Справа № 296/907/12-а (2а-/296/109/13)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/34234/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Чалого С.Я.,

за участю: секретаря судового
засідання Загородньої М.О.,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3, як
представника ОСОБА_4 на постанову
Корольовського районного суду м.
Житомира від 17.01.2013 року та постанову
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Житомирської міської ради, за участі
осіб, які подавали апеляційну скаргу
ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
незаконним рішення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Житомирської міської ради, у якому
просив визнати не чинним рішення
Житомирської міської ради від 24.10.2011
року № 220 у частині передачі у приватну
власність ОСОБА_5 земельної ділянки
площею 0,0671 га за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд.

В обґрунтування позову зазначав, що він
з 1972 року є власником незакінченого
будівництвом жилого будинку у АДРЕСА_1.
В липні 2012 року дізнався, що земельна
ділянка, яка належала йому на праві
безстрокового користування, передана у
власність іншій особі.

Постановою Корольовського районного
суду м. Житомира від 17.01.2013 року позовні
вимоги задоволено у повному обсязі.
Визнано нечинним рішення Житомирської
міської ради від 24.10.2011 року № 220 у
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0671 га
за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2013 року
постанову Корольовського районного
суду м. Житомира від 17.01.2013 року
скасовано та прийнято нову постанову,
якою у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції у
справі, позивач подав до Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу у якій, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
та матеріального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанції та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 27.12.1972 року,
зареєстрованого старшим
нотаріусом Першої Житомирської
державної нотаріальної контори
Ярошинською Л.І., ОСОБА_4 набув право
власності на незакінчений
будівництвом жилий будинок (готовність
будинку становить 8%) у АДРЕСА_1.

За змістом Договору, незакінчений
будівництвом жилий будинок належав
продавцеві ОСОБА_9 на підставі договору
про надання в безстрокове користування
земельної ділянки для житлового
будівництва, який посвідчено
Житомирською нотаріальною конторою
26.03.1955 року за реєстром №1-3055.

Приймаючи рішення про відмову у позові,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що згідно договору
купівлі-продажу від 27.12.1972 року,
останній повинен бути поданий для
реєстрації до Житомирського бюро
технічної інвентаризації в
шестимісячний строк з дня закінчення
його будівництвом. Однак, доказів на
підтвердження того, що вказаний
будинок було завершено будівництвом,
прийнято в експлуатацію та
зареєстровано, не надано та не
встановлено під час розгляду справи.

Отже, за висновком суду апеляційної
інстанції, придбане позивачем
незавершене будівництво не
відноситься до будівель чи споруд, тому
позивачем не було придбано житловий
будинок.

Також, суд апеляційної інстанції
зазначив, що за змістом ч.2 ст.227 ЦК
України в редакції 1963 року, договір,
який укладено ОСОБА_4, повинен бути
зареєстровано у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів. На
підтвердження вказаної обставини,
позивачем не надано таких доказів.
Окрім того, про відсутність даної
реєстрації свідчить посилання
представника позивача як в позовній
заяві так і в запереченнях на
апеляційну скаргу, що при передачі
земельної ділянки у власність ОСОБА_5
міська рада не перевірила у державному
архіві інформацію щодо укладення
будь-яких договорів щодо земельної
ділянки та незакінченого будівництва
на даній земельній ділянці.

Суд апеляційної інстанції встановив,
що зі змісту наданого позивачем
Договору №59 на право забудови будинку
і безстрокового користування
земельною ділянкою від 4 лютого 1955 року
убачається, що його укладено житловим
управлінням виконкому Житомирської
міської ради та громадянином ОСОБА_10.
Згідно даного договору, забудовнику
відведено земельну ділянку площею 600
кв.м під індивідуальне будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_1 із
зазначенням терміну закінчення
будівництва - 10.03.1956 року.

При цьому суд апеляційної інстанції
зазначив, що згідно договору
купівлі-продажу від 27.12.1972 року,
продавцем незакінченого будівництвом
житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_9,
хоча доказів того, що відомості про
забудовника (з ОСОБА_10 на ОСОБА_9) було
змінено з 1955 року по 1972 рік, не надано та
не встановлено судом.

Також, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що всупереч п.20
Договору №59 на право забудови будинку
і безстрокового користування
земельною ділянкою від 4 лютого 1955 року,
даний договір не зареєстрований в
місцевих органах комунального
господарства, хоча така умова була
обов'язковою.

З огляду на вищевикладене, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що позивачем не надано доказів того, що
на час прийняття міською радою рішення
від 24.10.2011 року №220, за ним збереглося
право користування спірною земельною
ділянкою, а отже, його вимоги про
визнання даного рішення є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що вказане
рішення не відповідає вимогам
обґрунтованості та повноти
дослідження усіх обставин, які мають
значення для справи.

Так, судами не було враховано, що
договір купівлі-продажу від 27.12.1972 року
повинен бути поданий для реєстрації до
Житомирського бюро технічної
інвентаризації в шестимісячний строк з
дня закінчення його будівництвом.

Також, суд апеляційної інстанції
обмежився висновком, що доказів того,
що відомості про забудовника (з ОСОБА_10
на ОСОБА_9) було змінено з 1955 року по 1972
рік, не надано та не встановлено судом.

При цьому судом не було враховано, що
частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
на суд покладається обов'язок вживати
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі.

Що стосується висновку суду
апеляційної інстанції, що придбане
позивачем незавершене будівництво не
відноситься до будівель чи споруд, тому
позивачем не було придбано житловий
будинок, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист не лише прав,
свобод, а й інтересів фізичних осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у
справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України (справа про охоронюваний
законом інтерес) поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Проте, судами не надано належної оцінки
посиланням позивача на порушення його
прав та інтересів, а також його
посиланням на порушення, допущені
відповідачем, при виділення спірної
ділянки у власність іншій особі.

Отже, судами попередніх інстанцій не
було враховано всіх обставин справи, що
мають значення для правильного
вирішення спору.

Крім того, судами помилково здійснено
розгляд справи без залучення ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до участі у справі у якості
третіх осіб.

Відповідно до частини 2 статті 53
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний суд при
прийнятті позовної заяви, підготовці
справи до судового розгляду або під час
судового розгляду справи встановить,
що судове рішення може вплинути на
права і обов'язки осіб, які не є
стороною у справі, суд залучає таких
осіб до участі в справі як третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору.

Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повинні бути
залучені до участі у справі у якості
третіх осіб, оскільки судове рішення у
цій справі вплине на їх права та
обов'язки.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до частини
2 статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати наведене і в залежності від
встановленого вирішити справу.

Керуючись ст. 220, 221, 226, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, як
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2013 року
та постанову Корольовського районного
суду м. Житомира від 17.01.2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: