Справа № 2а-883/11/0970
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
Справа №
9104/50347/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Сапіги В.П., Клюби В.В.

з участі секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: не з'явився

відповідача по справі: представника
Ляховича Д.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року у справі за позовом приватного
підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
№/0, №/0 від 01.11.2010 року,
№/1 та №/1 від 31.12.2010 року, -

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, приватний підприємець ОСОБА_2
в березні 2011 року звернувся з позовом в
суд до Державної податкової інспекції
в м. Івано-Франківську про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
№/0, №/0 від 01.11.2010 року,
№/1 та №/1 від 31.12.2010 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
відповідачем протиправно та з
порушенням норм матеріального права.
Свою позицію позивач обґрунтовує тим,
що згідно умов агентських договорів,
укладених позивачем з ТОВ «Сіті-пей»,
позивач, як комерційний агент надає
послуги в укладенні та сприянні
укладання договорів з реалізації
пріпейд-продукції від імені ТОВ
«Сіті-пей» та за його рахунок, без
переходу права власності на товари і
грошові кошти, при цьому отримуючи
тільки агентську винагороду. Також
зазначає, що кошти, які надходили
позивачу є транзитними та належать ТОВ
«Сіті-пей», а тому вважає, що дані кошти
не можуть включатися в обсяг виручки
позивача.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
травня 2011 року в справі №2а-883/11/0970
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням Державною податковою
інспекцією в м. Івано-Франківську
подано апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року в справі №2а-883/11/0970 та відмовити в
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги, апелянт зазначає, що в ході
перевірки було встановлено, що позивач
в ІІІ кварталі 2008 року отримав виручку
в розмірі 725 325,39 та зобов'язаний був
перейти на загальну систему
оподаткування обліку та звітності,
оскільки дохід позивача перевищує 500
000,00 грн. Однак, перехід позивачем на
загальну систему оподаткування в ІV
кварталі 2008 року, 2009 році та ІІІ
кварталі 2010 року здійснений не був, а
позивач і надалі перебував на
спрощеній системі оподаткування
обліку та звітності. За період
перевірки встановлено, що на рахунок
позивача поступили кошти в сумі 2 745 350,86
грн., в тому числі комісійна винагорода
в сумі 372 244,95 грн. Крім того, відповідач
зазначає, що оскільки обсяг виручки
позивача досягнув понад 500 000,00 грн., то
позивач у відповідності до Закону
України «Про податок на додану
вартість» був зобов'язаний протягом 20
календарних днів наступних за таким
звітним податковим періодом надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію платником податку на додану
вартість, проте позивач не
зареєструвався платником податку на
додану вартість та не подавав до
податкового органу податкові
декларації по податку на додану
вартість, чим порушив вимоги підпункту
7.2.8 пункту 7.2 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» та
підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами». Апелянт вважає, що вимоги
позивача безпідставні та
необґрунтовані, а тому просить в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську слід залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову
без змін. При цьому колегія суддів
виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач по справі 04 лютого 2008 року
зареєстрований виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради, як
фізична особа-підприємець.

Проведеною відповідачем плановою
виїзною комплексною документальною
перевіркою дотримання позивачем вимог
законодавства про оподаткування за
період з 07 лютого 2008 року по 30 червня 2010
року, встановлено порушення вимог
пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»,
пункту 6 статті 128 Господарського
кодексу України, статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»,
статтю 13 Інструкції «Про прибутковий
податок з громадян», підпункту 7.7.1
пункту 7.7, підпункту 7.3.1 пункту 7.3,
підпункту 7.2.8 пункту 7.2 статті 7, пункту
9.4 статті 9 Закону України «Про податок
на додану вартість» та підпункту «а»
4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».
Внаслідок порушення вищезазначених
норм законодавства, позивачу
донараховано податок з доходів
фізичних осіб за 2009 рік в сумі 3 461,52 грн.
та податок на додану вартість в сумі 396
551,00 грн. Висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивач в ІІІ
кварталі 2008 року отримав виручку в
розмірі 725 325,39 грн. та зобов'язаний був
перейти на загальну систему
оподаткування обліку та звітності,
проте такий перехід позивачем
здійснений не був і протягом IV кварталу
2008 року - ІІІ кварталу 2010 року перебував
на спрощеній системі оподаткування.
Також, в ході перевірки встановлено те,
що позивачу на розрахунковий рахунок
за час перевірки поступило коштів на
загальну суму 2 745 350,86 грн., в тому числі
комісійна винагорода в сумі 372 244,95 грн.,
а отже відповідач прийшов до висновку,
що кошти які отримав позивач,
підлягають оподаткуванню в розмірі 2 245
350,86 грн. Крім того, оскільки обсяг
виручки позивача перевищував 500 000,00
грн., то останній у відповідності до
Закону України «Про податок на додану
вартість» був зобов'язаний протягом 20
календарних днів наступних за таким
звітним податковим періодом надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію платником податку на додану
вартість, однак позивач не
зареєструвався платником податку на
додану вартість та не подавав до
податкового органу податкові
декларації по податку на додану
вартість.

