючи на те, що включення
позивачем витрат на оплату послуг
транспортування у сумі, що
відшкодовується покупцем, до складу
митної вартості, відображено у
вантажних митних деклараціях, такі
послуги слід розглядати як супутні в
розумінні пункту 1.14 статті 1 Закону
України № 168/97-ВР, що дає підстави для
оподаткування цих послуг відповідно до
пункту 6.2 статті 6 цього Закону за
нульовою ставкою.

За наведених обставин, висновки
податкового органу про заниження
позивачем податкового зобов`язання за
наслідками вчинення експортної
операції на суму 56134,00 грн. суд
вважає безпідставними.

Що стосується висновку податкового
органу про заниження позивачем
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість за січень - грудень 2006
року на загальну суму 56258, 00 грн.
внаслідок невключення до об`єкту
оподаткування цим податком операцій з
безоплатного надання послуг,
пов`язаних із забезпеченням
працівників підприємства, зайнятих на
роботах зі шкідливими умовами праці,
молоком та перевезенням працівників
автомобільним транспортом, суд
враховує наступне.

Пунктом 4.2 статті 4 Закону України №
168/97-ВР передбачено, що у разі поставки
товарів (робіт, послуг) без оплати або з
частковою оплатою їх вартості коштами
у межах бартерних (товарообмінних)
операцій, здійснення операцій з
безоплатної передачі товарів (робіт,
послуг), натуральних виплат у рахунок
оплати праці фізичним особам, що
перебувають у трудових відносинах з
платником податку, передачі товарів
(робіт, послуг) у межах балансу платника
податку для невиробничого
використання, витрати на яке не
відносяться до валових витрат
виробництва (обігу) і не підлягають
амортизації, а також пов'язаній з
продавцем особі чи суб'єкту
підприємницької діяльності, який не
зареєстрований як платник податку,
база оподаткування визначається
виходячи з фактичної ціни операції, але
не нижчої за звичайні ціни.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 цього
Закону, поставка товарів - це будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу.

Поставкою послуг вважаються будь-які
операції цивільно-правового характеру
з виконання робіт, надання послуг,
надання права на користування або
розпорядження товарами, у тому числі
нематеріальними активами, а також з
поставки будь-яких інших, ніж товари,
об'єктів власності за компенсацію, а
також операції з безоплатного
виконання робіт, надання послуг.
Поставка послуг, зокрема, включає
надання права на користування або
розпорядження товарами у межах
договорів оренди (лізингу), поставки,
ліцензування або інші способи передачі
права на патент, авторське право,
торговий знак, інші об'єкти права
інтелектуальної, в тому числі
промислової, власності.

З аналізу наведених вище правових норм
вбачається, що підставою для
визначення бази оподаткування
податком на додану вартість, виходячи з
фактичної ціни операції, є здійснення
платником податків правочинів,
передбачених пунктом 4.2 статті 4 Закону
України № 168/97-ВР, зокрема, щодо
безоплатної передачі товарів (надання
послуг).

В силу приписів статті 7 Закону України
"Про охорону праці" від 14.10.1992 №
2694-XII працівники, зайняті на роботах з
важкими та шкідливими умовами праці,
безоплатно забезпечуються
лікувально-профілактичним
харчуванням, молоком або рівноцінними
харчовими продуктами, газованою
солоною водою, мають право на
оплачувані перерви
санітарно-оздоровчого призначення,
скорочення тривалості робочого часу,
додаткову оплачувану відпустку,
пільгову пенсію, оплату праці у
підвищеному розмірі та інші пільги і
компенсації, що надаються в порядку,
визначеному законодавством.

Статтею 166 Кодексу законів про працю
визначено, що на роботах з шкідливими
умовами праці працівникам видаються
безплатно за встановленими нормами
молоко або інші рівноцінні харчові
продукти.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1
Порядку безоплатної видачі молока або
інших рівноцінних харчових продуктів
працівникам та службовцям, що зайняті
на роботах зі шкідливими умовами
праці», затвердженого постановою
Держкомпраці СРСР та Президією ВЦСПС
від 16.12.1987 за № 731/П-13, молоко видається
по 0,5 літри за зміну незалежно від її
тривалості у дні фактичної зайнятості
працівника на роботах, пов'язаних з
виробництвом або застосуванням
хімічних речовин. При цьому, підпунктом
«в» пункту 1 Порядку встановлено, що не
допускається оплата молока грошовими
коштами, заміна його іншими товарами та
продуктами (окрім рівноцінних -кефіру,
кисляку, мацоні тощо), видача молока за
одну або декілька змін наперед, рівно
як і за попередні зміни, та відпуск його
на дім.

В силу приписів пункту 3.19 Інструкції зі
статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 13.01.2004
№ 5, до виплат, які не належать до фонду
оплати праці, відноситься вартість
молока та
лікувально-профілактичного
харчування.

Таким чином, забезпечення певних
категорій працівників позивача
лікувально-профілактичним
харчуванням, молоком тощо є обов'язком
підприємства перед його працівниками,
тобто заходом, здійсненим в межах
трудових правовідносин.

Відтак, пільги і компенсації
працівникам за важкі та шкідливі умови
праці, які надаються роботодавцем в
межах трудового законодавства, не є
поставкою товару без оплати чи
операцією з безоплатної поставки
товару в розумінні Закону України
№ 168/97-ВР, оскільки
здійснюються не в межах цивільного
чи господарського обороту, а у
відповідності до трудового
законодавства, що визначає відносини
між роботодавцем та працівником.

Слід також зазначити, що послуги з
перевезення працівників позивача, які
податковий орган вважає такими, що
безоплатно надані позивачем його
працівникам, здійснювались на
замовлення позивача автотранспортним
підприємством, а оплата вартості
проїзду відшкодовувались перевізнику
частково самими пасажирами.

Надання послуг з перевезення
працівників позивача автотранспортним
підприємством є господарською
операцією з надання транспортних
послуг з боку транспортного
підприємства на користь пасажирів. Ця
операція становить об`єкт
оподаткування податком на додану
вартість незалежно від джерела з якого
сплачуються кошти в оплату за надані
послуги.

У той же час, по відношенню до
працівників, яким фактично надавалися
послуги з перевезення, і які у повному
обсязі не понесли витрат з компенсації
їх вартості, суми таких витрат мають
визначатися як благо, що є об`єктом
оподакування податком на доходи
фізичних осіб.

Оскільки безпосереньо транспортні
послуги працівникам позивача надавав
перевізник, а позивач таких послуг не
надавав, а лише утворював додаткове
благо для працівників, це означає, що
об`єкт оподаткування податком на
додану вартість у зв`язку з відносинами
між позивачем і його працівниками
відсутні.

Частиною першою статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи викладені обставини справи,
суд вважає, що визначення податковим
органом суми податкового зобов`язання
позивача за платежами: податок на
прибуток підприємств у загальному
розмірі 13042,50 грн., з яких: 9642,00 грн. - за
основним платежем; 3400,50 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями;
податок на додану вартість у
загальному розмірі у загальному
розмірі 168588,00 грн., з яких: 112392,00 грн. - за
основним платежем; 56196,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями,
здійснено відповідачем необгрунтовано
та за відсутності визначених законом
підстав.

Вирішуючи питання щодо обрання
належного способу захисту прав
позивача, порушених відповідачем
внаслідок визначення підприємству
податкового зобов`язання у вказаному
вище розмірі, суд виходить з
наступного.

В силу приписів Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (що був
чинний на момент виникнення спірних
правовідносин) волевиявлення суб`єкта
владних повноважень стосовно
необхідності виконання платником
податків обов`язку сплатити суму
грошового зобов'язання, визначену
контролюючим органом, оформлюється у
вигляді податкового повідомлення -
рішення, в якому зазначаються підстава
для такого нарахування, посилання на
норму податкового закону, відповідно
до якої був зроблений розрахунок або
перерахунок податкових зобов'язань,
сума податку чи збору (обов'язкового
платежу), належного до сплати, та
штрафних санкцій за їх наявності,
граничні строки їх погашення, а також
попередження про наслідки їх несплати
в установлений строк та граничні
строки, передбачені законом.

