Справа № 810/977/14
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2014-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2014 року Справа № 810/977/14
Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомгромадянина В`єтнаму
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області
визнання протиправним та скасування
рішення,
ВСТАНОВИВ:Громадянин В`єтнаму ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
визнання протиправним та скасування
рішення відповідача від 05.11.2013,
оформленого у вигляді висновку про
розгляд матеріалів щодо правомірності
оформлення посвідки на постійне
проживання в Україні серії НОМЕР_1 від
10.06.2003.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржуване рішення, яким позивача
визнано таким, що не мав дозволу на
імміграцію в Україну, прийняте
відповідачем без врахування всіх
обставин, які мають значення для його
прийняття, зокрема, без дотримання
необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких воно спрямовано.

Так, позивач зазначає, що відповідач
при прийнятті рішення не врахував тієї
обставини, що він з 1990 року і по
теперішній час постійно проживає на
території України.

Крім того, відповідачем не прийнято до
уваги ту обставину, що починаючи з
2003 року позивач постійно працює на
території України, має у користуванні
житло, в якому мешкає разом з дружиною
та дітьми, які набули громадянства
України.

За таких обставин, позивач вважає, що
оскаржуване рішення прийнято
відповідачем з порушенням норм чинного
законодавства України без належних на
те правових підстав, у зв'язку з чим є
таким, що порушує права та охоронювані
законом інтереси позивача, а відтак є
протиправним та підлягає скасуванню.

У судове засідання, призначене на
28.02.2014, представники сторін не
з'явились, були належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового розгляду справи. Матеріали
справи містять клопотання
представника позивача про розгляд
справи за його відсутності в порядку
письмового провадження.

Будь-яких заяв чи клопотань
відповідача про відкладення судових
засідань або повідомлень про причини
неприбуття до суду не надходило. Крім
того, письмових заперечень або
пояснень на обґрунтування своєї
позиції відповідачем суду надано не
було.

Частиною четвертою статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про
дату, час та місце судового розгляду
справи сторони повідомлені належним
чином, однак у судове засідання не
з'явились, зважаючи на відсутність
підстав для відкладення судового
розгляду, передбачених статтею 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів
адміністративної справи, громадянин
В’єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув у
1990 році до СРСР відповідно до
Міжурядової угоди з метою професійного
навчання.

Так, у період з 1990 року по 1996 рік позивач
був зарахований на навчання в
Національний технічний університет
України «Київський політехнічний
інститут» на факультет
електроенергетики і автоматики за
спеціальністю «автоматичне управління
електроенергетичними системами»
(денна форма навчання) за направленням
Учбово - методичного
управління підготовки спеціалістів
для зарубіжних країн Держосвіти № 1-3/90
від 06.06.1990 (наказ № 659с від 17.08.1990).

У 1996 році позивачу присвоєно
кваліфікацію «інженер електрик»,
присуджено вчену ступінь магістра
технічних наук та видано диплом серії
НОМЕР_2 від 27.06.1996 за реєстраційним
номером № 77.

Вказані вище обставини
підтверджуються даними, наведеними у
направленні Учбово -
методичного управління підготовки
спеціалістів для зарубіжних країн
Держосвіти № 1-3/90 від 06.06.1990 та довідках
Національного технічного університету
України «Київський політехнічний
інститут» від 23.10.2013 № 0331/698 та 11.02.2014 №
0331/61.

За поясненнями представника позивача,
викладеними у позовній заяві, у період
з 1996 року по 2003 рік позивач навчався в
аспірантурі Національного технічного
університету України «Київський
політехнічний інститут», з 2003 року і по
теперішній час постійно працює на
території України, має у користуванні
житло, де мешкає разом з дружиною та
двома дітьми, які набули громадянства
України.

За наведених обставин, 10.06.2003 позивачем
на підставі абзацу 4 пункту 4 розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
«Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ
отримано посвідку на постійне
проживання серії НОМЕР_1, видану ГУ МВС
України в Київській області.

У листопаді 2013 року посадовою особою
відповідача за результатами розгляду
матеріалів справи щодо документування
громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 посвідкою
на постійне проживання серії НОМЕР_1
від 10.06.2003 прийнято рішення, оформлене у
вигляді висновку, яким визнано
позивача таким, що не мав дозволу на
імміграцію в Україну. Цим же рішенням
визнано за доцільне вилучити посвідку
на постійне проживання серії НОМЕР_1 як
таку, що неправомірно видана позивачу,
анулювати відмітку про наявність
дозволу на постійне проживання в
Україні в паспортному документі
позивача та привести статус
перебування вказаної особи в України у
відповідність до прийнятого рішення.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що
позивач не належить визначеної абзацом
4 пункту 4 розділу V "Прикінцеві
положення" Закону України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ
категорії осіб, які вважаються такими,
що мають дозвіл на імміграцію в
Україну, оскільки прибув в Україну не
задля професійного навчання та роботи
за Угодою між Урядом Соціалістичної
Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і організації
СРСР від 02.04.1981, а також подав заяву про
видачу посвідки на постійне місце
проживання в Україні поза межами
визначеного цією законодавчою нормою
строку.

Не погоджуючись із рішенням, прийнятим
відповідачем, позивач оскаржив його
до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначено Законом України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ.

В силу приписів статті 1 зазначеного
Закону іммігрантом вважається
іноземець чи особа без громадянства,
який отримав дозвіл на імміграцію і
прибув в Україну на постійне
проживання, або, перебуваючи в Україні
на законних підставах, отримав дозвіл
на імміграцію і залишився в Україні на
постійне проживання.

Відповідно до частини першої статті 4
Закону України «Про імміграцію»
від 07.06.2001 № 2491-ІІІ, дозвіл на
імміграцію надається в межах квоти
імміграції, встановленої Кабінетом
Міністрів України у визначеному ним
порядку по категоріях іммігрантів за
переліком, що викладений у цій статті.
Крім того, дозвіл на імміграцію поза
квотою імміграції надається: одному з
подружжя, якщо другий з подружжя, з яким
він перебуває у шлюбі понад два роки, є
громадянином України, дітям і батькам
громадян України; особам, які є
опікунами чи піклувальниками громадян
України, або перебувають під опікою чи
піклуванням громадян України; особам,
які мають право на набуття
громадянства України за
територіальним походженням; особам,
імміграція яких становить державний
інтерес для України.

Додатково абзацом 4 пункту 4 розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
«Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ
встановлено, що вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну,
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою
між Урядом Соціалістичної Республіки
В'єтнам та Урядом СРСР про направлення
і прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від
02.04.1981, залишилися проживати в Україні і
звернулися протягом шести місяців з
дня набрання чинності цим Законом із
заявою про видачу їм посвідки на
постійне проживання в Україні.

При цьому, особам, зазначеним у пункті 4
Прикінцевих положень, посвідка на
постійне проживання видається за
їхніми заявами або заявами їх законних
представників без оформлення дозволу
на імміграцію.

В силу приписів пункту 5 Порядку
оформлення і видачі посвідки на
постійне проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.12.2002 № 1983 (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), для оформлення
посвідки особам, зазначеним у пункті 4
Прикінцевих положень Закону України
"Про імміграцію", у тому числі особам,
які прибули в Україну до 06.03.1998 згідно з
Угодою між Урядом Соціалістичної
Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 02.04.1981 і залишилися проживати в
Україні, подається копія документа, що
підтверджує прийняття на професійне
навчання чи роботу.

Підстави для скасування дозволу на
імміграцію визначено статтею 12 Закону
України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №
2491-ІІІ, дія якої в силу приписів абзацу 6
пункту 4 розділу V "Прикінцеві
положення" наведеного Закону
поширюється і на зазначених у цьому
пункті осіб, яким посвідка на постійне
проживання видається без оформлення
дозволу на імміграцію.

Так, дозвіл на імміграцію може бути
скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його
надано на підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність; 2)
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для
охорони здоров'я, захисту прав і
законних інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

В силу приписів пунктів 21-24 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №
1983 (у редакції, чинній на момент
винесення відповідачем оскаржуваного
рішення), дозвіл на імміграцію
скасовується органом за місцем його
видачі. Питання щодо скасування
дозволу вправі порушити орган
внутрішніх справ, інший орган
виконавчої влади, який у межах наданих
йому повноважень забезпечує виконання
законодавства про імміграцію, якщо
стало відомо про існування підстав для
скасування дозволу на імміграцію. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу за місцем
прийняття рішення про надання такого
дозволу. ДМС, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України "Про імміграцію". Копія
рішення надсилається
Держприкордонслужбі.

Пунктом 25 цього Порядку визначено, що
рішення ДМС, територіальних органів і
підрозділів, інших органів виконавчої
влади, які в межах своєї компетенції
зобов'язані забезпечувати провадження
у справах з питань імміграції, а також
дії чи бездіяльність їх посадових та
службових осіб можуть бути оскаржені
відповідно до законодавства. У цьому
разі провадження у справах з питань
імміграції припиняється до прийняття
відповідного рішення.

Як вже зазначалось судом вище, посвідка
на постійне проживання
серії НОМЕР_1 видана позивачу 10.06.2003 як
особі - іноземцю, що прибув в Україну до
06.03.1998 за Угодою між Урядом
Соціалістичної Республіки В'єтнам та
Урядом СРСР про направлення і
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від
02.04.1981, та залишився проживати в
Україні.

Будь - яких належних та допустимих
доказів того, що позивачем з метою
підтвердження свого статусу було
надано неправдиві відомості,
підроблені документи чи документи, які
втратили чинність, що в силу приписів
пункту 1 статті 12 Закону України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ є
підставою для скасування дозволу на
міграцію (вилучення посвідки на
постійне проживання), відповідачем
суду не надано.

Жодних обставин, що свідчать про
наявність інших визначених статтею 12
Закону України «Про імміграцію» від
07.06.2001 № 2491-ІІІ підстав для вилучення у
позивача посвідки на постійне місце
проживання, як то: набрання законної
сили вироком суду про засудження
іммігранта до позбавлення волі на
строк більше одного року; наявність
загрози національній безпеці України
та/або громадському порядку в Україні
внаслідок відповідних дій іммігранта;
в цілях охорони здоров'я, захисту прав і
законних інтересів громадян України;
порушення іммігрантом законодавства
про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства; у зв`язку з настанням
інших випадків, передбачених законами
України, суду не наведено.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
на те, що особи, визначені абзацом 4
пункту 4 розділу V "Прикінцеві
положення" Закону України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 №
2491-ІІІ вважаються такими, що отримали
дозвіл на імміграцію у разі їх
звернення протягом шести місяців з дня
набрання чинності цим Законом із
заявою про видачу їм посвідки на
постійне проживання в Україні.

Цим же Законом зобов`язано Кабінет
Міністрів України у двомісячний термін
з дня набрання чинності цим Законом
прийняти нормативно-правові акти,
необхідні для реалізації цього Закону.

Закон України «Про імміграцію» від
07.06.2001 № 2491-ІІІ набрав чинності 07.08.2001.
Шестимісячний термін, встановлений цим
Законом для подання наведеною вище
категорією осіб заяв про видачу
посвідки на постійне проживання в
Україні, закінчився 07.02.2002, в той час як
підзаконний нормативно - правовий акт,
необхідний для реалізації цього Закону
в частині здійснення провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію, оформлення та видачі
посвідок на постійне проживання,
затверджено Кабінетом Міністрів
України лише 26.12.2002 його постановою за
№ 1983.

При цьому, чинним законодавством
України з питань імміграції такої
підстави як скасування вже виданого
дозволу на міграцію (оформленої
посвідки на постійне проживання) у
зв`язку зі зверненням особою із заявою
про отримання такого дозволу (посвідки)
поза межами визначеного Законом
України «Про імміграцію» від 07.06.2001
№ 2491-ІІІ строку, не передбачено.

Відповідно до частин першої та другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи, що на момент прийняття
рішення у даній справі представником
відповідача не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження наявності об`єктивних
підстав для визнання позивача особою,
що не мав дозволу на імміграцію в
Україну, його рішення від 05.11.2013,
оформлене у вигляді висновку про
розгляд матеріалів щодо правомірності
оформлення посвідки на постійне
проживання в Україні серії НОМЕР_1 від
10.06.2003, суд вважає протиправним та
таким, що підлягає скасуванню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

З огляду на викладене, витрати
позивача, пов'язані зі сплатою судового
збору у сумі 73 грн. 08 коп., підлягають
відшкодуванню позивачу з Державного
бюджету України.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
задовольнити.

2. Рішення Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області від 05.11.2013, оформлене у
вигляді висновку про розгляд
матеріалів щодо правомірності
оформлення громадянину В`єтнаму ОСОБА_2
посвідки на постійне проживання в
Україні серії НОМЕР_1 від 10.06.2003, визнати
протиправним та скасувати.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь громадянина
В`єтнаму ОСОБА_2 витрати, пов`язані зі
сплатою судового збору у розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Харченко С.В.