Справа № 1570/6445/2012
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

14 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1570/6445/2012

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Федусик А. Г.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів: Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Василенко І.Ю.,

за участю представника позивача
Константиновича Є.Ю. та представника
відповідача Копиці С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Приморському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року по справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Строй Інвест
України» до Державної податкової
інспекції у Приморському районі м.
Одеси Головного управління Міндоходів
в Одеській області (правонаступник
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби)
про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2012 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Строй Інвест
України» (далі ТОВ «Строй Інвест
України») звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби
(далі ДПІ у Приморському районі м. Одеси
Одеської області ДПС) про скасування
податкових повідомлень-рішень від 16
квітня 2010 року № /0, від 18 травня 2010
року № /1 та від 26 квітня 2010 року №
/0.

В обґрунтування позову зазначалось, що
з 16 лютого по 29 березня 2010 року
посадовими особами ДПІ у Приморському
районі м. Одеси проведено планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 21 лютого 2006 року по 30 вересня
2009 року. За результатами перевірки
складено акт від 01 квітня 2010 року за №
4783/22-1/34221190, в якому зазначено про
порушення позивачем п. п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, п.
п. 8.9.1 п. 8.9 ст. 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
що призвело до заниження податку на
прибуток підприємств на 510070 грн.. Крім
того, в акті перевірки зазначено про
порушення позивачем п. 1.15 ст. 1, п. 7.1 ст. 7,
п. п. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4, п. 8.1 ст. 8, п. 16.1 ст. 16, п.
п. «б» п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»,
внаслідок чого позивачем не
донараховано податок з доходів
фізичних осіб у розмірі 79260 грн. 15 коп..
На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 26 квітня 2010
року № /0, яким ТОВ «Строй Інвест
України» визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств у розмірі 510070 грн. за
основним платежем та 263892 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також податкове повідомлення-рішення
від 16 квітня 2010 року № /0, яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 79260 грн. 15 коп.
за основним платежем та застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі
158520 грн. 30 коп.. За результатами
адміністративного оскарження ДПІ у
Приморському районі м. Одеси податкове
повідомлення-рішення від 16 квітня 2010
року № /0 залишено без змін, у
зв'язку з чим відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від 18
травня 2010 року № /1. На думку
позивача, висновки акта перевірки не
відповідають вимогам податкового
законодавства, а тому прийняті
відповідачем на його підставі
податкові повідомлення-рішення
підлягають скасуванню.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року позовні вимоги ТОВ «Строй Інвест
України» задоволено. Скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м. Одеси Одеської
області ДПС від 16 квітня 2010 року №
/0, від 18 травня 2010 року № /1 та
від 26 квітня 2010 року № /0.

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, представник
ДПІ у Приморському районі м. Одеси
Одеської області ДПС в апеляційній
скарзі зазначає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права.
Так, судом не прийнято до уваги
положення ст. ст. 99 та 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо наслідків пропуску позивачем
строку звернення до суду з відповідним
адміністративним позовом. Крім того,
суд, на думку апелянта, прийшов до
помилкового висновку щодо відсутності
порушень з боку позивача вимог п. п. 4.1.4
п. 4.1 ст. 4, п. п. 8.9.1 п. 8.9 ст. 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та п. 1.15 ст. 1, п. 7.1 ст. 7, п. п.
4.2.9 п. 4.2 ст. 4, п. 8.1 ст. 8, п. 16.1 ст. 16, п. п.
«б» п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» в
частині визначення валового доходу
підприємства та розміру податку з
доходів фізичних осіб у перевіреному
періоді. У зв'язку з викладеним в
апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування постановленого по
справі судового рішення з винесенням
нової постанови про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи
представника відповідача в підтримку
апеляційної скарги, а також
представника позивача про залишення
постанови суду першої інстанції без
змін, розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку
про відсутність підстав для її
задоволення.

Судом встановлено, що з 16 лютого по 29
березня 2010 року посадовими особами ДПІ
у Приморському районі м. Одеси
проведено планову виїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 21 лютого 2006
року по 30 вересня 2009 року.

