Справа № 2-а-1124/10/1970
Суддя: Осташ А. В.
Дата ухвалення: 2010-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-1124/10/1970

"18" травня 2010 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі
головуючого судді Осташа А.В. при
секретарі Ліщинській М.М.

за участю:

представників позивача - Мухи Л.С. та
Ізбянської М.Г.;

представника відповідача - Булахтіна
Г.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні залі суду місті Тернополі
адміністративну справу

за позовом приватного підприємства
«Тернопіль-транзит»

до Тернопільської об'єднаної
державної податкової інспекції

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень від 19 січня 2010 року
за №/0/3971 та від 16 лютого 2010 року за
№/0//10044,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
«Тернопіль-транзит»(далі по тексту -ПП
«Тернопіль-транзит»або позивач)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Тернопільської об'єднаної
державної податкової інспекції (далі
по тексту -Тернопільська ОДПІ або
відповідач) про скасування податкових
повідомлень-рішень від 19 січня 2010 року
за №/0/3971 та від 16 лютого 2010 року за
№/0//10044.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
податкові повідомлення-рішення
прийняті в порушення норм Закону
України «Про податок на додану
вартість», митного та іншого
законодавства.

Так позивач зазначає, що п. 4.3 ст.4 Закону
про ПДВ не є нормою, що регулює норми
сплати ПДВ при проведенні операцій, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу на території України.
Зазначена норма, на його думку, регулює
виключно операції з імпорту товарів на
митну територію України.

Крім того, позивач вважає, що
контролюючий орган при визначенні
звичайної ціни ігнорує закінчення
п.п.1.20.5 п.1.20 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
якою визначено, що це правило не
поширюється на встановлення
мінімальної продажної ціни -у цьому
випадку звичайною є справедлива
ринкова ціна.

Таким чином, позивач робить висновок
про те, що контролюючий орган по-своєму
трактує норми податкового
законодавства та приймає податкові
повідомлення рішення на підставі
неіснуючих норм права.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала
повністю з мотивів, що викладені в
позовній заяві. Додатково пояснила, що
про правомірність дій ПП
«Тернопіль-транзит»при нарахуванні
суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість на розрахунковий
рахунок платника податку за листопад
2009 року, яка виникла за рахунок
від'ємного значення з ПДВ, що
декларувалось в період з 1 жовтня 2009
року по 31 жовтня 2009 року та за грудень
2009 року, яка виникла за рахунок
від'ємного значення з ПДВ, що
декларувалось в період з 1 листопада 2009
року по 30 листопада 2009 року,
підтверджується висновком
судово-економічної експертизи №507 від
28 квітня 2010 року, яка була проведена в
рамках розслідування кримінальної
справи №1171593 порушеної відносно
службових осіб ПП
«Тернопіль-транзит»за ознаками
злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК
України та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 27
квітня 2010 року по справі №К-55570/09.
Представник позивача зокрема
зазначила, що згідно висновку
судово-економічної експертизи,
документально та нормативно не
підтвердилось заниження службовими
особами ПП «Тернопіль-транзит»суми
податкового зобов'язання з ПДВ в
розмірі 86382 за листопад 2009 року та
завищення заявленої до бюджетного
відшкодування на рахунок платника у
банку суми податку на додану вартість в
розмірі 81 783 грн. за листопад 2009 року, а
також суми податкового зобов'язання з
ПДВ в розмірі 177810 за грудень 2009 року та
завищення заявленої до бюджетного
відшкодування на рахунок платника у
банку суми податку на додану вартість в
розмірі 86382 грн. за грудень 2009 року.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, мотиви виклав в
поданому суду письмовому запереченні.

Згідно заперечення відповідача
позовні вимоги не підлягають до
задоволення, оскільки ціна
імпортованого товару з метою
обчислення ПДВ регулюється нормами
Закону про ПДВ та нормами митного
законодавства, встановлюється у
розмірі договірної (контрактної)
вартості такого товару, але не менше
митної вартості, то сплачений при
імпорті товарів ПДВ, обчислений у
відповідності до вимог податкового і
митного законодавства, включається до
складу податкового кредиту платника
податку за умови використання
імпортованих товарів в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Податковий орган стверджує, що при
подальшій реалізації імпортованого
товару податкові зобов'язання
визначатимуться за правилами,
встановленими п.4.1 ст.4 Закону про ПДВ, а
саме, у разі якщо його договірна
(контрактна) вартість буде нижче за
звичайну ціну (митну вартість), база
оподаткування такої операції
розраховуватиметься виходячи з рівня
звичайної ціни, тобто не нижче
договірної (контрактної) вартості
такого товару, але не менше митної
вартості, з урахуванням зазначених
вище витрат та податків, зборів
(обов'язкових платежів), в тому числі
акцизних зборів, ввізного мита, що
включається у ціну товарів згідно з
законами України з питань
оподаткування.

Представник позивача в судовому
засіданні просив не брати до уваги
посилання представника позивача, як на
докази правомірності своїх дій, на
ухвалу Вищого адміністративного суду
від 27 квітня 2010 року про вирішення в
касаційному порядку аналогічного
спору між іншими сторонами, оскільки в
правовій системі України не існує
судового прециденту. Крім того, просив
не брати до уваги висновок
судово-економічної експертизи №507,
оскільки така експертиза проводилась в
рамках розслідування кримінальної
справи, а тому не може бути належним та
допустимим доказом в адміністративній
справі.

З врахуванням викладеного, представник
відповідача просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Крім пояснень представників сторін,
судом досліджені письмові докази,
наявні у матеріалах справи, які подані
позивачем та відповідачем.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
подані суду письмові докази, оцінивши
їх за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що працівниками
Тернопільської ОДПІ проведено
позапланові виїзні перевірки ПП
«Тернопіль-транзит»з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника
податку за листопад 2009 року, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
з ПДВ, що декларувалось в період з 1
жовтня 2009 року по 31 жовтня 2009 року та за
грудень 2009 року, яка виникла за рахунок
від'ємного значення з ПДВ, що
декларувалось в період з 1 листопада 2009
року по 30 листопада 2009 року.

Результати перевірки знайшли своє
відображення в актах перевірки від 19
січня 2010 року №263/23-623/327504302 та від 16
лютого 2010 року №1065/23-623/327504302.

За результатами проведених перевірок
встановлено, що ПП
«Тернопіль-транзит»порушило вимоги
п.п. 7.5.2 п. 7.5, п.п.7.3.6 п.7.3, п.п. 7.7.2 п.7.7 ст. 7
та п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок
на додану вартість». В результаті
вказаних порушень, позивачем:

- завищено від'ємне значення за
листопад 2009 року на суму 86 382 грн. та
завищено заявлену суму бюджетного
відшкодування по декларації з ПДВ за
листопад 2009 року на суму 81783 грн.;

- завищено від'ємне значення за грудень
2009 року на суму 177810 грн. та завищено
заявлену суму бюджетного
відшкодування по декларації з ПДВ за
грудень 2009 року на суму 86382 грн.

На підставі висновків, викладених в
актах перевірок, Тернопільською ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 19 січня 2010
року за №/0/3971 в якому визначено
завищення бюджетного відшкодування по
податку на додану вартість за листопад
2009 року в сумі 81 783 грн. та податкове
повідомлення-рішення від 16 лютого 2010
року за №/0//10044 в якому визначено
завищення бюджетного відшкодування по
податку на додану вартість за грудень
2009 року в сумі 86 382 грн.

Як вбачається з матеріалів справи за
перевіряє миє період ПП.
«Тернопіль-транзит»здійснювало
реалізацію на митній території України
вантажних автомобілів, сідельних
тягачів та причепів, що були у
користуванні і які придбані за межами
митної території України (імпортовані).

Завищення сум бюджетного
відшкодування працівниками податкової
служби визначено шляхом порівняння
ціни продажу вживаних автомобілів
позивачем покупцям із митною вартістю
цих автомобілів, яка є базою
оподаткування податком на додану
вартість при розмитненні, тобто
ввезенні на митну територію України в
процесі їх придбання в нерезидента.
Згідно висновкі податкового органу
зроблених в вищенаведених актах
перевірок, митна вартість
прирівнюється до звичайної ціни, а
оскільки підприємство таку методику не
застосовувало, а реалізація
автомобілів здійснювалась по
договірній (контрактній) вартості, то
база оподаткування, на думку
податкового органу, позивачем занижена
і відповідно завищено суму бюджетного
відшкодування заявленого
підприємством до повернення на
розрахунковий рахунок підприємства у
банку.

Суд погоджується з такою позицією
податкового органу виходячи з
наступного:

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги) та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку, зокрема, з
придбанням товарів (у тому числі при їх
імпорті) з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.5.2 пункту 7.5
статті 7 Закону про ПДВ для операцій із
імпорту товарів (супутніх послуг) датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
сплати податку по податкових
зобов'язаннях згідно з підпунктом 7.3.6
пункту 7.3 статті 7.

Згідно з пунктом 4.1 статті 4 Закону про
ПДВ база оподаткування операції з
поставки товарів (послуг) визначається
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного
мита, інших загальнодержавних податків
та зборів (обов'язкових платежів), що
включаються до ціни товарів (послуг)
згідно із законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку). До складу договірної
(контрактної) вартості включаються
будь-які суми коштів, вартість
матеріальних і нематеріальних активів,
що передаються платнику податку
безпосередньо покупцем або через
будь-яку третю особу в зв'язку з
компенсацією вартості товарів (послуг).

Аналогічно цьому відповідно до пункту
4.3 статті 4 Закону про ПДВ для товарів,
які імпортуються на митну територію
України платниками податку, базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість таких товарів, але не менша
митної вартості, зазначеної у ввізній
митній декларації з урахуванням витрат
на транспортування, навантаження,
розвантаження, перевантаження та
страхування до пункту перетину митного
кордону України, сплати брокерських,
агентських, комісійних та інших видів
винагород, пов'язаних з імпортом таких
товарів, плати за використання об'єктів
інтелектуальної власності, що належать
до таких товарів, акцизних зборів,
ввізного мита, а також інших податків,
зборів (обов'язкових платежів), за
винятком податку на додану вартість, що
включаються у ціну товарів (робіт,
послуг) згідно з законами України з
питань оподаткування.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20
статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" у
разі коли ціни на товари (роботи,
послуги) підлягають державному
регулюванню згідно із законодавством,
звичайною вважається ціна, встановлена
згідно з принципами такого
регулювання.

Таким чином, суд вважає, що оскільки
ціна імпортованого товару з метою
обчислення ПДВ регулюється нормами
Закону про ПДВ та митного
законодавства та встановлюється у
розмірі договірної (контрактної)
вартості такого товару, але не менше
митної вартості, з урахуванням
зазначених вище витрат та податків,
зборів (обов'язкових платежів), в тому
числі акцизних зборів, ввізного мита,
що включаються у ціну товарів згідно з
законами України з питань
оподаткування, то сплачений при
імпорті товарів ПДВ, обчислений
відповідно до вимог податкового і
митного законодавства, включається до
складу податкового кредиту платника
податку за умови використання
імпортованих товарів в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Крім того, суд приходить до висновку, що
при подальшій реалізації імпортного
товару податкові зобов'язання
визначатимуться за правилами,
встановленими пунктом 4.1 статті 4
Закону, а саме, у разі, якщо його
договірна (контрактна) вартість буде
нижче за звичайну ціну (митну вартість),
база оподаткування такої операції
розраховуватиметься виходячи з рівня
звичайної ціни, тобто не нижче
договірної (контрактної) вартості
такого товару, але не менше митної
вартості, з урахуванням зазначених
вище витрат та податків, зборів
(обов'язкових платежів), в тому числі
акцизних зборів, ввізного мита, що
включаються у ціну товарів згідно з
законами України з питань
оподаткування.

З урахуванням викладеного, судом не
приймаються до уваги твердження
позивача про те, що контролюючий орган
по-своєму трактує норми податкового
законодавства та приймає податкові
повідомлення рішення на підставі
неіснуючих норм права.

Також судом не беруться до уваги
посилання представника позивача, як на
докази правомірності своїх дій, на
ухвалу Вищого адміністративного суду
від 27 квітня 2010 року про вирішення в
касаційному порядку аналогічного
спору між іншими сторонами, оскільки в
правовій системі України не існує
судового прециденту. Крім того, судом
не приймаються до уваги посилання
представника позивача на висновок
судово-економічної експертизи №507,
оскільки така експертиза проводилась в
рамках розслідування кримінальної
справи, а не призначалась у
відповідності до вимог ст.81 КАС України
в даній адміністративній справі, а
тому даний висновок судово-економічної
експертизи не може бути належним та
допустимим доказом в розуміння ст.ст.69,
70 КАС України в адміністративній
справі.

З урахуванням викладеного, судом
встановлено, що відповідач прийняв
оспорювані податкові
повідомлення-рішення від від 19 січня 2010
року за №/0/3971 та від 16 лютого 2010
року за №/0//10044 на підставі вимог
чинного законодавства та в межах
наданих законом повноважень, а тому суд
приходить до переконання, про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Згідно з ст.94 КАС України судові
витрати понесені позивачем не
відшкодовуються.

Керуючись ст. 4, 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», ст.11-1
Закону України «Про державну податкову
службу в Україні», ст.ст. 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову приватного
підприємства «Тернопіль-транзит»до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень від 19 січня 2010 року
за №/0/3971 та від 16 лютого 2010 року за
№/0//10044, відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву
не було подано. Якщо заяву про
апеляційне оскарження було подано, але
апеляційна скарга не була подана у
встановлений строк, постанова набирає
законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції, який ухвалив
постанову. Заява про апеляційне
оскарження подається протягом 10 днів з
дня її проголошення, а в разі складення
постанови в повному обсязі -з дня
складення в повному обсязі. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом 20-ти днів
після подання заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може
бути подана без попереднього подання
заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений
для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 21 травня 2010 року.

Головуючий суддя
Осташ А. В.

копія вірна

Суддя
Осташ А. В.