Справа № 2а-11020/12/2670
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2014 р. м. Київ
К/800/12786/14

К/800/15552/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: не з'явився

третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційні скарги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 та Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.02.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.02.2014 року

у справі № 2а-11020/12/2670

за позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції
у Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

за участю третьої особи -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лєба-Консалт»

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_3)
звернувся з позовом до Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
відповідач, ДПІ) за участю третьої
особи Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лєба-Консалт» (далі
по тексту - третя особа, ТОВ
«Лєба-Консалт») про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.02.2013 року адміністративний позов
задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкові повідомлення-рішення від
04.07.2012 року № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 296417 грн. (основного
платежу - 255432 грн., штрафних санкцій - 40985
грн.) та № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на 564587 грн.
(основного платежу - 501316 грн., штрафних
санкцій - 63271,35 грн.).

В іншій частині в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.02.2014 року
апеляційні скарги ФОП ОСОБА_3 та ДПІ
залишено без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Позивач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанції, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
в частині відмови у задоволенні позову
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанції, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
в частині задоволення позовних вимог, з
мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів (обов'язкових
платежів) ФОП ОСОБА_3 за період з 01.04.2009
по 31.12.2011, за результатами якої складено
акт від 18.06.2012 року № 19/17-205/НОМЕР_2.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено п. 176.1 ст. 176, п. 177.4 ст.
177, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки ДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 04.07.2012 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 1624446,75
грн. (за основним платежем - 1395448,23грн. та
штрафні (фінансові) санкції - 223352,35 грн.)
та № , яким ФОП ОСОБА_3 збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на загальну суму
746374,75грн. (за основним платежем у
розмірі 615290,00 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями - 131084,75 грн.).

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, задовольняючи частково
позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 дійшов
висновку про необґрунтованість
податкових повідомлень-рішень від
04.07.2012 року № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 296417 грн. (основного
платежу - 255432 грн., штрафних санкцій - 40985
грн.) та № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на 564587 грн.
(основного платежу - 501316 грн., штрафних
санкцій - 63271,35 грн.)

Як вбачається з матеріалів справи,
задовольняючи частково позовні вимоги
ФОП ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив з того, що позивач належними
доказами підтвердив правомірність
своїх дій щодо формування податкового
кредиту та витрат на підставі
документів, складених ТОВ
«Лєба-Консалт».

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками судів першої та
апеляційної інстанції щодо
задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_3
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 04.07.2012 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 296417 грн. та № в
частині збільшення грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб на 564587 грн., виходячи з
наступного.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
передбачено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник. податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до вимог пп. «а» п. 198.1 ст. 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції,
чинній на час спірних правовідносин)
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ «Лєба-Консалт» та ФОП ОСОБА_3 було
укладено договір поставки від 04.01.2011
року № 040105.

Реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та вищевказаним
контрагентом підтверджується наявними
в матеріалах справи видатковими
накладними, податковими накладними,
квитанціями до прибуткових касових
ордерів, тощо.

Вищевказані документи оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства, Закону України № 996 «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є документами
первинного обліку.

Використання позивачем придбаних
товарів у власній господарській
діяльності підтверджується
матеріалами справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини
справи, колегія суду погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанції щодо реальності
господарських операцій, укладених між
ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Лєба-Консалт».

Також, суди обґрунтовано не прийняли до
уваги висновки ДПІ щодо нікчемності
правочинів, з урахуванням всіх
обставин справи та вимог діючого на час
спірних правовідносин законодавства.

В свою чергу, слід зазначити, як
вбачається з матеріалів справи,
відмовляючи у задоволені позовних
вимог ФОП ОСОБА_3 в іншій частині, суд
першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, виходив з того, що позивачем
не було документально підтверджено
формування податкового кредиту по
правовідносинах з ТОВ «АТП «Вєлєс» та
ТОВ «Граніус-С» та не було підтверджено
формування витрат документами
первинного бухгалтерського обліку по
взаємовідносинах з ТОВ «ВП «Скіф», ТОВ
«Укрхозімпекс», ТОВ «Край Кера-Ма», ТОВ
«Сінсіті СП», ТОВ «Астра ЕК-Сім», ПП
«Інферно», ТОВ «Спартак ЛТД».

Колегія суду не може погодитись з
такими висновками судів, вважаючи їх
передчасними та такими, що винесені з
неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід
звернути увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
судам необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Отже, враховуючи вищевикладене,
правові наслідки у вигляді виникнення
права платника податку на формування
витрат та податкового кредиту з ПДВ
наступають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

При цьому, для формування податкового
кредиту мають значення податкові
накладні та інші первинні документи,
які, видаються на підтвердження
реально вчиненої операції.

Частиною 5 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем на підтвердження реальності
господарських операцій з ТОВ «АТП
«Вєлєс» та ТОВ «Граніус-С» було надано
суду копії актів надання послуг,
прибуткових накладних, податкових
накладних, квитанцій до прибуткового
касового ордеру, тощо.

Суди попередніх інстанцій не прийняли
до уваги вищевказані документи,
виходячи з того, що зазначені вище
документи не були надані до перевірки.

Проте, судами першої та апеляційної
інстанції при вирішенні даної справи
не було з'ясовано чи витребовувались
вищевказані документи податковим
органом під час перевірки, не
досліджувалось питання реальності
спірних господарських операцій з
урахуванням відповідних первинних
бухгалтерських документів, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій, наявність у
підприємства основних засобів та
трудових ресурсів, необхідних для
вчинення дій, що становлять зміст
відповідних операцій.

Крім того, слід зазначити, що суди
попередніх інстанцій не витребували та
не дослідили первинні документи по
правовідносинах з ТОВ «ВП «Скіф», ТОВ
«Укрхозімпекс», ТОВ «Край Кера-Ма», ТОВ
«Сінсіті СП», ТОВ «Астра ЕК-Сім», ПП
«Інферно», ТОВ «Спартак ЛТД», ТОВ «АТП
«Вєлєс» та ТОВ «Граніус-С».

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору, дослідженню судами
підлягала перш за все реальність
господарської операції,
добросовісність дій платника податків,
яка полягала у відповідності вчинених
ним дій господарській меті та
досягненню економічних цілей.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не дослідили та не розглянули належним
чином докази, що містяться в матеріалах
справи, не надали належну оцінку
обставинам справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконні
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, касаційна скарга
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.02.2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.02.2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 -
скасувати.

В цій частині справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.02.2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.02.2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов