Справа № 2а/0270/708/11
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/71900/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Моторного О.А.

за участю секретаря судового
засідання: Горголь І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 10 травня 2011
року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2011
року

у справі № 2а/0270/708/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділляагротранс»

до Державної податкової інспекції у м.
Вінниці,

Головного управління Державного
казначейства України у Вінницькій
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, стягнення суми
бюджетного відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 10 травня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2011
року, позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділляагротранс»
(далі - ТОВ «Поділляагротранс»; позивач)
до Державної податкової інспекції у м.
Вінниці (далі - ДПІ у м. Вінниці;
відповідач-1) та Головного управління
Державного казначейства України у
Вінницькій області (далі - ГУДК України
у Вінницькій області; відповідач-2)
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення № /1 від 18
листопада 2010 року та № /1 від 18
листопада 2010 року. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ТОВ «Поділляагротранс» бюджетну
заборгованість з податку на додану
вартість за травень 2010 року в розмірі 290
650,00 грн. та за червень 2010 року в розмірі
246 004,00 грн. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь
ТОВ «Поділляагротранс» 1 703,40 грн.
судового збору, сплаченого платіжним
дорученням № 77 від 11 лютого 2011 року.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач-1 оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
м. Вінниці, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 10
травня 2011 року, ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 11 жовтня 2011 року та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить залишити її без
задоволення, а постановлені у справі
судові рішення - без змін.

Перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки
обставин справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з таких
підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що
відповідачем-1 проведено виїзну
позапланову перевірку ТОВ
«Поділляагротранс» з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника за
період з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2010
року, яка виникла за рахунок від'ємного
значення з податку на додану вартість,
що декларувалось в період з 01 березня
2010 року по 01 червня 2010 року, за
результатами якої складено акт №
282/0701/33553300 від 01 вересня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем-1 прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 10
вересня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість у розмірі
536 654,00 грн., та податкове
повідомлення-рішення № /0 від 10
вересня 2010 року, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 84 054,00 грн. (64 657,00 грн.
- основний платіж, 19
397,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За результатами
адміністративного оскарження, скаргу
товариства залишено без задоволення, а
також прийнято податкові
повідомлення-рішення № /1 від
18 листопада 2010 року та
№ /1 від 18 листопада 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пункту 1.8 статті 1,
підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.7, 7.7.10 пункту 7.7
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаних у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ісма-Екопром» на
підставі договору № 12/22/09-пр від 22
грудня 2009 року послуг з переробки
сировини та матеріалів постачальника,
у Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 на
підставі договору № 01/02-ТР від
02 січня 2010 року послуг з перевезення
вантажу, у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рубантранс» на
підставі договору № 02/18/01 від
18 лютого 2010 року послуг з перевезення
вантажу, у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Саноіл» на підставі
договору № 05 від 03 січня 2009 року послуг
з перевезення вантажів автомобільним
транспортом, у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новика» на підставі
договору № 5/N/2009 від 10 березня 2009 року
послуг з митного брокерського
обслуговування, з підстав їх
непідтвердження відповідними
первинним документами, що, на
переконання контролюючого органу,
обумовлює нікчемність вказаних
правочинів.

Зокрема, обґрунтовуючи свою
правову позицію щодо неправомірності
формування товариством податкового
кредиту з податку на додану вартість за
розглядуваними операціями, ДПІ у м.
Вінниці вказувала на недоліки
первинних документів, а саме - актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
в яких не зазначено місця їх складання.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
первинними документами, які містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Водночас певні недоліки первинних
документів, зокрема, актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
складених за результатами проведених
господарських операцій, не тягнуть за
собою втрату ними статусу належних
первинних документів.

Акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) є належними та
підтверджують право покупця на
формування даних податкового обліку і
в тому разі, якщо вони заповнені з
окремими недоліками, що зумовлені,
зокрема, результатом описок чи
механічних помилок, проте при цьому
дають змогу ідентифікувати продавців,
містять достатні дані про зміст
господарських операцій, підтверджують
фактичність здійснення таких операцій.