За результатами перевірки складено акт
від 01 квітня 2010 року за № 4783/22-1/34221190, в
якому зазначено про порушення
позивачем п. п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, п. п. 8.9.1 п. 8.9
ст. 8 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що призвело до
заниження податку на прибуток
підприємств на 510070 грн.. Крім того, в
акті перевірки зазначено про порушення
позивачем п. 1.15 ст. 1, п. 7.1 ст. 7, п. п. 4.2.9 п.
4.2 ст. 4, п. 8.1 ст. 8, п. 16.1 ст. 16, п. п. «б» п. 19.1
ст. 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», внаслідок чого
позивачем не донараховано податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 79260 грн.
15 коп..

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 26 квітня 2010
року № /0, яким ТОВ «Строй Інвест
України» визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств у розмірі 510070 грн. за
основним платежем та 263892 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також податкове повідомлення-рішення
від 16 квітня 2010 року № /0, яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 79260 грн. 15 коп.
за основним платежем та застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі
158520 грн. 30 коп..

За результатами адміністративного
оскарження ДПІ у Приморському районі м.
Одеси податкове повідомлення-рішення
від 16 квітня 2010 року № /0 залишено
без змін, у зв'язку з чим відповідачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 18 травня 2010
року № /1.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
відповідачем не доведено порушення
підприємством норм податкового
законодавства у перевіреному періоді.

Так, відповідно до п. п. 8.9.1 п. 8.9 ст. 8
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) платник податку веде
окремий облік операцій з продажу або
купівлі землі як окремого об'єкта
власності. Витрати, пов'язані з таким
придбанням, не підлягають включенню до
валових витрат звітного податкового
періоду або до групи основних фондів з
метою амортизації. Якщо у майбутньому
такий окремий об'єкт власності
продається, платник податку включає до
складу валових доходів позитивну
різницю між сумою доходу, отриманого
внаслідок такого продажу, та сумою
витрат, пов'язаних із купівлею такого
окремого об'єкта власності, збільшених
на коефіцієнт індексації, визначений у
підпункті 8.3.3 пункту 8.3 цієї статті.

У разі коли витрати (з урахуванням
індексації), понесені у зв'язку з
придбанням такого об'єкта власності,
перевищують доходи, отримані внаслідок
його продажу, збиток від такої операції
не включається до складу валових
витрат та покривається за рахунок
власних джерел платника податку.

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ
«Строй Інвест України» на підставі
Державного акта на право власності на
земельну ділянку від 24 липня 2007 року
Серії ЯЕ № 658077 було власником
земельної ділянки загальною площею 1,4722
га, що розташована в смт. Таїрове,
Овідіопольського району Одеської
області (т. 7 а. с. 208-209).

Вказану земельну ділянку придбано
позивачем на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 червня 2007 року за 7360263 грн. 90 коп..

14 серпня 2007 року між позивачем та
фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, а також з ТОВ
«Південтрансавто» були укладені
договори купівлі-продажу земельних
ділянок загальною площею 1,1471 га на
загальну суму 7558713 грн., які входили до
складу належної позивачу названої вище
земельної ділянки (т. 7 а. с. 210-250, т. 8 а. с.
1-29).

В акті перевірки посадовими особами
відповідача зроблено висновок, що
оскільки витрати ТОВ «Строй Інвест
України» на придбання землі площею 1,1471
га склали 5734926 грн. (7360263 грн. 90 коп. / 1,4722
га х 1,1471 га), то після продажу вказаних
земельних ділянок позивач повинен був
задекларувати валовий дохід від цих
операцій в розмірі 1823787 грн. (7558713 грн. -
5734926 грн.).

Проте, як вірно зазначено судом першої
інстанції, придбана платником податку
земельна ділянка повинна
обліковуватися як окремий об'єкт
власності, а визначення позитивного
або негативного значення отриманого
від продажу такого об'єкту доходу
повинно здійснюватися шляхом
порівняння отриманого від продажу
доходу з витратами на придбання усього
окремого об'єкту власності (усієї
земельної ділянки).

Після продажу земельних ділянок
загальною площею 1,1471 га на балансі
позивача залишилася земельна ділянка
площею 0,3251 га, яка згідно схеми
розподілу відведена під дороги
загального користування. Відповідно до
акта прийому-передачі від 30 серпня 2007
року земельна ділянка площею 0,3251 га
була передана на баланс ЖБК «Зелений
Гай» (т. 8, а. с. 31-32).

Таким чином, визначення відповідачем
заниження валового доходу позивача на
1823787 грн. від операцій по продажу
частини від належної позивачу
земельної ділянки шляхом порівняння
отриманої від продажу виручки не з
витратами на придбання усієї земельної
ділянки площею 1,4722 га (як окремого
об'єкту власності), а з витратами на
придбання проданої частини земельної
ділянки загальною площею 1,1471 га, не
відповідає наведеним вище положенням
п. п. 8.9.1 п. 8.9 ст. 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

При цьому, як правильно зазначив суд
першої інстанції, заниження валового
доходу позивача розраховано
податковим органом із застосуванням
невизначеного чинним законодавством
порядку.

Із врахуванням викладеного, висновок
суду першої інстанції щодо
недоведеності відповідачем факту
порушення ТОВ «Строй Інвест України»
положень п. п. 8.9.1 п. 8.9 ст. 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» є правильним.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валовий доход - загальна
сума доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами.

Згідно п. п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 названого
Закону валовий доход включає доходи з
інших джерел, у тому числі, але не
виключно, у вигляді:

сум безповоротної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
періоді, вартості товарів (робіт,
послуг), безоплатно наданих платнику
податку у звітному періоді, крім їх
надання неприбутковим організаціям
згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього
Закону та у межах таких операцій між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи, крім
випадків, визначених у частині
четвертій статті 3 Закону України «Про
списання вартості несплачених обсягів
природного газу»;

сум поворотної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
періоді, що залишається неповерненою
на кінець такого звітного періоду від
осіб, що не є платниками цього податку
(у тому числі нерезидентів), або осіб,
які згідно із законодавством мають
пільги з цього податку, включаючи право
застосовувати ставку податку нижчу,
ніж установлена пунктом 7.2 статті 7 або
статтею 10 цього Закону. У разі коли у
майбутніх податкових періодах платник
податку повертає таку поворотну
фінансову допомогу (її частину) особі,
яка її надала, такий платник податку
збільшує суму валових витрат на суму
такої поворотної фінансової допомоги
(її частини) за наслідками податкового
періоду, в якому відбулося таке
повернення. При цьому валові доходи
такого платника податку не
збільшуються на суму умовно
нарахованих процентів, а податкові
зобов'язання особи, що надала поворотну
фінансову допомогу, не змінюються як
при її видачі, так і при її зворотному
отриманні. Як виняток з правила,
визначеного цим абзацом, операції з
отримання (надання) фінансової
допомоги між платником податку та його
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не
мають статусу юридичної особи,
розташованими на території України, не
призводять до зміни їх валових витрат
або валових доходів.

За визначенням, наведеним в п. п. 1.22.1 п.
1.22 ст. 1 Закону, безповоротна фінансова
допомога - це:

сума коштів, передана платнику податку
згідно з договорами дарування, іншими
подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод;

сума безнадійної заборгованості,
відшкодована кредитору позичальником
після її списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора;

сума заборгованості платника податку
перед іншою юридичною чи фізичною
особою, що залишилася нестягнутою
після закінчення строку позовної
давності;

основна сума кредиту або депозиту,
наданих платнику податку без
встановлення строків повернення такої
основної суми, за винятком кредитів,
наданих під безстрокові облігації, та
депозитів до запитання у банківських
установах, а також сума процентів,
нарахованих на таку основну суму, але
не сплачених (списаних);

сума процентів, умовно нарахованих на
суму поворотної фінансової допомоги,
що залишається неповерненою на кінець
звітного періоду, у розмірі облікової
ставки Національного банку України,
розрахованої за кожний день фактичного
використання такої поворотної
фінансової допомоги.

