Справа № 804/11761/13-а
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2013-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2013 р. Справа № 804/11761/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича фірма - "Блок" до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, у якому
просить:

скасувати податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
від 19 квітня 2013 року винесене
Державною податковою інспекцією у
Ленінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби,
яким Товариству з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма - «Блок»,
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
на суму 111990 грн. 01 коп;

скасувати податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
від 19 квітня 2013 року винесене Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма - «Блок»,
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток
підприємств на суму 117089 грн. 51 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
податковим органом не було надано
правової оцінки господарським
правовідносинам товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробнича Фірма-«Блок», а
викладено висновки щодо нереальності
правочинів з посиланням на матеріали
перевірок проведених органами
податкової служби відносно
підприємств-постачальників
контрагентів, а саме ТОВ «Лігран» та
ТОВ «Шоковіта».

Позивач зазначає, що ним в повному
обсязі виконано власні зобов'язання і
він не відповідає за наслідки
невиконання постачальником його
зобов'язань.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що
Державною податковою інспекцією у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби 19 квітня 2013 року
винесено податкові
повідомлення-рішення відносно
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма - «Блок», а
саме: податкове повідомлення-рішення
форми «Р» № , яким підприємству
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
на суму 111990 грн. 01 коп.; податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на прибуток
підприємств на суму 117089 грн. 51 коп.

Вищевказані податкові
повідомлення-рішення Відповідачем
винесено на підставі Акту перевірки
від 03 квітня 2013 року за № 1023/227/34230651 «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма- «Блок», з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «Лігран» за період з 01.02.2012 по 31.07.2012
та з ТОВ «Шоковіта» за період з 01.09.2012 по
31.10.2012 з 01.12.2012 по 31.12.2012, складеного
посадовими особами відповідача.

Так, в період з 28 березня 2013 року по 02
квітня 2013 року, відповідно до наказу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
від 27 березня 2013 року за № 277, проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма - «БЛОК» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «Лігран» за період з 01.02.2012 по 31.07.2012
та з ТОВ «Шоковіта» за період з 01.09.2012 по
31.10.2012 з 01.12.2012 по 31.12.2012

За результатами перевірки, 03 квітня 2013
року, складено Акт № 1023/227/34230651,
відповідно до змісту якого податковий
орган дійшов наступних висновків:
Перевіркою встановлено порушення:

П. 185.1 cт. 185, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України від 02.12.2010
за перевірений період, у результаті
чого встановлено заниження податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету за лютий, березень, квітень
травень, червень. Липень, вересень,
жовтень, листопад 2012 року у сумі 89952,01
грн.

П.п. 138.1.1., п. 138.1, п. 138.2 cт. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України за
перевірений період, у результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток, що підлягає сплаті до бюджету
у сумі 94449,61 грн. в т.ч. у 2012 р. у сумі 94449,61
грн.

11 квітня 2013 року Позивачем було подано
письмові заперечення на вищевказаний
Акт перевірки, які листом від 17 квітня
2013 року залишено без задоволення.

За результатами адміністративного
оскарження податковими органами вищої
ланки прийнято рішення про відмову у
скасуванні оскаржуваних
повідомлень-рішень з підстав
викладених у Акті перевірки.

Так, зі змісту Акту вбачається що при
проведені перевірки податковим орган
було використано виключно інформацію
комп'ютерних автоматизованих
інформаційних систем податкового
обліку, а саме: АІС «Облік платників»,
АІС «Податки», АРМ «Бест-Звіт», АІС
«Система обробки податкових
зобов'язань та податкового кредиту у
розрізі контрагентів».

Як вбачається зі змісту Акту перевірки
податковим органом не було надано
правової оцінки господарським
правовідносинам позивача, а викладено
висновки щодо нереальності правочинів
з посиланням на матеріали перевірок
проведених органами податкової служби
відносно підприємств-постачальників
контрагентів, а саме ТОВ «Лігран» та
ТОВ «Шоковіта».

При цьому акт перевірки не містить
інформації щодо господарських
правовідносин позивача, таким чином ці
факти не були предметом розгляду при
проведені перевірки.

Так, у акті зазначено, що перевіркою
встановлено «нереальність» проведення
господарських операцій між
контрагентами з огляду на юридичну
дефектність первинних документів.

Таким чином, висновки, які викладені в
Акті перевірки зроблені без
дослідження документів первинного
бухгалтерського та податкового обліку
підприємства, а факти, викладені в
зазначеному акті не можуть бути
належними доказами наявності порушень
вимог статей 203,215,228 ЦК України відносно
того, що укладені угоди з контрагентами
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
та є підставою для невизнання таких
угод недійсними.

Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено,
що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, у силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України
господарське зобов'язання може
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, що йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу
України, якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
усе належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише в однієї зі
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Відповідно до положень ст.. 228 ЦК
України, в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України в п. 18
Постанови від 6 листопада 2009 року N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначив, що
такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо».

Таким чином, законодавством
відокремлено порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів та передбачено наявність
умислу сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави.

Наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність вчинення зобов'язання і
суперечність його мети інтересам
держави та суспільства і прагнули або
свідомо допускали настання
протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи в даному
випадку визначається умислом тієї
особи, що укладала угоду, на підставі
якої виникло таке зобов'язання.

Доказів наявності умислу у сторін
договорів на укладання його з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства (вирок суду про
притягнення сторін цього договору до
кримінальної відповідальності тощо)
податковий орган не зазначив.

При цьому акт перевірки не містить
інформації щодо господарських
правовідносин підприємства, а отже ці
факти не були предметом розгляду при
проведені перевірки.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обовязкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" на даних
бухгалтерського обліку складається
фінансова, податкова, статистична та
інша звітність. Господарська операція
являється основою для податкового
обліку.

Відповідно до п. 1.6. наказу ДПА України
№143 від 29.03.2003р. «Про порядок заповнення
декларації з податку на прибуток» -
дані, наведені в декларації, повинні
підтверджуватись первинними
документами обліку та відповідати
податковому обліку (звітності).

Згідно п. 2.7. «Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України № 88 від 24.05.1995 р.,
первинні документи складаються на
бланках типових форм затверджених
Мінстатом України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами та відомствами України.

Підтверджуючими документами придбання
товарно-матеріальних цінностей
являються договори, довіреності,
видаткові та податкові накладні, та
платіжні доручення на переказ грошових
коштів за отриману продукцію.

До початку проведення перевірки
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма - «БЛОК» на письмові запити
податкового органу було надано наявну
первинну бухгалтерську документацію
за розглядуваний період на
підтвердження як укладення так і
виконання умов договорів.

При проведені перевірки, податковим
органом не було доведено обізнаності
позивача щодо недобросовісного
декларування своїх зобов'язань
контрагентами.

Позивач не може нести відповідальність
за невиконання постачальником його
податкових зобов'язань. При надані
документів на письмові запити
податкового органу позивачем було
надано підтвердження виконання в
повному обсязі обов'язку із сплати всіх
належних платежів та зборів за
розглядуваний період.

Таким чином, позивач який в повному
обсязі виконав власні зобов'язання не
може нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Заперечень на адміністративний позов
відповідач до суду не надав.

З огляду на викладене, рішення, що
оскаржено є протиправними. Тому,
адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення форми
«Р» № від 19 квітня 2013 року
винесене Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби,

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення форми
«Р» № від 19 квітня 2013 року
винесене Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма - «Блок»
судові витрати в сумі 2294,00 (дві тисячі
двісті дев'яносто чотири) грн.

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду набирає законної сили
та може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду в порядку та
строки, передбачені статтями 186 та 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський