Справа № 804/6906/14
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2014-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

19 травня 2014 р. Справа № 804/6906/14
Суддя Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Олійник В.М.,
розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області, третя особа: заступник
начальника Відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Гідзула С.О. про визнання
протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2014 року до суду надійшов позов
ОСОБА_1 до Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області, третя особа: заступник
начальника Відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Гідзула С.О., в якому позивач просить
визнати неправомірним відмову
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області видати
виконавчі листи на виконання ухвали
від 17 березня 2014 року по справі №
185/13464/13-ц; зобов'язати Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області видати виконавчі листи на
виконання ухвали від 17 березня 2014 року
по справі № 185/13464/13-ц.

Суд вважає, що вказаний спір не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства,
виходячи з наступного.

У низці рішень Європейського суду з
прав людини неодноразово зазначалось,
що право на суд, окремим аспектом якого
є право на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях: "Голдер проти
Великої Британії" від 21 лютого 1975 року,
"де Жуффр де ля Прадель проти Франції"
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі. Проте в зазначених вище
випадках між позивачами та судами
(відповідачами) такі правовідносини не
виникають, тому такі справи не можуть
бути підсудні судам загальної
юрисдикції.

Так, пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду від 20.05.2013, № 8
"Про окремі питання юрисдикції
адміністративних судів" визначено, що
відповідно до роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 6 "Про
деякі питання, що виникають у судовій
практиці при прийнятті до провадження
адміністративних судів та розгляді
ними адміністративних позовів до судів
і суддів", у розумінні положень частини
першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3,
статті 17, частини третьої статті 50 КАС
України суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їхніх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ.

Тобто дії суду (судді), вчинені при
виконанні ним своїх обов'язків щодо
здійснення правосуддя (самостійного
виду державної діяльності, яка
здійснюється шляхом розгляду і
вирішення у судових засіданнях в
особливій, встановленій законом,
процесуальній формі адміністративних,
цивільних, кримінальних та інших
справ), є не управлінськими, а
процесуальними, і оскаржуються у
порядку, визначеному процесуальними
законами.

У порядку адміністративного
судочинства можуть бути оскаржені
акти, дії або бездіяльність посадових і
службових осіб судів, що належать до
сфери управлінської діяльності. Але ж в
даному випадку, спірні правовідносини
перебувають за межами такої
управлінської діяльності, а
перебувають в площині здійснення
правосуддя у процесуальній формі.

За змістом частини другої статті 4
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що зазначений
спір не пов'язаний із захистом прав,
свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії є вчиненими в межах здійснення
правосуддя, а тому законність таких дій
може перевірятися лише судами вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом. В даному
випадку відсутня обов'язкова ознака,
яка визначає юрисдикцію
адміністративного суду, це наявність
публічно-правового спору, суб'єкт
владних повноважень (відповідач) в
даному випадку перебуває за межами цих
відносин.

Суд вважає, що законність
процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суддів, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року "Про незалежність судової влади"
зазначено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається.

Прийняття до розгляду будь-якими
особами чи органами, крім відповідного
апеляційного або касаційного суду,
заяв, у яких оскаржуються судові
рішення, їх розгляд, витребування від
судів інформації про судові справи у
зв'язку з такими заявами, направлення
заяв судам, вимоги до суддів про
встановлення контролю за розглядом
справи судом чи суддею є порушенням
незалежності та самостійності суду
(пункт 12 зазначеної постанови).

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів ради
Європи щодо якості судових рішень
зазначає, що зміст конкретних судових
рішень контролюється насамперед за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Згідно з п.1 ч.1 ст.109 КАС України суд
відмовляє у відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 109, 181, 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області, третя особа: заступник
начальника Відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Гідзула С.О. про визнання протиправними
дій.

Копія ухвали про відмову у відкритті
провадження в адміністративній справі
невідкладно надсилається особі, яка
подала позовну заяву, разом із позовною
заявою та усіма доданими до неї
матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 КАС України
та може бути оскаржена в порядку та
строки, передбачені ст. 186 КАС України,
до Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд.

Суддя (підпис) В.М. Олійник
Ухвала не набрала законної сили 19
травня 2014 року. Суддя З оригіналом
згідно. Помічник судді В.М. Олійник
Е.Г. Лоба