Як вбачається з акта перевірки,
відповідачем зазначено про порушення
позивачем вимог п. п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», оскільки протягом
перевіреного податковим органом
періоду позивачем не були нараховані
та включені до рядку 01.6 «Інші доходи»
Декларації з податку на прибуток
отримані банківські відсотки та умовні
відсотки на отриману від ТОВ «Терракс»
ЛТД фінансову допомогу відповідно до
договорів від 01 листопада 2006 року, від 20
червня 2007 року, від 02 квітня 2007 року та
від 01 грудня 2008 року, а також за
договором між ТОВ «Строй Інвест
України» та ТОВ «Гран-Прі-1» від 25
вересня 2007 року (т. 1 а. с. 20).

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, між позивачем та ТОВ «Гран
Прі-1» укладено договір надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі від 25 вересня 2007 року,
відповідно до якого ТОВ «Строй Інвест
України» передає до 25 грудня 2007 року у
власність ТОВ «Гран Прі-1» грошові
кошти (безвідсоткову фінансову
допомогу на зворотній основі) у розмірі
540000 грн. (т. 1 а. с. 117).

Всупереч висновку посадових осіб
податкового органу, безвідсоткова
фінансова допомога не отримувалась
позивачем, а надавалась ТОВ
«Гран-Прі-1».

Крім того, між позивачем та ТОВ
«Терракс» ЛТД укладені договори
надання безвідсоткової фінансової
допомоги на зворотній основі:

- від 01 листопада 2006 року, відповідно до
якого ТОВ «Терракс» ЛТД передає у
власність ТОВ «Строй Інвест України»
до 01 квітня 2007 року грошові кошти
(безвідсоткову фінансову допомогу на
зворотній основі) у розмірі 8961000 грн. (т.
1 а. с. 109-110);

- від 20 червня 2007 року, відповідно до
якого ТОВ «Терракс» ЛТД передає у
власність ТОВ «Строй Інвест України»
до 21 серпня 2007 року грошові кошти
(безвідсоткову фінансову допомогу на
зворотній основі) у розмірі 465000 грн. (т. 1
а. с. 111-112);

- від 02 квітня 2007 року, відповідно до
якого ТОВ «Терракс» ЛТД передає у
власність ТОВ «Строй Інвест України»
до 31 грудня 2008 року грошові кошти
(безвідсоткову фінансову допомогу на
зворотній основі) у розмірі 5000000 грн. (т.
1 а. с. 113-114);

- від 01 грудня 2008 року, відповідно до
якого ТОВ «Терракс» ЛТД передає у
власність ТОВ «Строй Інвест України»
до 01 грудня 2009 року грошові кошти
(безвідсоткову фінансову допомогу на
зворотній основі) у розмірі 670000 грн. (т. 1
а. с. 115-116).

Разом з цим, за договорами займу від 01
листопада 2006 року та від 01 грудня 2008
року умовні відсотки були нараховані
позивачем на суму неповерненого
залишку фінансової допомоги та
включені підприємством до складу
валового доходу.

За договором займу від 20 червня 2007 року
нарахування умовних відсотків не
повинно було здійснюватись, оскільки
уся сума отриманої фінансової допомоги
була повернута позивачем ТОВ «Терракс»
ЛТД протягом звітного кварталу.

Сума фінансової допомоги за договором
від 02 квітня 2007 року була зарахована
позивачем у звітному кварталі у якості
платежу по договорах комісії,
укладених між ТОВ «Строй Інвест
України» та ТОВ «Терракс» ЛТД.

Апеляційний суд також враховує, що в
акті перевірки ДПІ у Приморському
районі м. Одеси Одеської області ДПС
зроблено висновок, що позивачем у
перевіреному періоді були
задекларовані валові витрати в розмірі
660333 грн.. В ході аналізу первинних
документів підприємства
(господарських договорів, актів
виконаних робіт, журналів-ордерів по
рахункам бухгалтерського обліку 311, 301,
631, 651, 652, 653, 656, 661, 685, 371, 92, 94, штатного
розпису, банківських виписок та інших)
податковим органом не було встановлено
заниження або завищення цього
показника (т. 1 а. с. 22-23).

