Справа № К-42622/10-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" квітня 2014 р. м. Київ
К-42622/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Головного
управління юстиції у Львівській
області на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 06 грудня 2010 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління юстиції
у Львівській області, третя особа
начальник Головного управління
юстиції у Львівській області Багряк
Андрій Степанович про поновлення на
роботі та стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и л а :

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з адміністративним позовом, в якому
зазначав, що у травні 2009 року був
звільнений з посади заступника
начальника Миколаївського районного
управління юстиції Львівської
області-начальника відділу державної
виконавчої служби у період тимчасової
непрацездатності. Також зазначав, що
неодноразово звертався до відповідача
з заявами про надання відпустки по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, однак вказані заяви
були залишені без розгляду, а на
звернення від 21 травня, 22 травня та 27
травня 2009 року не надано відповідей.

Вважаючи такі дії незаконними та
уточнивши позовні вимоги просив
поновити на роботі, стягнути середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу та визнати протиправною
відмову у наданні відпустки по догляду
за дитиною до досягненні нею
трирічного віку.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2009
року позов задоволено частково:
поновлено на посаді заступника
начальника Миколаївського районного
управління юстиції Львівської
області-начальника відділу державної
виконавчої служби; стягнуто середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2010
року рішення суду першої інстанції
змінено в частині зазначення суми
стягнутої середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу - 9 078,96 грн. з
відрахуваннями.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, відповідач
просив скасувати рішення апеляційного
суду та постановити нове про відмову в
задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 19 березня 2007
року призначено на посаду заступника
начальника Миколаївського районного
управління юстиції Львівської
області-начальника відділу державної
виконавчої служби.

08 травня та 14 травня 2009 року він
надіслав до Головного управління
юстиції у Львівській області заяви про
надання відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трьохрічного
віку (онуки).

Листами від 15 травня та від 18 травня 2009
року позивача повідомлено, що вказані
заяви залишено без розгляду, оскільки
вони подані без документів, необхідних
для надання такої відпустки.

На аналогічні заяви від 15 травня та 19
травня 2009 року позивачу направлено
листи 19 травня 2009 року з повідомленням,
що для вирішення питання щодо надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку йому
необхідно з'явитися 21 травня 2009 року об
11.00 год. до Головного управління
юстиції у Львівській області та надати
належно оформлені відповідні
документи, що підтверджують право на
отримання такої відпустки.

Наказом начальника Головного
управління юстиції у Львівській
області від 13 травня 2009 року №352-К
позивачу оголошено догану за неналежне
виконання посадових обов'язків у
зв'язку з незадовільними результатами
проведеної перевірки роботи щодо
подачі статистичної річної інформації
- акту звірення щодо стану виконання
виконавчих документів про стягнення
державного мита за рішеннями судів.

Наказом начальника Головного
управління юстиції у Львівській
області від 21 травня 2009 року №386-к
позивача звільнено з 13 травня 2009 року
на підставі пункту 4 статті 40 та пункту 1
статті 41 Кодексу законів про працю
України (прогул без поважних причин та
одноразове грубе порушення трудових
обов'язків).

Вирішуючи спір суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем не
доведено факту одноразового грубого
порушення позивачем трудових
обов'язків, а прогулу не було, оскільки
у період з 14 по 20 травня 2009 року він
перебував на лікуванні, а також з того,
що звільнення під час тимчасової
непрацездатності не допускається.

Змінюючи рішення окружного суду
апеляційний суд виходив з необхідності
обчислення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та його стягнення в
конкретно зазначеній сумі.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин справи колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 40 Кодексу законів про працю
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Пунктом 1 частини першої статті 41
Кодексу законів про працю України
визначено, що крім підстав,
передбачених статтею 40 цього Кодексу,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний також у випадку
одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, його заступниками,
а також службовими особами митних
органів, державних податкових
інспекцій, яким присвоєно персональні
звання, і службовими особами державної
контрольно-ревізійної служби та
органів державного контролю за цінами.

Згідно з частиною третьою статті 40
зазначеного Кодексу не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Судами попередніх інстанцій
перевірялися й не знайшли
підтвердження доводи відповідача щодо
одноразового грубого порушення ОСОБА_4
трудових обов'язків. Відсутні такі
докази і у касаційній скарзі.

За правилами частини другої статті 235
Кодексу законів про працю України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тому суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про стягнення на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, а
апеляційний суд обґрунтовано змінив
його в частині зазначення конкретної
суми.

Таким чином висновок апеляційного суду
не суперечить обставинам справи та
вимогам закону, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
процесуального та матеріального права,
передбачених статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для його скасування та
ухвалення нового судового рішення не
вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
юстиції у Львівській області залишити
без задоволення, а постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2010
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/