Справа № 806/7156/13-а
Суддя: Одемчук Є.В.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Одемчук Є.В.
УХВАЛА

іменем України

"14" травня 2014 р.
Справа № 806/7156/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Одемчука Є.В.

суддів:
Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області на
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від "25" лютого
2014 р. у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області про визнання протиправними та
скасування податкового повідомленнь -
рішеннь ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ФОП ОСОБА_3
звернувся до адміністративного суду з
позовною заявою, в якій просив визнати
протиправним та скасувати податкові
повідомлення - рішення відповідача від
15.10.2013 року № , № та № .

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2014
року визнано протиправним та скасовано
податкові повідомлення - рішення
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області від 15.10.2013 р. № , № та
№.

Не погоджуючись з даною постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази та проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що оскаржуване рішення відповідача
прийнято не на підставі, не у межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені чинним законодавством
України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Перевіряючи правомірність прийнятого
рішення на відповідність вимогам ч. 3
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд зазначає
наступне.

В період з 10.09.2013 року по 23.09.2013 року, з
продовженням терміну проведення
перевірки на три робочих дні з 24.09.2013
року по 26.09.2013 року відповідачем
проведена документальна планова
виїзна перевірка позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012
року, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року.

За результатами вказаної перевірки,
складено акт № 977/17-2/НОМЕР_4 від 03.10.2013
року, в якому зафіксовано порушення
позивачем:

- пп. 16.1.2 пп. 16.1.12 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, п. 44.3, п.
44.5, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.
138.2 ст. 138 (пп. 139.1.5 пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139), п.
140.2, п. 140.4 ст. 140, п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, у результаті чого
занижено суму податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
за період, що перевірявся, на суму 102578,13
грн.,

- п. 198.3, п. 198.5 ст. 198, п. 199.1 ст. 199 та п. 200.1,
п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу
України, у результаті чого занижено
податок на додану вартість у періоді,
що перевірявся, на загальну суму 131308
грн.,

- п. 177.1 ст. 117 Податкового кодексу
України, оскільки позивачем не було
подано заяву про реєстрацію платником
податку на додану вартість в листопаді
2011 року.

На підставі результатів вказаної
перевірки 15.10.2013 року прийнято
податкові повідомлення - рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) у розмірі 170,00 грн., №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на 115487,85 грн., у тому числі
за основним платежем у розмірі 102578,13
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями в розмірі 12909,72 грн. та №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 161917 грн. (за
основними платежем - 131308 грн., за
штрафними санкціями - 30609 грн.).

Надаючи правову оцінку оскаржуваним
рішенням, колегія суддів зазначає
наступне.

Щодо податкового повідомлення -
рішення № .

Встановлено, що позивач зареєстрований
02.03.2007 року як фізична особа -
підприємець Виконавчим комітетом
Житомирської міської ради та з 06.03.2007
року перебуває на обліку у відповідача
як платник податків.

З 01.01.2011 року позивач здійснює
діяльність на загальній системі
оподаткування.

Згідно ст. 117 Податкового кодексу
України за порушення встановленого
порядку взяття на облік (реєстрації) в
органах державної податкової служби,
зокрема, неподання у строки та у
випадках, передбачених цим Кодексом,
заяв або документів для взяття на облік
у відповідному органі державної
податкової служби, реєстрації змін
місцезнаходження чи внесення інших
змін до своїх облікових даних,
неподання виправлених документів для
взяття на облік чи внесення змін,
подання з помилками чи у неповному
обсязі, неподання відомостей стосовно
осіб, відповідальних за ведення
бухгалтерського обліку та/або
складення податкової звітності,
відповідно до вимог встановлених цим
Кодексом, тягнуть за собою накладення
штрафу на само зайнятих осіб у розмірі
170 гривень, на юридичних осіб,
відокремлені підрозділи юридичної
особи чи юридичну особу, відповідальну
за нарахування та сплату податків до
бюджету під час виконання договору про
спільну діяльність, - 510 гривень.

При цьому, вимоги щодо реєстрації осіб
як платників податку на додану
вартість визначені статтею 181
Податкового кодексу України, згідно
норм якої, передбачено, що у разі якщо
загальна сума від здійснення операцій
з постачання товарів/послуг, що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
розділом, у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, нарахована (сплачена) такій
особі протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням вимог,
передбачених статтею 183 цього Кодексу,
крім особи, яка є платником єдиного
податку.

Згідно із п. 183.1 ст. 183 ПК України,
будь-яка особа, що підлягає
обов'язковій реєстрації чи прийняла
рішення про добровільну реєстрацію як
платника податку, подає до органу
державної податкової служби за своїм
місцезнаходженням (місцем проживання)
реєстраційну заяву.

У разі обов'язкової реєстрації особи як
платника податку реєстраційна заява
подається до органу державної
податкової служби не пізніше 10 числа
календарного місяця, що настає за
місяцем, в якому вперше досягнуто
обсягу оподатковуваних операцій,
визначеного у статті 181 цього Кодексу
(п. 183.2 ст. 183 ПК України).

Відповідно до п. 183.10 ст. 183 ПК України,
будь-яка особа, яка підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку, і у випадках та в порядку,
передбачених цією статтею, не подала до
органу державної податкової служби
реєстраційну заяву, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що нормами чинного
податкового законодавства, штрафних
санкцій не передбачено.

Однак, такій особі, враховуючи приписи
Податкового кодексу України, орган
державної податкової служби
зобов'язаний самостійно за
результатами проведення
документальної перевірки визначити
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість без
врахування сум податку, нарахованих
під час придбання товарів/послуг, та
застосувати штраф у розмірі 25
відсотків (50 відсотків - при повторному
порушенні) суми такого зобов'язання.

Що стосується податкового
повідомлення - рішення № ,
зокрема, щодо заниження позивачем суми
податку на доходи фізичних осіб від
провадження діяльності, що підлягає
сплаті до бюджету на 102578, 13 грн.,
колегія суддів зазначає.

Згідно з пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового
кодексу України, платниками податку на
доходи фізичних осіб є фізична особа -
резидент, яка отримує доходи як з
джерела їх походження в Україні, так і
іноземні доходи.

Згідно з п. 164.1 ст. 164 ПК України,
загальний оподатковуваний дохід -
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

Відповідно до пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, доходи - загальна сума доходу
платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі у виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
межами.

Статтею 177 ПК України регулюється
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування.

Пунктом 177.1 вказаної статті
Податкового кодексу України визначено,
що доходи фізичних осіб - підприємців,
отримані протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, оподатковуються за
ставками, визначеними в пункті 167.1
статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування, згідно із п. 177.2
ст. 177 ПК України, є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно із пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 177.3, 177.4 ст. 177 ПК
України, для фізичної особи -
підприємця, зареєстрованого як платник
податку на додану вартість, не
включаються до витрат і доходу суми
податку на додану вартість, що входять
до ціни придбаних або проданих товарів
(робіт, послуг). До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат виробництва (обігу) згідно з
розділом III цього Кодексу. Не належить
до витрат фізичної особи - підприємця
вартість придбаного рухомого і
нерухомого майна, що підлягає
державній реєстрації, у разі якщо таке
майно придбано до державної реєстрації
фізичної особи - суб'єктом
підприємницької діяльності та/або не
використовується в такій діяльності.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, про те що висновок
податкового органу про те, що кошти,
отримані з Житомирського міського
центру як дотації на створення
додаткових робочих місць та кошти
отримані від ПП "Агротехазот" і
повернуті як помилково перераховані не
призвели до зменшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб.

Що стосується висновку податкового
органу про завищення позивачем витрат,
пов'язаних із здійсненням діяльності, у
зв'язку з включенням позивачем до їх
складу витрат по товарах, які не
використовувались в оподаткованих
операціях в межах господарської
діяльності, а саме вартості придбаного
дизельного палива і запасних частин
для обслуговування автомобілів,
колегія суддів зазначає.

