Справа № 820/3283/14
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 р.Справа № 820/3283/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.

представника відповідача Єршова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.03.2014р. по
справі № 820/3283/14

за позовом ОСОБА_2

до Державного
лікувально-профілактичного закладу
"Центральна клінічна Лікарня
Укрзалізниці"

про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_2, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Державного лікувально-профілактичного
закладу "Центральна клінічна лікарня
Укрзалізниці", в якому просив суд
визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови в наданні
ОСОБА_2 публічної інформації, у вигляді
копій договорів із додатками та
специфікацією, які були укладені у 2014
році на поставку продуктів харчування,
згідно коду 10.51.1 - Державного
класифікатору продукції та послуг ДК
016:2010.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 18.03.2014 року
в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 - відмовлено в повному
обсязі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.03.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити у повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач, зокрема, посилається на
порушення судом першої інстанції
приписів ч. 1 ст. 1, ч. 5 ст. 6, ч. 1 ст. 22
Закону України "Про доступ до публічної
інформації", ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини викладені в апеляційній
скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача,
перевіривши, в межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції
та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що позивач звернувся до
відповідача з інформаційним запитом №
03-02/із від 30.01.2014 року про надання
публічної інформації, а саме: копій
договорів із додатками та
специфікацією, які були укладені у 2014
році на поставку продуктів харчування,
згідно коду 10.51.1 - Державного
класифікатору продукції та послуг ДК
016:2010.

Листом від 14.02.2014 року №222 ОСОБА_2 було
відмовлено в задоволені запиту з
огляду на те, що інформація, яку
запитував позивач, не підпадає під
категорію, визначену законом України
"Про доступ до публічної інформації".

Не погодившись з діями відповідача
щодо відмови в надані інформації на
запит, позивач звернувся з даним
позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
при наданні відповіді на інформаційний
запит, а саме відмові в наданні копій
договорів із додатками та
специфікацією, які були укладені у 2014
році на поставку продуктів харчування,
згідно коду 10.51.1 - Державного
класифікатору продукції та послуг ДК
016:2010 діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції, враховуючи
наступне.

Відповідно до частини першої статті 5
Закону України "Про інформацію" від
02.10.1992 року №2657-ХІI кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів.

Статтею 7 цього Закону встановлено, що
право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації. Ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію (частина 1, 2).

Порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації, та
інформації, що становить суспільний
інтерес, визначається Законом України
"Про доступ до публічної інформації"
від 13.01.2011 року №2939-VI, за яким публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 вказаного вище Закону,
право на доступ до публічної
інформації гарантується:

1) обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником
інформації спеціальних структурних
підрозділів або посадових осіб, які
організовують у встановленому порядку
доступ до публічної інформації, якою
він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури
подання запиту та отримання
інформації;

4) доступом до засідань колегіальних
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського,
громадського та державного контролю за
дотриманням прав на доступ до
публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за
порушення законодавства про доступ до
публічної інформації.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
встановлено, що доступ до інформації
забезпечується шляхом надання
інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону
суб'єктами відносин у сфері доступу до
публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти,
визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Згідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються: 1) суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання; 2) юридичні
особи, що фінансуються з державного,
місцевих бюджетів, бюджету Автономної
Республіки Крим, - стосовно інформації
щодо використання бюджетних коштів; 3)
особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків; 4) суб'єкти
господарювання, які займають домінуюче
становище на ринку або наділені
спеціальними чи виключними правами,
або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

Судом встановлено, що відповідач
здійснює свою діяльність на підставі
Статуту Державного
лікувально-профілактичного закладу
"Центральна клінічна лікарня
Укрзалізниці", затвердженого наказом
Державної адміністрації залізничного
транспорту України від 28.12.2006 року
№542-Ц, із змінами, затвердженими
наказом Державної адміністрації
залізничного транспорту України від
24.06.2011 року №340-Ц.

Відповідно до Статуту відповідач
заснований на державній власності,
відноситься до сфери управління
Міністерства інфраструктури України,
підпорядкований державній
адміністрації залізничного транспорту
України, а в порядку координаційної
діяльності - статутному
територіально-галузевому об'єднанню
"Південна залізниця".

Майно відповідача становлять основні
фонди і оборотні кошти, а також
цінності, вартість яких відображається
у самостійному балансі відповідача.
Майно відповідача є державною
власністю і закріплюється за ним на
праві оперативного управління.
Здійснюючи право оперативного
управління, відповідач володіє та
користується зазначеним майном.
Відповідач має право розпоряджатись
закріпленим за ним майном лише з
дозволу органу управління майном,
Державної адміністрації залізничного
транспорту України та залізниці згідно
з діючими нормативними документами.
Бюджетні кошти є лише одним із джерел
формування майна.

Отже, відповідач є розпорядником
інформації для цілей Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
виключно стосовно інформації щодо
використання бюджетних коштів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про
доступ до публічної інформації"
встановлено що до обов'язків
розпорядників інформації віднесено,
зокрема, надавати достовірну, точну та
повну інформацію, а також у разі
потреби перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Реалізуючи право на отримання
публічної інформації запитувач має
право звернутися до розпорядника
інформації із запитом на інформацію
незалежно від того, стосується ця
інформація його особисто чи ні, без
пояснення причини подання запиту (ч. 2
ст. 19 Закону України "Про доступ до
публічної інформації").

Колегія суддів звертає увагу, що
відповідно до ст. 22 вказаного Закону,
розпорядник має право відмовити в
задоволенні запиту у разі, якщо:

1) розпорядник інформації не володіє і
не зобов'язаний відповідно до його
компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до частини 2 статті
6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію,
не оплатила передбачені статтею 21
цього Закону фактичні витрати,
пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на
інформацію, передбачених частиною 5
статті 19 цього Закону.

Під час судового розгляду справи
встановлено, що фактичною підставою
для відмови у задоволенні запиту
слугувало те, що позивач запитував
копії документів відповідача, що
стосуються його господарської
діяльності, а не інформацію щодо
використання бюджетних коштів,
оскільки запитувані договори та
специфікації не є документами, що
підтверджують фактичне використання
бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частинами 3 та 4 ст. 263 ГК України
визначено, що господарсько-торговельна
діяльність може здійснюватися
суб'єктами господарювання в таких
формах: матеріально-технічне
постачання і збут; енергопостачання;
заготівля; оптова торгівля; роздрібна
торгівля і громадське харчування;
продаж і передача в оренду засобів
виробництва; комерційне посередництво
у здійсненні торговельної діяльності
та інша допоміжна діяльність по
забезпеченню реалізації товарів
(послуг) у сфері обігу.
Господарсько-торговельна діяльність
опосередковується господарськими
договорами поставки, контрактації
сільськогосподарської продукції,
енергопостачання, купівлі-продажу,
оренди, міни (бартеру), лізингу та
іншими договорами.

Згідно ст. 265 ГК України за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір поставки
укладається на розсуд сторін або
відповідно до державного замовлення.
Сторонами договору поставки можуть
бути суб'єкти господарювання,
зазначені у пунктах 1, 2 частини другої
статті 55 цього Кодексу. Реалізація
суб'єктами господарювання товарів
негосподарюючим суб'єктам
здійснюється за правилами про договори
купівлі-продажу. До відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1 та 2 ст. 712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У ст. 655 ЦК України вказано, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Аналізуючи зміст викладених правових
норм, колегія суддів зазначає, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що
законодавство встановлює чітке
розуміння терміну "договір", як
підставу для можливості здійснення
господарської діяльності, та не
відноситься до інформації щодо
використання бюджетних коштів, а отже
надання договорів відповідача із
додатками та специфікації, в якості
публічної інформації, позивачу, не
передбачено законом.

Посилання позивача на ч. 5 ст. 6 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" колегія суддів не приймає,
оскільки дана норма встановлює
заборону щодо обмеження доступу саме
до інформації про розпорядження
бюджетними коштами, у тому числі до
копій відповідних документів, умови
отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно.

Натомість, як встановлено судами
першої та апеляційної інстанцій,
запитувана позивачем документація не
відноситься до інформації щодо
використання бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Вчиняючи оскаржувані дії, відповідач
діяв на підставі та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а тому колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
ОСОБА_2 до Державного
лікувально-профілактичного закладу
"Центральна клінічна Лікарня
Укрзалізниці" про визнання дій
неправомірними є необґрунтованими і
такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Харківського
окружного адміністративного суду від
18.03.2014 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги позивача колегією
суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18.03.2014р. по
справі № 820/3283/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С. Повний текст ухвали
виготовлений 19.05.2014 р.