Однак, вказаний висновок відповідача
спростовується первинними
документами, що містяться в матеріалах
справи, а також висновком додаткової
судово-економічної експертизи від 30
березня 2012 року № 17376/17377, відповідно до
якого скориговані валові витрати ТОВ
«Строй Інвест України» за період з 01
січня 2006 року по 30 вересня 2009 року
склали 1101810 грн. 70 коп. (т. 9 а. с. 12).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку, що
податковим органом невірно визначено
об'єкт оподаткування податком на
прибуток, у зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення відповідача від 26
квітня 2010 року № /0 не може
вважатися законним та обґрунтованим, а
тому підлягає скасуванню.

Визначаючи позивачу зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб,
податковий орган виходив з того, що ТОВ
«Строй Інвест України» при продажу
земельних ділянок згідно угодам
купівлі-продажу фізичним особам у
серпні 2007 року не утримано та не
перераховано податок з доходів
фізичних осіб у сумі 79260 грн. 15 коп.. При
цьому, за висновком відповідача,
вказані доходи були отримані фізичними
особами - покупцями земельних ділянок у
вигляді різниці між оціночною та
продажною вартістю земельних ділянок.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 названого Кодексу
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

На підставі ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни, (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за
свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Стаття 132 Земельного кодексу України
визначає, що угоди про перехід права
власності на земельні ділянки
укладаються в письмовій формі та
нотаріально посвідчуються.

Угоди повинні містити: а) назву сторін
(прізвище, ім'я та по батькові
громадянина, назва юридичної особи); б)
вид угоди; в) предмет угоди (земельна
ділянка з визначенням місця
розташування, площі, цільового
призначення, складу угідь, правового
режиму тощо); г) документ, що
підтверджує право власності на
земельну ділянку; ґ) відомості про
відсутність заборон на відчуження
земельної ділянки; д) відомості про
відсутність або наявність обмежень
щодо використання земельної ділянки за
цільовим призначенням (застава, оренда,
сервітути тощо); е) договірну ціну; є)
зобов'язання сторін.

Угоди про перехід права власності на
земельні ділянки вважаються
укладеними з дня їх нотаріального
посвідчення.

З аналізу наведених норм вбачається, що
вартість земельної ділянки при
укладанні договору купівлі-продажу
визначається сторонами самостійно на
власний розсуд, за виключенням
випадків, визначених законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
оцінку земель» експертна грошова
оцінка земельних ділянок та прав на них
проводиться з метою визначення
вартості об'єкта оцінки та
використовується при здійсненні
цивільно-правових угод щодо земельних
ділянок та прав на них, крім випадків,
визначених цим Законом, а також іншими
законами.

Згідно ст. 13 цього Закону експертна
грошова оцінка земельних ділянок
проводиться у разі: відчуження та
страхування земельних ділянок, що
належать до державної або комунальної
власності; застави земельної ділянки
відповідно до закону; визначення
інвестиційного вкладу в реалізацію
інвестиційного проекту на земельні
поліпшення; визначення вартості
земельних ділянок, що належать до
державної або комунальної власності, у
разі якщо вони вносяться до статутного
фонду господарського товариства;
визначення вартості земельних ділянок
при реорганізації, банкрутстві або
ліквідації господарського товариства
з державною часткою чи часткою
комунального майна, яке є власником
земельної ділянки; виділення або
визначення частки держави чи
територіальної громади у складі
земельних ділянок, що перебувають у
спільній власності; відображення
вартості земельних ділянок та права
користування земельними ділянками у
бухгалтерському обліку відповідно до
законодавства України; визначення
збитків власникам або
землекористувачам у випадках,
встановлених законом або договором;
рішення суду. У всіх інших випадках
грошова оцінка земельних ділянок може
проводитись за згодою сторін та у
випадках, визначених цим та іншими
законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що
земельні ділянки, продані позивачем
фізичним особам, не відносились до
земель державної чи комунальної
власності, а тому згідно з наведеними
нормами грошова оцінка цих ділянок з
метою визначення їх договірної ціни не
є обов'язковою, а могла застосовуватися
лише за домовленістю сторін про
застосування такої оцінки.