Підпунктом 14.1.27 ст.14 Податкового
кодексу України (далі - ПК) визначено, що
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно п. 138.1. ст. 138 ПК витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до абз. "в" п.п. 138.10.2 п. 138.10.
ст. 138 ПК України, до складу інших витрат
включаються витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

В силу вимог п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Так, пп. 139.1.1, 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 ПК України,
не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності; витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Крім того, господарська діяльність,
згідно із пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Основні засоби - матеріальні активи, у
тому числі запаси корисних копалин
наданих у користування ділянок надр
(крім вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік) (пп. 14.1.138 п. 14.1 ст.
14 ПК України).

В розумінні пункту 4 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 7
"Основні засоби", затвердженого наказом
Міністерства Фінансів України від
27.04.2000 року № 92 (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), основні засоби -
матеріальні активи, які підприємство
утримує з метою використання їх у
процесі виробництва або постачання
товарів, надання послуг, здавання в
оренду іншим особам або для здійснення
адміністративних і
соціально-культурних функцій,
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких
більше одного року (або операційного
циклу, якщо він довший за рік).

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в апеляційному порядку,
що в перевіряємий період позивач
здійснював господарську діяльність за
такими видами КВЕД: ремонт і технічне
обслуговування машин і устаткування
промислового призначення; роздрібну
торгівлю деталями та приладдям для
автотранспортних засобів; вантажний
автомобільний транспорт.

Крім того, матеріали справи містять
ліцензію, якою надано дозвіл позивачу
здійснювати внутрішні перевезення
вантажів вантажними автомобілями,
причепами та напівпричепами. У зв'язку
з чим позивачем було укладено ряд
договорів про надання послуг по
транспортуванню вантажів на митній
території України, які містяться в
матеріалах справи та досліджено судом
першої інстанції.

На підтвердження реальності
здійснення господарської діяльності з
перевезення вантажів позивачем, крім
копій вказаних договорів, також надані
посвідчення про відрядження водіїв,
метою відрядження яких було
перевезення вантажів у період з квітня
2011 року по грудень 2012 року; рахунки -
фактура; акти здачі - приймання робіт
(надання послуг), податкові накладені,
виписані позивачем своїм контрагентам,
товарно - транспортні накладні за
спірний період; договори - заявки на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, замовлення на перевезення
вантажів автомобільним транспортом по
договорам вказаним вище, заявки до
зазначених договорів на перевезення
вантажів в міжнародному сполученні.

Судом встановлено, що 01 січня 2012 року
між ДП Автобаза ВАТ "Житомирводбуд" та
позивачем було укладено договір на
технічне обслуговування, перед
рейсовий, технічний та медичний огляди,
послуги служби безпеки руху, охорони
праці та пожежної безпеки, за умовами
якого ДП Автобаза ВАТ "Житомирводбуд"
надає транспортним засобам наступні
послуги: стоянка транспортних засобів
по факту; проведення поточного ремонту
на технічне обслуговування
транспортного засобу з оплатою по
факту виконання робіт; перед рейсовий
технічний огляд транспортних засобів
та перед рейсовий медичний огляд
водіїв.

Також, між вказаними сторонами було
укладено договір № 13 від 01.01.2012 року,
відповідно до якого ДП Автобаза ВАТ
"Житомирводбуд" (Орендодавець) передає,
а позивач (Орендар) бере у тимчасове
платне користування нежиле приміщення
за адресою: АДРЕСА_2.

Також, судом встановлено, що з метою
виконання договорів про надання послуг
для заправки власних та орендованих
автомобілів позивачем укладено ряд
договорів про купівлю - продаж
нафтопродуктів., копії яких містяться в
матеріалах справи та підтверджують
взаємовідносини позивача з вказаними
контрагентами.

Позивачем надано до суду податкові
накладні, виписані позивачу продавцями
паливно - мастильних товарів у квітні,
травні, червні, серпні, вересні,
листопаді та грудні 2011 року; січні,
березні, квітні, травні, червні, липні,
серпні, вересні, жовтні, листопаді та
грудні 2012 року; видаткові накладні за
вересень та листопад 2011 року, квітень,
травень, червень, серпень, вересень,
жовтень, листопад і грудень 2012 року;
акти виборки (інформаційні звіти) за
квітень - червень 2011 р., за серпень -
вересень 2011 р., грудень 2011 р., за січень,
квітень, травень, червень, липень,
серпень, вересень, жовтень, листопад та
грудень 2012 року.

При цьому, акт перевірки не містить
жодних зауважень щодо форми і змісту
наведених позивачем письмових
документів. Доказів, які б вказували на
недійсність чи підробку первинних
документів, або їх невідповідність
нормативно - правовим актам відповідач
суду не надав. Факт придбання паливно -
мастильних матеріалів позивачем
представник відповідача не
заперечував.

Встановлено, що в період з 01.04.2011 року по
31.12.2012 року позивачем було придбано
пальне в кількості 119404,646 л.

Із актів списання за вказаний період
вбачається, що позивачем списано
пальне в кількості 111663, 520 л.

Під час судового розгляду справи у суді
першої інстанції позивачем
наголошувалось, що пальне було
використано під час надання ним послуг
з перевезення вантажів відповідно до
укладених договорів, про що свідчать
подорожні листи вантажного автомобіля.

Посилання податкового органу на
невідповідність подорожніх листів
вимогам є безпідставними, оскільки
оглянуті та дослідженні в судовому
засіданні подорожні листи за спірний
період спростовують наведені
твердження відповідача та складені на
типовій формі № 2, затвердженій наказом
Мінтрансу України від 29.12.2995 р. № 488/346,
містять необхідну інформацію про рух
пального, кілометраж, що проїхав
автомобіль за певним завданням, у них
визначено відстань та маршрут руху
автомобіля (звідки і куди рухався
автомобіль), результати роботи
автомобілів і причепів.

Посилання відповідача на те, що
перевіркою встановлені відмінні
(значно менші) відстані від тих, що
вказані у подорожніх листах по всіх
маршрутах, оскільки відстань між
маршрутами слідування вантажних
автомобілів визначались не за
подорожніми листами, в яких вказаний
кілометраж, а самостійно за допомогою
комп'ютерної програми "Атлас
автомобільних доріг України" є
безпідставними.

Відповідно до п. 83.1 ст. 83 ПК України,
передбачено, що для посадових осіб
органів державної податкової служби
під час проведення перевірок
підставами для висновків є: документи,
визначені цим Кодексом; податкова
інформація; експертні висновки; судові
рішення; інші матеріали, отримані в
порядку та у спосіб, передбачені цим
Кодексом або іншими законами, контроль
за дотриманням яких покладений на
органи державної податкової служби.

При цьому, визначення кілометражу за
допомогою комп'ютерної програми
автомобільних доріг має відмінності
від реального кілометражу, який
проїжджає кожен автомобіль, оскільки
під час обрахунку за допомогою
вказаної програми не враховуються
обмеження щодо руху вантажного
транспорту, об'їзди, додатковий
кілометраж на стоянки, заправки,
послідовність вигризки вантажу на
об'єктах, людський фактор водія, тощо.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, про правомірність
використання комп'ютерної програми для
визначення відстані між маршрутами як
єдиного доказу на підтвердження
списання більшої кількості дизельного
палива, ніж вказано позивачем у актах.

Посилання відповідача на
необґрунтоване включення до валових
витрат вартість придбання запасних
частин, придбання шин, технічного
обслуговування є безпідставним.

Встановлено, що позивачем (Покупцем)
укладено ряд договорів
довгострокового постачання з ФОП
ОСОБА_5 (Постачальник) (договір
довгострокового постачання № 52 від
01.04.2011 року); з ФОП ОСОБА_6 (договір № 58
від 01.07.2011 р.); з ФОП ОСОБА_7 (договір № 118
від 01.08.2011 р.); з ФОП ОСОБА_8 (договір № 26
від 01.08.2011 р.); з ОСОБА_9 (договір
постачання № 1 від 01.10.2011 р.); з ФОП
ОСОБА_10 (договір постачання № 33 від
27.02.2012 р.); з ФОП ОСОБА_7 (договір
постачання № 143 від 01.04.2012 р.).

Пунктом 1 цих договорів передбачено, що
Постачальник зобов'язується на протязі
дії договору поставляти Покупцю товар
(в тому числі, але не виключно - запасні
частини для вантажних автомобілів та
напівпричепів (причепів) автомашин,
авто хімію, супутні товари для
автотранспорту та інше) за його
замовленнями окремими партіями за
цінами, в асортименті та кількості, що
остаточно погоджується сторонами в
накладних, які є невід'ємною частиною
Договору, а Покупець зобов'язується
приймати товар та оплачувати його на
встановлених Договором умовах.
Загальний обсяг та асортимент товару,
що поставляється за цим Договором,
визначається кількістю та
асортиментом товару, поставленого
окремими партіями за всіма видатковими
накладними відповідно до умов Договору
на протязі його дії. Загальна сума
Договору складає суму ціни товару,
вказану в видаткових накладних
протягом дії Договору.

20 березня 2012 року між Дочірнім
Підприємством "АвтоМАЗ-Україна"
(Постачальник) та позивачем (Покупець)
укладено господарський договір
поставки № 62/8, за умовами якого
Постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
Покупцеві товар (товари), а Покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом поставки є запчастини до
вантажних автомобілів.

07 вересня 2012 року між ТОВ "АТП Центр"
(Продавець) та позивачем (Покупець)
укладено договір купівлі - продажу № КО
070912. Відповідно до умов якого Продавець
зобов'язується продати та передати у
власність Покупцю термокінг в
кількості 1 шт. за ціною 20000,00 грн. з ПДВ.

На підтвердження здійснення
взаємовідносин із вказаними
контрагентами позивачем надано копії
зазначених договорів, видаткові та
податкові накладні за період з квітня
2011 року по вересень 2011 року, листопад -
грудень 2011 року, квітень - липень 2012
року, жовтень та грудень 2012 року.

Придбанні матеріальні цінності
використані позивачем для ремонту
автомобілів, які використовувались ним
для надання послуг по перевезенню
вантажів. Запчастини встановлювались
на автомобілі ним самостійно, у зв'язку
з чим і були складені актами списання
ТМЦ.

Усі витрати позивача підтверджені
первинними документами відповідно до
вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Податкового
кодексу України, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, виходячи з викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про правомірність
позивача щодо віднесення до складу
витрат вартості придбаних паливних
матеріалів, запасних частин та
технічного обслуговування
транспортних засобів.

Щодо ведення бухгалтерського обліку
позивачем, колегія суддів зазначає.

Відповідно пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 ПК України,
платник податків має право обирати
самостійно, якщо інше не встановлено
цим Кодексом, метод ведення обліку
доходів і витрат.

Абзацом 1 пункту 44.1 статті 44 ПК України
визначено, що для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

У пункті 177.10 статті 177 ПК України
закріплено, що фізичні особи -
підприємці зобов'язані вести Книгу
обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
державної податкової служби. Фізичні
особи - підприємці застосовують
реєстратори розрахункових операцій
відповідно до Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг".

Судом встановлено, що бухгалтерський
облік позивачем здійснювався у
відповідності до вимог чинного
податкового законодавства.

Що стосується податкового
повідомлення - рішення від 15.10.2013 року №
, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового
кодексу України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

У відповідності із п. 198.3 статті 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Придбані позивачем у контрагентів -
постачальників товари використані ним
у господарській діяльності, відтак
суми ПДВ у відповідності до п.198.3. ст..198
ПК України правомірно віднесені
позивачем до складу податкового
кредиту.

Згідно із п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Усі господарські операції
підтверджені первинними документами
позивача відповідно до вимог Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" та
Податкового кодексу України, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку.

Зазначені документи, підтверджують
взаємовідносини позивача з
контрагентами, містять всі обов'язкові
реквізити, що передбачені для даного
виду господарських операцій, містять
необхідні відомості про господарську
операцію, підтверджують реальність
руху активів учасників правовідносин,
а відтак є первинними в розумінні
закону.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
впливають на правильність прийнятого
рішення, яке постановлено з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
залишити без задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "25" лютого
2014 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
Є.В.Одемчук

судді: (підпис)
А.Ю.Бучик

(підпис)
Г.І. Майор

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ Є.В.Одемчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам:
Житомирська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області м-н Перемоги,2,м.Житомир,10014

4-третій особі: - ,