Справа № 820/13579/13-а
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 р.Справа № 820/13579/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Катунова В.В. , Рєзнікової С.С.

при секретарі судового засідання -
Кудіній Я.Г.

за участі представників:

позивача - Лиманського А.О., Попова С.І.

відповідача - Вартанян Н.Н.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
26.02.2014р. по справі № 820/13579/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна"

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

24.12.2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна" звернулось до суду
із позовом, у якому просило скасувати
податкові повідомлення-рішення
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного
управління Міндоходів № від
24.07.2013 року, № , № , №
від 14.01.2014 року.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 26.02.2014 року позовні
вимоги задовольнив.

Приймаючи зазначене рішення суд першої
інстанції виходив з того, що у ході
судового розгляду не встановлено
підстав, визначених Податковим
кодексом України, які б виключали право
позивача на формування податкових
зобов'язань у перевіряємий період за
наслідками здійснених господарських
операцій.

Спеціалізована державна податкова
інспекція з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного
управління Міндоходів подала
апеляційну скаргу, в якій просила
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову про відмову
в задоволенні позову. В обґрунтування
вимог апеляційної скарги відповідач
посилається на порушення судом першої
інстанції при прийнятті постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити,
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники позивача у судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечували у повному обсязі,
вважали постанову суду першої
інстанції такою, що не підлягає
скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
рішення суду та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судовим розглядом,
фахівцями Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів проведено документальну
планову перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю «Амкор
Тобакко Пекеджинг Україна» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2011 р. по
31.12.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011 р. по
31.12.2012 р.

За результатами перевірки складений
акт № 10/44.1/32796990 від 08.07.2013 р., яким
встановлено порушення позивачем
положень пп. 135.5.15 п. 135.5 ст.135, п. 138.1, пп.
138.10.2, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст.138, п. 144.1 ст.144, п.
146.1, п. 146.2, п. 146.3, п. 146.5 ст. 146, п. 152.8 ст. 152
та 160.8 ст. 160, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України.

24.07.2013 р. на підставі зазначеного акту
відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на прибуток іноземних юридичних осіб №
на загальну суму 821137,5 грн.

14.01.2014 р. на підставі акту та з
урахуванням рішення Міністерства
доходів і зборів України від 12.12.2013 р. №
17414/6/99-99-10-01-15 про результати розгляду
скарги відповідачем винесені
податкові повідомлення-рішення: №
про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств, створених за участю
іноземних інвесторів на загальну суму
891972,75 грн.; № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств, створених за
участю іноземних інвесторів на
загальну суму 1328 грн.; № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 1930,5 грн.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що у ході судового
розгляду не встановлено підстав,
визначених Податковим кодексом
України, які б виключали право позивача
на формування податкових зобов'язань у
перевіряємий період за наслідками
проведених господарських операцій.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

Стосовно правомірності податкового
повідомлення-рішення від 24.07.2013 р. №
колегія суддів зазначає
наступне.

Висновки податкового органу про
порушення позивачем вимог
законодавства ґрунтуються на тому, що
позивач отримував послуги за
агентською угодою від нерезидента Amcor
Group GmbH (Швейцарія), та при перерахуванні
контрагенту винагороди за надані
агентські послуги позивач як
податковий агент був зобов'язаний
утримати і перерахувати до бюджету
України податок на прибуток іноземних
юридичних осіб, що проводять свою
діяльність на території України через
постійне представництво.

Судовим розглядом встановлено, що між
позивачем та Amcor Group GmbH (контрагент)
01.01.2011 р. укладено агентську угоду.

Позивач і контрагент є членами «Amcor Tobacco
Packaging Group», яка виготовляє і продає
товари покупцям всього світу.

Основними клієнтами Групи є міжнародні
лідери тютюнової промисловості
(Глобальні клієнти). Позивач є
підприємством Групи, що
спеціалізується на виготовленні
пакувальних матеріалів для тютюнових
виробів, а також продає і постачає ці
товари на виробничі підприємства
клієнтів Групи.

Контрагент укладає із клієнтами Групи
глобальні угоди, що забезпечують єдину
пропозицію Групи і визначають основні
комерційні аспекти співпраці між
клієнтами Групи і Групою в цілому.
Контрагент не вправі укладати із
клієнтами Групи договорів про поставку
товарів від імені Позивача. Такі
договори Позивач укладає самостійно з
виробничими компаніями клієнтів, які
знаходить Контрагент. За надання
Контрагентом послуг з пошуку клієнтів
і просування товарів Позивача на
глобальному ринку Позивач виплачує
Контрагенту винагороду.

Відповідач як порушення визначає зміст
Договору, який дає підстави
кваліфікувати Контрагента як такого,
що має місце постійного представництва
в Україні через те, що Контрагент має
місце управління в Україні.

Слід вказати, що відповідно до пп. 14.1.193
ПК України постійне представництво - це
постійне місце діяльності, через яке
повністю або частково проводиться
господарська діяльність нерезидента в
Україні, зокрема: місце управління;
філія; офіс; фабрика; майстерня;
установка або споруда для розвідки
природних ресурсів; шахта,
нафтова/газова свердловина, кар'єр чи
будь-яке інше місце видобутку
природних ресурсів; склад або
приміщення, що використовується для
доставки товарів.

Згідно зі ст. 5 Угоди 1 термін «постійне
представництво» означає постійне
місце діяльності, через яке повністю
або частково здійснюється
підприємницька діяльність
підприємства. Термін «постійне
представництво», зокрема, включає:
місце управління; відділення; контору;
фабрику; майстерню; шахту, нафтову або
газову свердловину, кар'єр або будь-яке
інше місце видобутку природних
ресурсів; склад або інше приміщення,
яке використовується як торгова точка.

При цьому за ст. 5 Угоди 1 термін
«постійне представництво» не включає
утримання постійного місця діяльності
виключно з метою закупівлі товарів чи
виробів або для збирання інформації
для підприємства; утримання постійного
місця діяльності виключно з метою
реклами, для надання інформації, для
проведення наукового дослідження або
здійснення для підприємства будь-якої
іншої діяльності підготовчого чи
допоміжного характеру; утримання
постійного місця діяльності виключно
для здійснення будь-якої комбінації
видів діяльності, перелічених у
підпунктах від a) до e), за умови, що
сукупна діяльність постійного місця
діяльності, яка виникає внаслідок
такої комбінації, має підготовчий або
допоміжний характер.

Відповідно до п. 3.2 ст. З ПК України, якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, встановлено інші
правила, ніж ті, що передбачені цим
Кодексом, застосовуються правила
міжнародного договору.

З огляду на це, при кваліфікації
постійного представництва резидента
Швейцарії в Україні слід керуватись
виключно положеннями Угоди 1.

Угода 1 не передбачає виникнення у
податкового резидента Швейцарії
постійного представництва в Україні у
зв'язку з наданням послуг українським
резидентам, окрім випадку, коли
будівельний майданчик або монтажний,
або складальний об'єкт існує більше
дванадцяти місяців. У інших випадках,
які не передбачені ст. 5 Угоди 1,
підприємство, що є податковим
резидентом Швейцарії, не розглядається
як таке, що має постійне
представництво.

Таким чином, для кваліфікації
нерезидента як такого, що має постійне
представництво в Україні, необхідно,
щоб одночасно виконувались дві
обов'язкові умови: нерезидент мав місце
в Україні, яке за міжнародним договором
визначається як місце діяльності та
його діяльність проводилась на
території України.

Місцезнаходження керівного органу
контрагента та місце, у якому фактично
ухвалюються ключові управлінські та
господарські рішення, необхідні для
ведення діяльності підприємства, є
Швейцарія, що підтверджується довідкою
про податкове резиденство Швейцарії, а
не Україна.

Крім того, відповідачем не наведено
доказів щодо ознак визначення
постійного представництва нерезидента
для цілей оподаткування за пп. 14.1.193 п.
14.1 ст. 14 ПК України.

Відповідно до п. 152.8 ст. 152 ПК України
відповідальність за повноту утримання
та своєчасність перерахування до
бюджету податків, зазначених у ст. 160
цього Кодексу, несуть платники податку,
що здійснюють відповідні виплати.

У свою чергу ст. 160 ПК України регулює
дві різні групи відносин: першу - сплата
податку з джерела його походження (так
званого податку на репатріацію)
резидентом - податковим агентом
нерезидента - з доходу, який резидент
виплачує нерезиденту, другу -
оподаткування доходів представництв
нерезидентів.

Пункт 152.8 ПК України встановлює
відповідальність резидентів за
порушення порядку сплати податку з
джерела його походження.

