Справа № 2а-8723/10/1370
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
Справа №
29730/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Кухтея Р.В., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання
Ратушної М.І.,

представника відповідача
Романушка П.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11.02.2011 року
в справі за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
відкритого акціонерного товариства
«Львівське АТП-14631» (тепер товариство з
обмеженою відповідальністю «Львівське
АТП-14631») про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2010 року Львівське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду з позовом
до відкритого акціонерного товариства
«Львівське АТП-14631» (далі - ВАТ
«Львівське АТП-14631») про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 106300,88 грн. та пені в розмірі
3827,52 грн.

Позивач посилався на порушення
відповідачем вимог ст.ст. 19, 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», а
саме: не працевлаштування в 2009 році 8
інвалідів при нормативі 19 робочих
місць для інвалідів на даному
підприємстві.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 11.02.2011 року
в задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржило Львівське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, яке в апеляційній скарзі
ставить питання про її скасування з
прийняттям нової постанови про
задоволення позову.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що
згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», роботодавець
зобов'язаний здійснювати
працевлаштування людей з обмеженими
можливостями. Враховуючи те, що в ВАТ
«Львівське АТП-14631» при нормативі 19
робочих місць для інвалідів було
працевлаштовано лише 11 інвалідів, тому
відповідач відповідно ст. 19 Закону
зобов'язаний сплатити
адміністративно-господарські санкції
за 8 робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів і не
зайняті інвалідами.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, який просить
апеляційну скаргу відхилити, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін, дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення з таких
підстав.

В справі встановлено, що в 2009 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу ВАТ
«Львівське АТП-14631» правонаступником
якого є товариство з обмеженою
відповідальністю «Львівське АТП-14631»,
складала 476 осіб.

Норматив робочих місць для інвалідів
по даному підприємству згідно ст. 19
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» становив 19 осіб.

Відповідно до ч.1 ст.20 вищевказаного
Закону, позивачем складено розрахунок
суми заборгованості по сплаті
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця для
працевлаштування інвалідів в розмірі
106300,88 грн. та нарахованої пені в розмірі
3827,52 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем виконано вимоги ст. ст. 19,
20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» щодо створення робочих місць
для інвалідів в кількості визначеній
Законом, тому застосування до
відповідача
адміністративно-господарських санкцій
є необґрунтованим.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погоджується та
вважає їх правильними з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з ст. 19 вказаного Закону, для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб,
реєструються у відповідних
відділеннях Фонду соціального захисту
інвалідів за своїм місцезнаходженням і
щороку подають цим відділенням звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією та Законом
України від 25 червня 1991 року «Про
систему оподаткування», а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом із тим відповідно до ч.1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин відповідає,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він вжив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно зі ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», пошук підходящої
роботи для інваліда здійснює державна
служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Згідно матеріалів справи, у 2005 році на
підприємстві ВАТ «Львівське АТП-14631»,
за рахунок власних коштів, було
додатково створено 13 робочих місць для
інвалідів, у тому числі для водіїв - 10
місць, слюсарів по ремонту автомобілів
- 3 місця.

Відповідач в 2009 році щомісяця подавав
звіти форми № 3-ПН до Львівського
міського центру зайнятості про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів, в
кількості від 11 до 14 осіб за такими
посадами: водій автомобіля з
виконанням робіт по професії
контролера-касира, слюсар з ремонту
автомобілів, слюсар з ремонту
автомобілів зайнятий ремонтом
електрообладнання, майстер дільниці,
завідувач складом, слюсар з паливної
апаратури, маляр на автомобільному
транспорті.

Судом першої інстанції встановлено, що
протягом 2009 року за скеруванням служби
зайнятості на підприємство
відповідача для працевлаштування
фактично прибули 10 осіб, яким
встановлена інвалідність, замість 13
осіб, зазначених у листі Львівського
міського центру зайнятості від 4.10.2010р.
№ 7415/10. Інваліди ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про
яких згадується у листі від 4.10.2010р. №
7415/10 скеровувалися не у ВАТ «Львівське
АТП-14631», а на інші підприємства, які й
відмовляли зазначеним інвалідам у
прийомі на роботу. Зокрема, інвалід
ОСОБА_4 прибув не у ВАТ «Львівське
АТП-14631», а в іншу організацію ВАТ
«Львівське АТП-14630», про що свідчить
печатка вищевказаного підприємства та
підпис відповідної особи на корінці
повідомлення. При цьому, як вказано у
листі від 4.10.2010р. № 7415/10, троє з десяти
фактично прибулих інвалідів від
працевлаштування у ВАТ «Львівське
АТП-14631» відмовилися. Дані відомості
підтверджуються корінцями направлень
на працевлаштування, копії яких
знаходяться в матеріалах справи (а.с.
127-138).

Відносно інших осіб, яким встановлена
інвалідність та які направлялися
Львівським міським центром зайнятості,
то таким було відмовлено у
працевлаштуванні у ВАТ «Львівське
АТП-14631» у зв'язку з тим, що наявна у
відповідача робота (слюсар з ремонту
автомобіля 3 та 4 розряду, водій
автобуса, завідувач складом) за
висновком медико-соціальної
експертної комісії протипоказана цим
особам за станом здоров'я -ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;
протипоказана важка фізична праця, або
за висновком МСЕК протипоказана робота
з підвищеним нервово-емоційним
навантаженням - ОСОБА_10, ОСОБА_11;
відсутність необхідної кваліфікації
та досвіду роботи - ОСОБА_10, ОСОБА_12

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що ВАТ «Львівське
АТП-14631» виконало зобов'язання,
передбачені ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо виділення
та створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
забезпечення інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством,
надання державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітування Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в 2010 році.

Відмова у працевлаштуванні інвалідів,
які направлялися на підприємство
відповідача була зумовлена
відсутністю в цих осіб необхідної
кваліфікації або протипоказана їм за
станом здоров'я, тому підстави для
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за порушення нормативу щодо
працевлаштування інвалідів відсутні.

За таких обставин, постанова
Львівського окружного
адміністративного суду від 11.02.2011 року
прийнята з повним з'ясуванням усіх
обставин справи, дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
тому не може бути скасована.

Незалучення судом до справи як
відповідача правонаступника -
товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівське АТП-14631»
не потягнуло за собою неправильності
вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують
та суперечать обставинам справи,
доводам відповідача, тому підставою
для задоволення апеляційної скарги
бути не можуть.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11.02.2011 року
в справі № 2а-8723/10/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
Р.В. Кухтей

О.І. Мікула