Справа № 826/19863/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В.
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Ключковича В.Ю.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«МЕТ-ІНВЕСТ СТАР» до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «МЕТ-ІНВЕСТ СТАР»
(далі - ТОВ «МЕТ-ІНВЕСТ СТАР») звернувся
до Окружного адміністративного суду м.
Києва із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
ДПІ у Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві), в
якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення від 26 листопада 2013 року №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
січня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким повністю відмовити в
задоволенні заявлених позивачем вимог.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ДПІ у Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві згідно
пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.11
п.78.1 ст.78, п.81.1 ст.81, п.82.2 ст.82 Податкового
кодексу України та у відповідності до
наказу від 09.10.2013р. та постанови
слідчого СУ ФР ДПІ у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві від 19.08.2013 про
призначення перевірки по
кримінальному провадженню №0000075
за ознаками складу злочину,
передбаченого ст.212 ч.3 КК України, було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «МЕТ-ІНВЕСТ СТАР»
(код 38271862) з питань дотримання вимог
правильності обчислення, повноти та
своєчасності сплати до бюджету податку
на додану вартість за період з 01.01.13р. по
31.08.13р., за результатами якої складено
акт від 29.10 2013р. №262/26-57-22-03-07/38271862.

В ході проведення перевірки було
встановлено порушення ТОВ«МЕТ-ІНВЕСТ
СТАР» вимог: п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.189.1
ст.189, пп.198.2 ст.198, п.201.12 ст.201 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження суми податку на додану
вартість, яка підлягає нарахуванню та
сплаті в бюджет на загальну суму 2 252 862,
00 грн.

Не погоджуючись з висновками перевірки
позивач оскаржив акт перевірки від 29.10
2013р. №262/26-57-22-03-07/38271862 в
адміністративному порядку. Листом від
21.11.2013р. №14994/26-57-22-03-10 про розгляд
заперечень відповідач повідомив, що
висновки акту перевірки залишає без
змін, а заперечення - без задоволення.

На підставі акту перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 26
листопада 2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 2 860 075,00грн., з яких: за
основним платежем - 2252860,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -
563215,00 грн.

Позивач заперечує правомірність
спірного податкового
повідомлення-рішення відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати його
протиправним та скасувати.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01.01.2011
року.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Водночас, пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6. Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені де складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Положенням статті 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г)податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; й) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України) (п.
201.1).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби (п.
201.2 ст.201 ПК України).

Відповідно до п. 201.4 ст.201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно п. 201.6 ст.201 Податкового кодексу
України податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому, платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, виходячи зі змісту
вищенаведених норм чинного
законодавства, слід зазначити, що право
на віднесення сум ПДВ, сплачених при
придбанні товару до податкового
кредиту, виникає у суб'єкта
господарювання у разі дотримання ним
наступних умов: 1) фактичності
придбання такого товару, тобто,
реальності відповідної господарської
операції; 2) наявності податкових
накладних, складених особою,
зареєстрованою платником податку, чи
митних декларацій на підтвердження
придбання такого товару та сплати
відповідної суми ПДВ; 3) подальшого
використання придбаного товару в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності
підприємства.

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
упродовж періоду, що перевірявся,
позивач мав господарські
взаємовідносини з ТОВ «Култрейдінг» по
здійсненню реалізації товару (фреону)
на умовах укладених сторонами
цивільно-правових угод. За період з
01.01.2013р. по 31.08.2013р. ТОВ «МЕТ-ІНВЕСТ СТАР»
задекларовано податкові зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 1 823
121,00 грн.

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач, зокрема, вказує на
нікчемність укладених позивачем
правочинів, які на його думку є
фіктивними та не створюють жодних
юридичних наслідків, крім тих, які
пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Так на підтвердження виконання
договірних зобов'язань позивачем до
перевірки були надані наступні
податкові накладні, виписані TOB
«МЕТ-ІНВЕСТ СТАР» в адресу TOB
„Култрейдінг" на суму 1 473 156,00 грн., у т.ч.
ПДВ - 245 526,00 грн., а саме: податкова
накладна №1 від 03.06.2013р. загальна
вартість 463 752,00 грн. (сума ПДВ - 77 292,00
грн.), податкова накладна №4 від 03.06.13р.,
загальна вартість 451260,0 грн. (сума ПДВ -
75210,00 грн.), податкова накладна №6 від
04.06.13р., загальна вартість 558144,0 грн.
(сума ПДВ - 93024,00 грн.).

Крім того, позивачем були надані
належним чином завірені копії
податкової декларації з податку на
додану вартість TOB „МЕТ-ІНВЕСТ СТАР за
червень 2013 року разом із Додатком №5
„Розшифровки податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів (Д5)" та видаткових і
товарно-транспортних накладних,
виписаних TOB „Култрейдінг" в адресу ТОВ
«МЕТ-ІНВЕСТ СТАР», які містять підписи
та печатки постачальника товару.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України,
де зокрема передбачено, що первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

При цьому, господарські операції мають
бути відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту, а
тому право платника ПДВ на податковий
кредит може визнаватися лише у разі,
якщо відповідні товари ним реально
придбавалися, або ж у разі реального
понесення ним витрат на таке придбання.

Так на підставу нікчемності укладених
позивачем правочинів відповідач
зокрема зазначає, що угоди, укладені
між ТОВ «МЕТ-ІНВЕСТ СТАР» та TOB
«Култрейдінг», є нікчемними в
розумінні ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1, 5 ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, у разі, якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. Разом з
тим, не є підставою для відмови у праві
на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку. Також не є підставою
для визнання неправомірними операцій
платника податків подальше припинення
чи анулювання статусу платника податку
на додану вартість його контрагента.
Усі операції, вчинені контрагентом
платника податку до припинення такого
контрагента, не можуть автоматично
розглядатися як нікчемні правочини в
силу самого собою припинення юридичної
особи або анулювання її податкового
статусу. У такому разі достатньо
встановити необізнаність платника
податку, що заявляє право на податковий
кредит чи бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість про факт
припинення або недобросовісний
характер діяльності контрагента
(зокрема про несплату податків чи
неподання податкової звітності).

У разі, якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, постачальники були
включені до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність за
несплату податків продавцями, ні за
можливу недостовірність

Так, на момент виконання сторонами
договірних зобов'язань юридична особа
ТОВ «Култрейдінг» припиненою у
визначеному законом порядку та була, що
підтверджується відсутністю належних
цьому доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, на
момент здійснення господарських
операцій у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б ставити
під сумнів цивільну правоздатність
контрагента позивача - ТОВ
«Култрейдінг». При цьому, за даними
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців не
вбачається, що на момент укладення та
виконання сторонами договірних
зобов'язань були наявні записи щодо не
підтвердження відомостей про юридичну
особу даного підприємства.

Разом з тим, відсутність платника
податків за місцем реєстрації, на думку
колегії суддів, не може свідчити про не
реальність здійснення правочинів.

Що стосується тверджень податкового
органу про наявність матеріалів
кримінального провадження № 0000075
від 28.05.2013 року за ознаками вчинення
злочину, передбаченого ч.3 ст. 212 КК
України, колегія суддів зважає на
наступне.

Згідно пп. 78.1.11 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України,
документальна позапланова виїзна
перевірка здійснюється за наявності
хоча б однієї з таких обставин, зокрема,
отримано постанову суду (ухвалу суду)
про призначення перевірки або
постанову органу дізнання, слідчого,
прокурора, винесену ними відповідно до
закону у кримінальних справах, що
перебувають у їх провадженні.

При цьому, до дня набрання законної
сили відповідним рішенням суду п. 86.9 ст.
86 Податкового кодексу України
забороняє, у разі якщо грошове
зобов'язання розраховується органом
державної податкової служби за
результатами призначеної відповідно
до кримінально-процесуального закону
або закону про оперативно-розшукову
діяльність перевірки, приймати
податкове повідомлення-рішення за
результатами такої перевірки. Цією
нормою передбачено, що матеріали
перевірки разом з висновками органу
державної податкової служби
передаються правоохоронному органу, що
призначив перевірку. Статус таких
матеріалів перевірки та висновків
органу державної податкової служби
визначається
кримінально-процесуальним законом або
законом про оперативно-розшукову
діяльність.

Разом з тим, підпунктом 58.4 статті 58
Податкового кодексу України
встановлено, що у разі коли судом за
результатами розгляду кримінального
провадження про кримінальне
правопорушення, предметом якого є
податки, збори, винесено обвинувальний
вирок, що набрав законної сили, або
винесено рішення про закриття
кримінального провадження за
нереабілітуючими підставами,
відповідний контролюючий орган
зобов'язаний визначити податкові
зобов'язання платника податків за
податками та зборами, несплата
податкових зобов'язань за якими
встановлена судовим рішенням, та
прийняти податкове
повідомлення-рішення про нарахування
платнику таких податкових зобов'язань
і застосування стосовно нього штрафних
(фінансових) санкцій у розмірах,
визначених цим Кодексом.

Складання та надсилання платнику
податків податкового
повідомлення-рішення за податковими
зобов'язаннями платника податків за
податками та зборами, несплата
податкових зобов'язань за якими
встановлена судовим рішенням,
забороняється до набрання законної
сили судовим рішенням у кримінальному
провадженні або винесення ухвали про
закриття такого кримінального
провадження за нереабілітуючими
підставами.

Зважаючи на вищенаведені норми діючого
законодавства, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
слідчого СУ ФР ДПІ у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві від 19.08.2013 про
призначення перевірки по
кримінальному провадженню №0000075
за ознаками складу злочину,
передбаченого ст.212 ч.3 КК України, до
дня набрання законної сили відповідним
рішенням в зазначеному кримінальному
провадженню, може бути розцінена як
доказ виключно у рамках розслідування
та розгляду такої кримінальної справи
і не може бути підставою для прийняття
відповідачем спірного податкового
повідомлення-рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 19 грудня 2012 року по
справі № К/9991/64526/12.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про
правомірність заявлених позивачем
вимог, які є обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 21 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк В.Ю.
Ключкович

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Ключкович В.Ю.