Справа № 1570/1387/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/32708/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 4 червня 2013
року

у справі№ 2а/1570/4801/11 за
позовомВідкритого акціонерного
товариства "Одеський припортовий
завод" доСпеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби
провизнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -В С Т А Н О В И В

Відкрите акціонерне товариство
«Одеський припортовий завод» (надалі
також - позивач, ВАТ «Одеський
припортовий завод») звернулось до суду
з адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у місті Одесі
Державної податкової служби (надалі
також - ДПІ, відповідач) про визнання
нечинним та скасування податкового
повідомлення-рішення від 20 травня 2011
року №, яким зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість (далі ПДВ) у загальному
розмірі 407583 грн.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року позовні вимоги задоволено:
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 20 травня 2011
року за №.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 4 червня 2013
року апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у місті Одесі
залишено без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 26 січня 2012 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору просить скасувати постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 26 січня 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 4 червня 2013
року і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою зменшення суми
бюджетного відшкодування (у тому числі
заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з податку на додану вартість
у розмірі 407583, 00 грн. на підставі
податкового повідомлення-рішення від 20
травня 2011 року за №, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 28 квітня 2011 року
№184/16-3/00206539/31, про порушення
позивачем вимог підпункту 7.2.6 пункту 7.2,
підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР
(надалі також - Закон№168/97-ВР; тут і
надалі - в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
завищено від'ємне значення різниці між
сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту поточного
звітного (податкового) періоду у грудні
2010 року у сумі 296110, 00 грн. та завищено
суму, що підлягає бюджетному
відшкодуванню на рахунок платника у
банку у сумі 407583, 00 грн., внаслідок
відображення в податковому обліку суми
податкового кредиту по безпідставно
виписаних ТОВ «Сігма», ТОВ
«Ксімімпекс-електоро», ТОВ «Будгарант
інвест-55», ТОВ «Сім ЛТД» податкових
накладних, оскільки господарські
операції між зазначеними суб'єктами
господарювання не були реальними.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону №168/97-ВР сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Згідно з абзацом 3 вказаної статті при
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
така сума враховується у зменшення
суми податкового боргу з цього податку,
що виник за попередні податкові
періоди (у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону
№168/97-ВР визначено, що платник податку,
який має право на одержання бюджетного
відшкодування та прийняв рішення про
повернення повної суми бюджетного
відшкодування, подає відповідному
податковому органу податкову
декларацію та заяву про повернення
такої повної суми бюджетного
відшкодування, яка відображається у
податковій декларації.

За змістом підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону №168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону №168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) та в кінцевому
результаті отримання права на бюджетне
відшкодування сум податку на додану
вартість є реальне здійснення операцій
з придбання товарів (робіт, послуг), а
також оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку, що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

На підставі доказів, які містяться в
матеріалах справи (договори про
надання робіт по капітальному ремонту
антикорозійних покриттів
металоконструкцій і обладнання
позивача від 17 листопада 2010 року за
№7/10, договір на виконання монтажу,
обслуговуванню та ремонту холодильних
установок від 18 січня 2010 року за №1,
інші правочини укладені позивачем з
контрагентами, податкові накладні,
акти прийняття виконаних будівельних
робіт, зокрема, за листопад 2010 року,
акти приймання наданих послуг,
платіжні доручення та інші документи),
що були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що чинне законодавство не
ставить умову виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагента, фактичного знаходження
його за місцем реєстрації та наявності
чи відсутності основних фондів у
останнього. За умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху коштів, яка б
могла свідчити про узгодженість дій
позивача та його постачальників для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

Таким чином, юридично правильним є
висновок про те, що податкове
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір,
прийняте відповідачем необґрунтовано,
оскільки позивачем не допущено
порушень вимог податкового
законодавства.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційні скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
залишити без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 26 січня 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 4 червня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко