Справа № 2а-1870/6234/12
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року м. Київ
К/800/31645/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Суддів
Рецебуринського Ю.Й.
(доповідача),

Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 12 вересня 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2012
року у справі за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (далі -Львівська
залізниця) до Сумського прикордонного
загону Східного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України (далі - Сумський
прикордонний загін) про скасування
постанови,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року Львівська
залізниця звернулася до суду з
адміністративним позовом, в якому
просила скасувати постанову Сумського
прикордонного загону №148 від 3 липня 2012
року про накладення штрафу в сумі 8500
грн.

Позов обґрунтовує тим, що 16 червня 2012
року працівниками Сумського
прикордонного загону було складено
протокол від №530035 про правопорушення,
пов'язане зі здійсненням перевізником
міжнародних пасажирських перевезень, а
3 липня 2012 року винесено постанову №148,
згідно з якою на Львівську залізницю
накладено штраф у розмірі 8500 грн. за
вчинення правопорушення,
передбаченого частиною 1 статті 1
Закону України «Про відповідальність
перевізників під час здійснення
міжнародних пасажирських перевезень»
від 10 січня 2002 року №2920-ІІІ (далі - Закон
№2920-ІІІ). Однак, на думку позивача,
Львівською залізницею не було порушено
вимоги чинного законодавства, оскільки
Угодою між Урядом України та Урядом
Російської Федерації «Про безвізові
поїздки громадян України і Російської
Федерації» від 16 січня 1997 року,
затвердженою постановою Кабінету
Міністрів України №1034 від 8 серпня 2007
року, і Додатком №1 до цієї Угоди не
встановлено, що тільки оригінал
свідоцтва про народження (для дітей до
16 років) є документом, необхідним для
в'їзду, виїзду і пересування територією
Російської Федерації для громадян
України. Крім того, позивач зазначає, що
оскільки між днем і годиною початку
міжнародного пасажирського
перевезення з початкової станції
посадки ОСОБА_3 в потяг міжнародного
сполучення №78 та днем і часом
виявлення у цього пасажира відсутності
документів, необхідних для перетину
державного кордону України, існує
тривалий період часу, такі документи
можуть бути втрачені пасажиром чи
викрадені в нього. Тому навіть, якщо
перевізник перед початком
міжнародного перевезення перевірив у
пасажира необхідні документи,
виконавши передбачений законом
обов'язок, зазначені документи можуть
бути втрачені пасажиром пізніше, за що
залізниця відповідальності не несе.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13 грудня 2012
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами встановлено, що 16 червня 2012 року
о 2 год. 00 хв. під час здійснення
прикордонного контролю потягу №78
сполученням «Ковель-Москва» у вагоні
№3 працівниками Сумського
прикордонного загону було виявлено
громадянку України ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на паспортний
контроль пред'явила ксерокопію
свідоцтва про народження серії НОМЕР_1,
намагаючись при цьому здійснити
незаконний перетин Державного кордону
України в пункті контролю через
Державний кордон «Зернове» Сумського
прикордонного загону без відповідних
документів на право перетину
державного кордону, чим порушено
статтю 1 Закону №2920-ІІІ.

Враховуючи відсутність у громадянки
України ОСОБА_3 документів, необхідних
для в'їзду до держави прямування, 16
червня 2012 року начальником 1-го
відділення ІПС впс «Зернове» старшим
лейтенантом Купчак Р.М. було складено
протокол №530035 про правопорушення,
пов'язане зі здійсненням перевізником
міжнародних перевезень.

Крім того, у зв'язку з тим, що у вказаної
громадянки України не було дійсних
документів на право перетину
державного кордону, згідно з пунктом 4
частини 1 статті 20 Закону України «Про
Державну прикордонну службу»,
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року
№57 (у редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2010 року
№724, щодо неї було прийняте рішення про
відмову в перетинанні державного
кордону України на виїзд з України
громадянину України, який не досяг
16-річного віку.

На підставі протоколу від 16 червня 2012
року №530035 першим заступником
начальника Сумського прикордонного
загону підполковником Федорчуком А.В. 3
липня 2012 року винесена постанова №148
про правопорушення, пов'язане зі
здійсненням перевізником міжнародних
пасажирських перевезень, якою на
Львівську залізницю накладено штраф у
розмірі 8500 грн.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону
України «Про прикордонний контроль»
від 5 листопада 2009 року №1710-VI процедура
здійснення контролю іноземців та осіб
без громадянства під час в'їзду в
Україну передбачає проведення
перевірки паспортного документа з
метою встановлення його дійсності,
наявності відповідно до вимог
законодавства посвідки на постійне
проживання чи візи; наявності чи
відсутності у базах даних Державної
прикордонної служби України
інформації про заборону в'їзду в
Україну та про доручення
правоохоронних органів щодо осіб, які
перетинають державний кордон; відміток
про перетинання державного кордону в
паспортному документі іноземця або
особи без громадянства для перевірки
виконання іноземцем або особою без
громадянства вимог щодо строку
перебування на території України.