Пунктом 160.2 ст. 160 розділу III ПК України
встановлено, що резидент, який здійснює
будь-яку виплату з доходу з джерелом
його походження з України, отриманого
таким нерезидентом від провадження
господарської діяльності, зобов'язані
утримувати податок з таких доходів за
ставкою у розмірі 15 відсотків їх суми
та за їх рахунок, який сплачується до
бюджету під час такої виплати, якщо
інше не передбачено положеннями
міжнародних договорів України з
країнами резиденції осіб, на користь
яких здійснюються виплати, що набрали
чинності.

У даному випадку дохід, отриманий
Контрагентом (Швейцарія), не є доходом з
джерела його походження на території
України, а є його дохід у вигляді
виручки за надані позивачу послуги за
Договором, а отже не підлягає
оподаткуванню податком з джерела
походження (податком на репатріацію) в
Україні.

Крім того, положеннями ст. 21 Угоди 1
встановлено, що види доходів резидента
Швейцарії, незалежно від джерела їх
виникнення, будуть оподатковуватись
тільки у Швейцарії.

Пунктом 160.8 ст. 160 ПК України визначено
порядок оподаткування прибутків
нерезидентів, які провадять свою
діяльність на території України через
постійне представництво та
передбачено, що суми прибутків
нерезидентів, які провадять свою
діяльність на території України через
постійне представництво,
оподатковуються в загальному порядку.

Згідно з абз. 3 п. 160.8 ст. 160 ПК України у
разі неможливості визначити шляхом
прямого підрахування прибуток,
отриманий нерезидентами з джерелом
його походження з України,
оподатковуваний прибуток визначається
органом державної податкової служби як
різниця між доходом та витратами,
визначеними шляхом застосування до
суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7.

Встановлено, що діяльність Контрагента
не відповідає жодному критерію для
визначення його діяльності для цілей
оподаткування як такої, що
здійснюється через постійне
представництво, а отже висновки
відповідача в цій частині є
непідтвердженими.

За таких умов колегія суддів
погоджується із твердженням суду
першої інстанції, що позивач не був
зобов'язаний утримувати та
перераховувати податок на прибуток з
іноземних юридичних осіб, та не
порушував п. 152.8 ст. 152 та п. 160.8 ст. 160 ПК
України, а отже, податкове
повідомлення-рішення від 24.07.2013 р. №
ґрунтується на хибних висновках,
які спростовані у ході судового
розгляду, з огляду на що є таким, що
підлягає скасуванню.

Також судовим розглядом встановлено,
позивачем з ООО «Амкор Тобакко
Пэкеджинг Санкт-Петербург» (резидент
Російської Федерації) укладено угоду
від 22.06.2011 р. № ATUK/АТRP/11 та від 26.09.2012 №
ATUK/АТRP/12 (надалі - Російські контракти) з
метою реалізації продукції власного
виробництва, а саме: етикет твердий для
пакування цигарок HL Winston RC KS 20 Lights, HL Winston
RC KS 20 Blue, HL Winston RC KS 20 Silver.

Крім того, позивач реалізовував
продукцію власного виробництва, а саме:
етикет твердий для пакування цигарок HL
Winston RC KS 20 Lights, HL Winston RC KS 20 Blue, HL Winston RC KS 20
Silver на території України ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна» відповідно до
контракту від 10.03.2011 р. № Krem-ATUK/11 (надалі
- Український контракт).

Фактичною підставою винесення
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стали висновки
податкового органу, що ґрунтуються на
порівнянні зазначених Українського та
Російського контрактів, яким виявлено,
що за однакових умов реалізації
середня ціна реалізації 1000 шт. етикеток
на експорт нерезиденту ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург» є
значно нижчою від ціни реалізації цієї
ж продукції на території України, у
зв'язку з чим, на думку податкового
органу, позивачем занижено доходи, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування на загальну суму 3806371
грн.

Колегія суддів із такими висновками не
погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 9 Угоди 1, у разі,
коли між двома підприємствами в їх
комерційних і фінансових
взаємовідносинах створюються або
встановлюються умови, відмінні від
ринкових, тоді будь-який прибуток, який
міг би бути нарахований одному із них,
але з причин наявності цих умов не був
йому нарахований, може бути включений
Договірною Державою до прибутку цього
підприємства і відповідно
оподаткований. При цьому Угода 1 не
передбачає порядку визначення
прибутку, який міг би бути нарахований
одному з підприємств Договірної
Держави за наявності відмінних від
ринкових умов у взаємовідносинах з
підприємством іншої Договірної
Держави.

Суд зазначає, що такий податок може
бути нарахований за умови, що
нарахування податку у такому випадку
передбачене національним податковим
законодавством.

Висновок про наявність відмінних від
ринкових умов в комерційних і
фінансових взаємовідносинах позивача
із ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург» відповідач зробив
виключно на підставі аналізу ціни
реалізації позивачем 1000 шт. етикеток
українському покупцю - ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна». При цьому
відповідач обґрунтовує такий висновок
положеннями пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», ст. 9 Угоди 1, ст. 39, п. 135.1,
пп. 135.5.15 п. 135.5 ст. 135 та р. XIX ПК України.

Згідно з абз. 2 пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку

підприємств» справедлива ринкова ціна
- це ціна, за якою товари (роботи,
послуги) передаються іншому власнику
за умови, що продавець бажає передати
такі товари (роботи, послуги), а
покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

При цьому, відповідно до абз. 1 пп. 1.20.1 п.
1.20 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
якщо цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Для визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну.

Судовим розглядом встановлено, що для
визначення ринкової ціни російських
контрактів відповідач використовував
виключно умови українського контракту
з одним українським покупцем: ЗАТ «Джей
Ті Інтернешнл Україна».

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із твердженням суду
першої інстанції, що таке порівняння
здійснене на неспівставних умовах, що
суперечить абз. 1 пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», оскільки
відповідачем не було взято до уваги, що
умови реалізації продукції на
території України ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна» є відмінними від
умов реалізації продукції ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург», а
продукція реалізується позивачем ЗАТ
«Джей Ті Інтернешнл Україна» на іншому
ринку, ніж продукція, що реалізується
позивачем ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург».

При цьому, відповідачем не здійснено
порівняльного аналізу Російських та
Українського контрактів на предмет
співставності/неспівставності їх умов,
а отже у взаємовідносинах позивача з
ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург» відсутні умови
відмінні від ринкових, а тому п. 9 Угоди 1
не може бути застосований до
оподаткування доходу у комерційних і
фінансових взаємовідносинах позивача
з ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург».

У відповідності до пп. 1.20.10 п. 1.20 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом.

Крім того, поряд з нормами пп. 1.20.1 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» про порядок
визначення звичайної ціни, діяли норми
пп. 153.2.1 та 153.2.3 ПК України про порядок
застосування (випадки обов'язкового
застосування) звичайних цін в
операціях із пов'язаними особами та
неплатниками податку на прибуток.

Відповідно до останніх, дохід від
продажу товарів пов'язаним особам та
неплатникам податку на прибуток
визначається за звичайними цінами лише
у випадку, коли договірна ціна на такі
товари відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги). Якщо ж
договірна ціна на товари, що
реалізуються зазначеним особам, є
меншою за звичайну ціну менше ніж на 20
відсотків, таке відхилення не може бути
підставою для визначення
оподатковуваного доходу виходячи із
звичайної ціни. У цьому випадку дохід
для цілей оподаткування приймається на
рівні договірної ціни.

Встановлено, що загальне відхилення
цін за Російськими контрактами та
Українським складе: (137 - 118,44) / 137 х 100% =
13,55%, що є меншим за 20%.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що ціна
Російських контрактів була звичайною
(ринковою), ст. 9 Угоди 1 не підлягає
застосуванню, а тому позивач
правомірно визначив суму власних
оподатковуваних доходів за
Російськими контрактами, виходячи із
розміру договірних цін, адже 20 % ліміт
позивачем перевищено не було.

Отже, позивач не занижував доходів, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування на загальну суму 3806371
грн., у зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення від 14.01.2014 р. №
є безпідставним та підлягає
скасуванню.

Також, податковим органом встановлено
завищення позивачем адміністративних
витрат і амортизаційних відрахувань за
3-4 квартали 2011 року, 1-4 квартали 2012 року
на загальну суму 5105 грн. по
взаємовідносинам з ТОВ «Альфакласс» у
зв'язку з тим, що, на думку відповідача,
взаємовідносини позивача із вказаним
контрагентом не пов'язані з його
фінансово-господарською діяльністю.

Такі висновки ґрунтуються на
інформації про складення Західною МДПІ
м. Харкова Харківської області акту від
09.04.2013р. №654/22.5-21/33677280 щодо неможливості
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Альфакласс» з ТОВ «Валета», ТОВ
«Івітек» і ТОВ «Інтако» та акту від
19.04.2013р. №743/22.5-21/33677280 по
взаємовідносинам ТОВ «Альфакласс» з
ТОВ «Донтрансторг», ТОВ «Металург-2010» і
ТОВ «Костарика-10» на підставі яких усі
операції купівлі-продажу ТОВ
«Альфакласс» з ТОВ «КОСТАРИКА-10» за
період лютий-грудень 2011 р. та операції
купівлі-продажу ТОВ «Альфакласс» з ТОВ
«Івітек» за період лютий,
липень-вересень 2012 р. мають ознаки
нікчемності та є нікчемними по ланцюгу
до «вигодонабувача».

Крім того, зазначено, що звіркою ТОВ
«Альфакласс» документально не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин із
контрагентами-покупцями, в тому числі з
позивачем у червні 2011 року на загальну
суму 3000 грн., у тому числі ПДВ 500 грн., у
лютому 2012 року на загальну суму 4722 грн.,
в тому числі ПДВ 787 грн.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України
витрати визначаються як сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 144.1 ст. 144 ПК України
амортизації підлягають витрати на
придбання основних засобів,
нематеріальних активів та
довгострокових біологічних активів
для використання в господарській
діяльності.

При обчисленні об'єкта оподаткування
податком на прибуток враховуються
витрати, які складаються із витрат
операційної діяльності, що
визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6-138.9,
пп.138.10.2-138.10.4 п.138.10, п.138.11 ст. 138 ПК
України.

Відповідно до абз. «в» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст.
138 ПК України до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, у т.ч.
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Отже, визначальним фактором для
формування витрат платником податку є
подальше використання товарів у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК
України господарська діяльність особи
визначається як діяльність, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Судовим розглядом встановлено, що у
липні 2011р. та лютому 2012 р. позивач
придбав у ТОВ «Альфакласс» шафи
металеві.

Придбання вказаних шаф
підтверджується накладними від 22.07.2011
р. № РН-000178, від 02.02.2012 р. № РН-000025 та
платіжними дорученнями від 05.07.2011 р. №
432, від 02.02.2012 р. № 133.

Також матеріали справи містять дані у
підтвердження введення в експлуатацію
та обліковування вказаного товару на
рахунку 112.100 «Малоцінні необоротні
матеріальні активи».

Податковим органом, у свою чергу, не
доведено невикористання позивачем
зазначених металевих шаф у
господарській діяльності.

Колегія суддів погоджується із
твердженням суду першої інстанції, що
надані позивачем первинні
бухгалтерські документи за своєю
формою та змістом відповідають вимогам
чинного законодавства. Підстав,
визначених Податковим кодексом
України, які б виключали право позивача
на формування податкових зобов'язань
за їх наслідком, в даному випадку, не
вбачається.

Також необхідно зазначити, що зв'язок
взаємовідносин між ТОВ «Амкор Табакко
Пекеджинг Україна» та ТОВ «Альфакласс»
з господарською
фінансово-господарською діяльністю
позивача встановлений ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.11.2013 по
справі № 820/7925/13-а, якою залишено без
змін постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 19.09.2013 р.
про скасування податкових
повідомлення-рішень Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові від 18.07.2013 року № та №
, винесених за аналізом
господарських операцій Товариства з
обмеженою відповідальністю "Амкор
Тобакко Пекеджинг Україна" із ТОВ
«Альфакласс».

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції про безпідставність
тверджень податкового органу стосовно
завищення позивачем адміністративних
витрат та амортизаційних відрахувань
по операціям з ТОВ «Альфакласс».

З огляду на викладене, оскаржувані
податкові повідомлення-рішення №
, № , № від 14.01.2014 року є
такими, що прийняті на підставі хибних
висновків, необґрунтованість яких
доведена у ході судового розгляду
справи та підтверджена матеріалами
справи, а тому є протиправними та
підлягають скасуванню.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що при її прийнятті суд першої
інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи і правильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, ст.200, п.1
ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26.02.2014р. по
справі № 820/13579/13-а - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.Судді
Катунов В.В. Рєзнікова С.С. Повний
текст ухвали виготовлений 28.04.2014 р.