За наслідками перевірки відповідачем
складено акт №17215/17-3/НОМЕР_1 від 20
жовтня 2010 року, на підставі якого
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення №/0, №/0
від 01 листопада 2010 року та податкові
повідомлення-рішення №/1, №/1
від 31 грудня 2010 року, які винесені
відповідачем за наслідками
адміністративного оскарження. Даними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивачу визначено суму податкових
зобов'язань по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 3 461,52 грн. та по
податку на додану вартість в сумі 594 826,50
грн., в тому числі за основним платежем
в сумі 396 551,00 грн. та за штрафними
санкціями в сумі 198 275,50 грн.

Як встановлено судом та стверджується
матеріалами справи, позивач по справі
здійснював посередницьку діяльність
по сприянню укладання угод з
реалізації пріпейд-продукції та
рекламних послуг. Дана посередницька
діяльність позивача здійснювалась
відповідно до наступних документів.
Заява на приєднання до Субагентського
договору про прийом платежів №90/04-89Д
від 04 квітня 2009 року, заява на
приєднання до Агентського договору по
реалізації пріпейд-продукції №90/04-88Д
від 04 квітня 2009 року, заява про
приєднання до Субагентського договору
приєднання, затвердженому ТОВ
«Сіті-пей» наказом №05/10 від 01 квітня 2010
року та заява про приєднання до
договору субкомісії на реалізацію
пріпейд-продукції, затвердженому ТОВ
«Сіті-пей» наказом №04/10 від 01 квітня 2010
року. Відповідно до умов
субагентського договору та заяв про
приєднання до даного договору,
субагент, тобто позивач, наділяється
повноваженнями здійснювати від імені,
в інтересах та за рахунок банку прийом
платежів (коштів) від платників для
подальшого їх перерахунку і
забезпечувати поступлення прийнятих
платежів (коштів) на рахунок агента
банку на користь постачальників. В свою
чергу, агент банку за наданні послуги,
зобов'язується виплачувати субагенту
банка винагороду в процентах від суми
прийнятих платежів (коштів) і в
послідуючому переведених на рахунок
агента банку. Свою діяльність, позивач
здійснював через електронні термінали
самообслуговування для подальшого їх
перерахування.

В силу приписів ч.1 ст.295 Господарського
кодексу України комерційне
посередництво (агентська діяльність) є
підприємницькою діяльністю, що полягає
в наданні комерційним агентом послуг
суб'єктам господарювання при
здійсненні ними господарської
діяльності шляхом посередництва від
імені, в інтересах, під контролем і за
рахунок суб'єкта, якого він
представляє.

Згідно ч.1 ст.297 Господарського кодексу
України за агентським договором одна
сторона - комерційний агент
зобов'язується надати послуги другій
стороні, суб'єкту, якого представляє
агент, в укладенні угод чи сприяти їх
укладенню - надання фактичних послуг,
від імені цього суб'єкта і за його
рахунок. Агентський договір визначає
сферу, характер і порядок виконання
комерційним агентом посередницьких
послуг, права та обов'язки сторін, умови
і розмір винагороди комерційному
агентові, строк дії договору, санкції у
разі порушення сторонами умов
договору, інші необхідні умови,
визначені сторонами.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції приватним підприємцем
ОСОБА_2 було надано копії звітів
суб'єкта підприємницької діяльності,
які підтверджують факти, що кошти за
реалізований товар позивачем повністю
перераховані агентам. До того ж,
відповідач не заперечує, що приватний
підприємець ОСОБА_2 реалізовував
продукцію як субагент, а також
перераховував отримані кошти ТзОВ
«Сіті-пей».

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлено, що фактично
приватний підприємець ОСОБА_2
реалізовував пріпейд-продукцію, але
кошти, які надходили на його
розрахунковий рахунок транзитом, вій
перераховував на рахунок ТзОВ
«Сіті-пей».

Разом з тим, ст.3 Закону України "Про
систему оподаткування" передбачає, що
одним із принципів побудови та
призначення системи оподаткування є
рівність, недопущення будь-яких
проявів податкової дискримінації -
забезпечення однакового підходу до
суб'єктів господарювання (юридичних і
фізичних осіб, включаючи нерезидентів)
при визначенні обов'язків щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

За змістом п.1.31 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не вважаються продажем операції з
надання товарів у межах договорів
комісії, схову (відповідального
зберігання), доручення, інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
на такі товари.