Пунктом 5.3 Порядку направлення
органами державної податкової служби
України податкових повідомлень
платникам податків та рішень про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 21.06.2001 № 253, передбачено, що
у разі часткового скасування раніше
прийнятого рішення про нарахування
суми податкового зобов'язання
податковий орган складає та направляє
платнику податків згідно із зазначеним
Порядком нове податкове повідомлення,
при цьому раніше надіслане податкове
повідомлення вважається відкликаним.

У свою чергу, якщо за результатами
адміністративного оскарження
платником податків податкового
повідомлення - рішення сума
податкового зобов`язання залишається
без змін, а раніше надіслане податкове
повідомлення - рішення не
відкликається, податковим органом, з
метою доведення до платника податків
граничного строку сплати податкового
зобов`язання, зазначеного у раніше
надісланому рішенні, складається та
надсилається (вручається) податкове
повідомлення, яке має номер первинного
податкового повідомлення, при цьому,
через дріб проставляється номер
скарги, щодо якої воно складене (1 - для
першої, 2 - для другої тощо), крім того
таке повідомлення містить новий
граничний термін сплати податкового
зобов`язання.

Як вже зазначалося судом вище, у зв`язку
з частковим скасуванням Державною
податковою інспекцією в Обухівському
районі Київської області нарахованого
за податковим повідомленням - рішенням
від 18.06.2007 № /0/855 податкового
зобов`язання з податку на прибуток
підприємств відповідачем прийнято
нове податкове повідомлення - рішення
від 23.08.2007 № /1/1503. Таким чином
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
від 18.06.2007 № /0/855 за результатами
його адміністративного оскарження
вважається відкликаним.

У свою чергу, податкове зобов`язання з
податку на додану вартість, що
визначене прийнятим за результатами
перевірки податковим повідомленням -
рішенням від 18.06.2007 №
/0/854, не було змінено за
результатами його адміністративного
оскарження, а податкове повідомлення -
рішення від 20.08.2007 № /1/1480
направлено позивачу саме в результаті
адміністративного узгодження
нарахованого грошового зобов`язання з
метою доведення до платника податків
граничного строку його сплати.

Відтак, на момент прийняття рішення у
даній справі чинними, тобто такими, що
породжують підстави для зміни
майнового стану платника податків,
вважаються податкові
повідомлення-рішення від 20.08.2007 №
/1/1480 та 23.08.2007 №
/1/1503.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
процесі підлягають лише ті вимоги, які
поновлюють порушене право особи в
публічно-правових відносинах.

Враховуючи те, що у ході судового
розгляду справи судом встановлено, що
нарахування позивачу податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 168588,00
грн. та податку на прибуток підприємств
у загальному розмірі 13042,50
грн. вчинено відповідачем
безпідставно, зважаючи на те, що саме
винесені відповідачем податкові
повідомлення - рішення від 20.08.2007 №
/1/1480 та 23.08.2007 № /1/1503
спричинили порушення прав
підприємства у сфері податкових
відносин, суд приходить до висновку, що
задоволення позовних вимог в частині
визнання протиправними та скасування
наведених рішень є достатнім та
належним способом захисту порушених
прав позивача в сфері
публічно-правових відносин з
відповідачем.

Відтак, у задоволенні решти позовних
вимог суд вважає за необхідне
відмовити.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги є такими, що
підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Статтею 97 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд за клопотанням однієї зі сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про
відшкодування понесених ним судових
витрат не заявлялись, судові витрати
стягненню з бюджету не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
від 20.08.2007 № /1/1480 та 23.08.2007
№ /1/1503, - визнати
протиправними та скасувати.

3. У задоволенні решти позовних вимог, -
відмовити.

Постанова набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Харченко С.В.