А відтак, незазначення в актах
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
місця їх складання саме по собі не
призводить до неможливості
ідентифікації факту та змісту
господарської операції, за умови
належного заповнення, як у
розглядуваній ситуації, інших
реквізитів вказаних документів та,
відповідно, не тягне втрати ними
статусу первинних документів.

Більш того, судовими інстанціями
встановлено, що на підтвердження
реального характеру проведених
операцій позивачем долучено до
матеріалів справи податкові накладні,
акти прийняття на переробку
давальницької сировини,
товарно-транспортні накладні, вантажні
митні декларації, товарні накладні,
специфікації, залізничні накладні,
реєстри платіжних доручень, які
оформлено належним чином, що
відповідачем не заперечується.

Викладене вище в повній мірі нівелює
доводи податкового органу про
нікчемність укладених позивачем з ТОВ
«Ісма-Екопром», СПД-ФО ОСОБА_3,
ТОВ «Рубантранс», ТОВ
«Саноіл», ТОВ «Новика» правочинів та
обумовлює неправомірність прийняття
ним оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

За змістом підпункту 7.7.4 пункту 7.7
статті 7 Закону № 168/97-ВР платник
податку, який має право на одержання
бюджетного відшкодування та прийняв
рішення про повернення повної суми
бюджетного відшкодування, подає
відповідному податковому органу
податкову декларацію та заяву про
повернення такої повної суми
бюджетного відшкодування, яка
відображається у податковій
декларації. При цьому платник податку в
п'ятиденний термін після подання
декларації податковому органу подає
органу Державного казначейства
України копію декларації, з відміткою
податкового органу про її прийняття,
для ведення реєстру податкових
декларацій у розрізі платників.

До декларації додаються розрахунок
суми бюджетного відшкодування, копії
погашених податкових векселів
(податкових розписок), у разі їх
наявності, та оригіналів п'ятих
основних аркушів (примірників
декларанта) вантажних митних
декларацій, у разі наявності
експортних операцій.

Форма заяви про відшкодування та форма
розрахунку суми бюджетного
відшкодування визначаються за
процедурою, встановленою центральним
податковим органом.

Відповідно до підпункту 7.7.5
пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР
протягом 30 днів, наступних за днем
отримання податкової декларації,
податковий орган проводить
документальну невиїзну перевірку
(камеральну) заявлених у ній даних. За
наявності достатніх підстав вважати,
що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з
порушенням норм податкового
законодавства, податковий орган має
право протягом такого ж строку
провести позапланову виїзну перевірку
(документальну) платника для
визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування.

Податковий орган зобов'язаний у
п'ятиденний термін після закінчення
перевірки надати органу державного
казначейства висновок із зазначенням
суми, що підлягає відшкодуванню з
бюджету.

Підпунктом 7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що на підставі
отриманого висновку відповідного
податкового органу орган державного
казначейства надає платнику податку
зазначену у ньому суму бюджетного
відшкодування шляхом перерахування
коштів з бюджетного рахунку на
поточний банківський рахунок платника
податку в обслуговуючому банку
протягом п'яти операційних днів після
отримання висновку податкового органу.

В розглядуваній ситуації судовими
інстанціями встановлено достовірність
заявлених позивачем до бюджетного
відшкодування сум податку на додану
вартість за травень 2010 року в розмірі 290
650,00 грн. та за червень 2010 року в розмірі
246 004,00 грн.

Отже, враховуючи те, що відшкодування
спірних сум податку на додану вартість
своєчасно здійснено не було, позивач
правомірно скористався своїм правом на
судове оскарження бездіяльності
шляхом звернення з позовом про
стягнення сум коштів з Державного
бюджету України.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 10
травня 2011 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 10 травня 2011
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 11 жовтня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3 розділу
IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Моторний О.А.