Відповідно до статті 22-1 Закону України
«Про залізничний транспорт» від 4
липня 1996 року №273/96-ВР під час
перевезення у міжнародному
залізничному сполученні пасажир
зобов'язаний мати належним чином
оформлені документи, необхідні для
в'їзду до держави прямування, держав
за маршрутом слідування, та пред'явити
їх перевізникові на його вимогу.
Перевізник при перевезенні пасажира у
міжнародному залізничному сполученні,
крім обов'язків, передбачених статтею 22
цього Закону, зобов'язаний до
початку перевезення перевірити
наявність у пасажира документів,
необхідних для в'їзду до держави
прямування, держав за маршрутом
слідування, та відмовити у перевезенні
пасажиру, який на його вимогу не
пред'явив необхідні документи.

Статтею 1 Угоди між Урядом України і
Урядом Російської Федерації «Про
безвізові поїздки громадян України і
Російської Федерації» встановлено, що
громадяни держави однієї Сторони
можуть в'їжджати, виїжджати та
пересуватися територією держави іншої
Сторони без віз з дотриманням правил
перебування, що діють в цій державі, по
документах, що посвідчують особу і
підтверджують громадянство,
зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї
Угоди.

Згідно з пунктом 3 Додатку 2 до вказаної
Угоди до переліку документів для
в'їзду, виїзду і пересування територією
Російської Федерації громадян України
є, зокрема, свідоцтво про народження
(для дітей до 16 років).

Отже, з наведеного вбачається, що суди
прийшли до правильного висновку, що
документом який дає право в'їзду,
виїзду і пересування територією
Російської Федерації для громадян
України (дітей віком до 16 років), є саме
оригінал свідоцтва про народження, а не
його ксерокопія.

Матеріали справи свідчать, що 16 червня
2012 року громадянка України ОСОБА_3
намагалася виїхати з території України
на територію Російської Федерації
потягом №78 сполученням
«Ковель-Москва» та пред'явила для
паспортного контролю копію свідоцтва
про народження.

Виходячи з викладеного правильними є
висновки судів, що факт відсутності у
громадянки України належним чином
оформленого документа, необхідного для
перетину державного кордону, а саме -
оригіналу свідоцтва про народження, не
дає права на перетинання державного
кордону України, та свідчить про
порушення Львівською залізницею вимог
чинного законодавства у сфері
міжнародних перевезень залізничним
транспортом.

Згідно статей 1, 2 Закону №2920-ІІІ
підприємства (їх об'єднання), установи,
організації, фізичні особи -
підприємці, які здійснюють міжнародні
пасажирські перевезення (далі -
перевізники), за невиконання обов'язку
перевірити перед початком
міжнародного пасажирського
перевезення наявність у пасажира
документів, необхідних для в'їзду до
держави прямування, транзиту, що
призвело до перевезення чи спроби
перевезення пасажира через державний
кордон України без необхідних
документів, несуть відповідальність у
вигляді штрафу від п'ятисот до однієї
тисячі неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян за кожного такого
пасажира, але не більше двадцяти тисяч
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за одне перевезення. Справи
про правопорушення, передбачені
статтею 1 цього Закону, розглядають
відповідні органи охорони державного
кордону України. Від імені органів
охорони державного кордону України
розглядати справи про правопорушення
та накладати штрафи мають право
начальники органів охорони державного
кордону України та їх заступники.

Оскільки Львівською залізницею не було
виконано обов'язку щодо перевірки
перед початком міжнародного
пасажирського перевезення наявності у
пасажира - громадянки України ОСОБА_3
документа, необхідного для перетину
державного кордону, а саме: оригіналу
свідоцтва про народження, відповідач
при винесенні спірної постанови про
притягнення до відповідальності діяв
правомірно.

Посилання позивача на той факт, що
чинною Угодою про міжнародне
залізничне пасажирське сполучення,
учасником якої є Україна, передбачено
єдиним документом, який дає право
пасажиру на проїзд у міжнародному
сполученні, пасажирський квиток, не
встановлено обов'язку перевізника
перевіряти факт дотримання пасажиром
паспортно-адміністративних правил,
колегія суддів вважає такими, що
висновків суду не спростовують.

Так, відповідно до статті 9 Конституції
України, чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про
міжнародні договори України» від 29
червня 2004 року №1906-IV чинні міжнародні
договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Угодою про міжнародне залізничне
пасажирське сполучення статтею 4
передбачено, що документом на право
проїзду в міжнародну сполученні є
пасажирський білет, встановлений даною
Угодою, який має літери «МС». Проїзний
білет є основним документом, який
посвідчує укладення договору
залізничного перевезення пасажира.

Вказана норма не суперечить приписам
чинного законодавства України, не
встановлює інших правил ніж ті, які
передбачені національним
законодавством, а передбачає лише, що
проїзний документ є основним, проте не
єдиним документом, необхідним для
здійснення пасажирського перевезення
залізницею.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують вказаних висновків
судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» відхилити.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
Ю.Й. Рецебуринський

В.І. Ємельянова

ММ. Олексієнко