Згідно пп.7.9.1 п.7.9 ст.7 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» кошти, залучені
платником податку на підставі договору
комісії та інших цивільно-правових
договорів, що не передбачають передачі
права власності на такі кошти, не
включаються до валового доходу і не
підлягають оподаткуванню.

Відповідно до ст.1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва»
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень. При цьому, виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг).

Таким чином, враховуючи зміст ст.295 та
ст.297 Господарського кодексу України,
кошти, які надходили позивачу від
реалізації продукції за
субагентськими договорами, не належали
йому і не були його виручкою, а
перераховувались агентам.

Поряд з цим, з положень ст.1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого
підприємництва» випливає, що при
визначенні граничної суми, в межах якої
застосовується спрощена система
оподаткування, обліку і звітності, до
уваги приймається власна виручка
самого суб'єкта малого підприємництва -
кошти, які отримані підприємцем у
власність.

До того ж, у відповідності до пп.6.2 п.6
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 15 «Дохід» не визнається доходом
(виручкою) сума надходжень за
договорами комісії, агентським та
іншим аналогічним договором на користь
комітента, принципала тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що
обсяг виручки приватного підприємця
ОСОБА_2, визначено виходячи з розміру
його винагороди за надання
субагентських послуг, тобто коштів, що
дійсно належать позивачу і являються
його виручкою від реалізації наданих
ним посередницьких послуг, за період,
охоплений перевіркою, не перевищував 500
000,00грн. за рік.

Саме тому позивачем не допущено
порушень ст.1 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку і звітності суб'єктів малого
підприємництва», що зумовлювало б його
перейти на загальну систему
оподаткування та реєструватись
платником податку на додану вартість.

Аналогічний висновок викладений і в
постанові Верховного Суду України від
13 червня 2013 року, де Суд вказав, що
готівкові гроші, отримані позивачем
під звіт на виконання умов договору, не
є виручкою останнього від реалізації
продукції у розумінні положень Указу №
727/98. Обсяг виручки ФОП, що є платником
єдиного податку і здійснює свою
діяльність як комерційний представник
за договором доручення, складається
лише із сум винагороди, яка у періоді,
що перевірявся, не перевищила
визначеного цим Указом граничного
розміру.

Також суд, не погоджується з висновками
відповідача, що поповнення обігових
коштів та надходження коштів за
договорами позики відносяться до
об'єкту оподаткування податку на
додану вартість враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 1.4. статті 1 Закону
України "Про податок на додану
вартість" поставка товарів будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу. Не
належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

В підпункті 3.2.5 пункту 3.2 статті 3 Закону
України «Про податок на додану
вартість» чітко зазначено, не є
об'єктом оподаткування операції з
надання послуг з інкасації,
розрахунково-касового обслуговування,
залучення, розміщення та повернення
коштів за договорами позики, депозиту,
вкладу (у тому числі пенсійного),
управління коштами та цінними паперами
(корпоративними правами та
деривативами), доручення, надання,
управління і переуступки фінансових
кредитів, кредитних гарантій і
банківських поручительств особою, що
надала такі кредити, гарантії або
поручительства.

Суд вважає, що дані заяви про
приєднання позивача до субагентських
договорів та самі договори, в розумінні
підпункту 3.2.5 пункту 3.2 статті 3 Закону
України "Про податок на додану
вартість" та положень Господарського
кодексу України передбачають
доручення позивачу виконати певні дії
передбачені договорами, за які позивач
отримує винагороду.

Щодо висновку відповідача про
неведення позивачем книги обліку
доходів та витрат, то суд зазначає
наступне. Як вказано в акті перевірки,
що позивачем не велася книга обліку
доходів і витрат, чим порушено вимоги
статті 19 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб". Однак, даним
законом не передбачено
відповідальності за таке порушення. В
свою чергу, за дане порушення
передбачена відповідальність згідно
статті 1641 Кодексу України про
адміністративні правопорушення у
вигляді попередження або накладення
штрафу, а отже дана обставина не
впливає на податкові зобов'язання
позивача з податку на додану вартість
та податку з доходів фізичних осіб,
оскільки при проведенні перевірок
податковими органами повинні
використовуватись первинні документи
податкового та бухгалтерського обліку.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів
вважає, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, прийнята з дотриманням
норм матеріального права, доводи
апеляційної скарги її не спростовують.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року в справі №2а-883/11/0970 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
В.П. Сапіга

В.В. Клюба