Як вбачається з матеріалів справи,
експертна оцінка спірних земельних
ділянок була здійснена за домовленістю
сторін лише з метою визначення розміру
державного мита при укладенні
договорів купівлі-продажу, проте жоден
з вказаних договорів не містить в собі
положень щодо домовленості сторін по
договору про застосування вказаної
оцінки для визначення договірної ціни
земельних ділянок (т. 1 а. с. 91-108).

Таким чином, висновок відповідача щодо
отримання фізичними особами -
покупцями земельних ділянок
додаткових благ у зв'язку з придбанням
ними цих земельних ділянок за ціною,
нижчою ніж договірна ціна, або нижчою
від ціни, визначеної обов'язковою
експертною грошовою оцінкою, у розмірі
різниці між визначеною експертним
дослідженням ціною та ціною придбання,
є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, відповідно до п. п. 4.2.9 п. 4.2 ст.
4 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включається дохід, отриманий платником
податку від його працедавця як
додаткове благо (за винятками,
передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), а
саме у вигляді вартості використання
житла, інших об'єктів матеріального або
нематеріального майна, наданих
платнику податку у безоплатне
користування, за винятком, коли таке
надання зумовлене виконанням
платником податку трудової функції чи
передбачене нормами трудового
договору (контракту) або відповідно до
закону, у встановлених ними межах, а
також за винятком користування
автомобільним транспортом, наданих
платнику податку його
працедавцем-резидентом, який є
платником податку на прибуток
підприємств.

За визначенням, наведеним в п. 1.17 ст. 1
названого Закону, працедавець -
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ чи її
представництво) або фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності
(включаючи самозайнятих осіб), яка
укладає трудові договори (контракти) з
найманими особами та несе обов'язки із
сплати їм заробітної плати, а також
нарахування, утримання та сплати цього
податку до бюджету, нарахувань на фонд
оплати праці, інші обов'язки,
передбачені законами.

Оскільки особи, яким продано земельні
ділянки, не укладали з позивачем
трудові договори (контракти), ТОВ
«Строй Інвест України» не є
працедавцем для цих осіб в розумінні
ст. 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», що виключає
можливість застосування до спірних
відносин положень п. п. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб».

При цьому апеляційний суд також
враховує, що відповідачем не було
надано будь-яких доказів щодо
викладених в спірному акті перевірки
висновків про отримання при укладенні
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок доходу як ТОВ «Строй Інвест
України» (1823787 грн. - перевищення ціни
продажу над ціною придбання), так і
покупцями - фізичними особами (528401 грн. -
заниження ціни продажу земельних
ділянок), з яких фактично обидві
сторони по договору, на думку
податкового органу, повинні сплатити
відповідні податки.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
посилання апелянта на пропуск
позивачем строку звернення до
адміністративного суду з відповідним
позовом з огляду на наступне.

Відповідно до п. 56.18 статті 56
Податкового кодексу України з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу,
платник податків має право оскаржити в
суді податкове повідомлення-рішення
або інше рішення контролюючого органу
про нарахування грошового зобов'язання
у будь-який момент після отримання
такого рішення.

За змістом ст. 102 ПК України передбачено
строк давності тривалістю 1095 днів.

Із врахуванням викладеного, на момент
звернення позивача з позовом до суду
строк для звернення до суду платника
податків із вимогою щодо визнання
протиправним рішення контролюючого
органу про нарахування грошового
зобов'язання повинен визначатися за
правилами пункту 56.18 статті 56 ПК
України. Зазначений строк становить 1095
днів із дня отримання такого рішення,
незалежно від того, чи скористалася
особа своїм правом на досудове
розв'язання спору шляхом застосування
процедури адміністративного
оскарження.

Таким чином, звернувшись до суду у
жовтні 2012 року з позовом про скасування
податкових повідомлень-рішень
відповідача, прийнятих протягом квітня
- травня 2010 року, позивач не порушив
встановлений чинним податковим
законодавством строк звернення до
адміністративного суду.

Оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи та ухвалено судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, суд апеляційної
інстанції на підставі ст. 200 КАС України
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову окружного
адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 14
травня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: