Справа № 804/14318/13-а
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2013-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 листопада 2013 р. Справа № 804/14318/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" до
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, у якому
просить:

визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області №000169510 від
24.07.2013р., яким Товариству з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
прибуток приватних підприємств на суму
33 829, 00 за основним платежем та
застосовано штрафну санкцію у розмірі 8
457, 25 грн.

визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
24.07.2013р., яким Товариству з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) на суму 14 645, 00 за
основним платежем та застосовано
штрафну санкцію у розмірі 3 661, 25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
протиправністю рішень, що оскаржено.
Позивач зазначає, що відображені у акті
перевірки висновки податкового органу
щодо завищення Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Днепргазсервиспромойл» суми
податкового кредиту в розрізі
контрагента ТОВ «Шоковіта» за
перевірюваний період є
необгрунтованими та не відповідають
дійсності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
- кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем заперечень до суду не
надано.

Дослідивши чинне на момент виникнення
спірних правовідносин законодавство
та матеріали справи, суд доходить
висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи судом
встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що з 27
червня 2013 року, на підставі наказу № 505
від 12.06.2013р. "Про проведення
позапланової документальної невиїзної
перевірки" представником
Дніпропетровською МДПІ
Дніпропетровської області ДПС Супрун
В.Є. проведено позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Компанія "
Днепргазсервиспромойл" з питань
дотримання вимог документального
підтвердження господарських відносин
із платником податків ТОВ «Шоковіта»
за вересень-жовтень 2012 року.

За результатами зазначеної перевірки,
податковим органом винесено Акт
№593/150/3730301 від 27.06.2013р., яким встановлено
порушення позивачем п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6,
п. 198 р. 5 Податкового кодексу
України(далі-ПК) у вигляді завищення
сум віднесення до складу податкового
кредиту за жовтень 2012р. у розмірі 14 645, 00
грн. та п.п. 135.5.11, п.п. 135.5.14, п. 135.5 ст. 135, п.
137.4 ст. 137, п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 , п.п. 139.1.1
п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України шляхом заниження сум податку
на прибуток за 4 квартал 2012 року у
загальному розмірі 33 829, 00 грн.

На підставі вказаного акту,
відповідачем від 24.07.2013р. було винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким збільшено суму податкового
зобов'язання по податку на прибуток
приватних підприємства ТОВ «Компанія
«Днепрогазсервиспромойл» на суму 33 829,
00 грн. і застосовано штрафну санкцію у
розмірі 8457, 25 грн. та податкове
повідомлення рішення №, яким
збільшено суму податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) ТОВ «Компанія
«Днепрогазсервиспромойл» на суму 14 645,
00 грн. і застосовано штрафну санкцію у
розмірі 3661, 25 грн.

Позивачем було оскаржено винесені
податкові повідомлення-рішення у
адміністративному порядку

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області №2965/10/04-361009-09 від 04.10.2013 р.
скаргу платника податків залишено без
задоволення, а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення - без змін, у
зв'язку з чим позивач звернувся до суду
із даним адміністративним позовом.

Суд критично ставиться до змісту Акту
Дніпропетровської МДПІ №593/150/3730301 від
27.06.2013р. з огляду на таке.

ТОВ «Компанія «Днепргазсервіспромойл»
(покупець) уклало із ТОВ «Шоковіта»
(постачальник) договори поставки
№01/09/2012 від 01.09.2012р., №779 від 13.09.2012р., №975
від 17.10.2012р. , згідно з якими
постачальник зобов'язується поставити
покупцю відповідну продукцію (товар).

Підприємство-контрагент на момент
здійснення господарських
правовідносин був зареєстрований як
платник податків.

Укладені між ТОВ «Компанія
«Днепросервиспромойл» та ТОВ
«Шоковіта» договори в судовому
порядку не оспорювались, таких, що
набули законної сили, рішень судів з
приводу визнання перелічених
договорів недійсними немає.

Проведення господарських операцій між
ТОВ «Компанія «Днепргазсервіспромойл»
та ТОВ «Шоковіта» підтверджується
видатковими накладними №975, 976, 977, 978 від
17.10.2012р., №1034, 1035, 1036, 1037, 1038, 1039, 1040 від
18.10.2012р., а також виписаними ТОВ
«Шоковіта» та переданими позивачу у
відповідності до вимог Податкового
кодексу України податковими
накладними №975, 976, 977, 978 від 17.10.2012р.,
№1034, 1035, 1036, 1037, 1038, 1039, 1040 від 18.10.2012р.

Надані позивачем первинні
бухгалтерські документи містять
необхідні реквізити та оформлені у
відповідності до вимог ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність» №996-XIV від 16.07.1999р.,
що також не заперечується відповідачем
у акті перевірки №593/150/37303018 від 27.06.2013р.

Крім зазначеного, у матеріалах справи
наявна виписка із розрахункової картки
позивача за жовтень 2012 року, якою
підтверджується проведення виплат ТОВ
«Шоковіта» сум у відповідності до
укладених договорів постачання.

Викладене свідчить про належне
виконання сторонами зобов'язань та
підтверджує настання реальних
наслідків за цими правовідносинами, і,
як наслідок, відсутність з боку
позивача порушення норм податкового
законодавства у вигляді завищення суми
податкового кредиту на загальну суму 60
592, 50 грн.

У вказаному акті перевірки податковий
орган обгрунтовує протиправність дій
платника - придбанням позивачем
фіктивного товару з метою отримання
податкової вигоди без здійснення
реальної господарської діяльності, в
той час як у цьому ж розділі відповідач
зазначає про те, що придбаний у ТОВ
«Шоковіта» товар використовується ТОВ
«Компанія «Днепргазсервіспромойл» для
реклами власної продукції.

Також в акті встановлено, що стійка
виставочна оприбуткована ТОВ
«Компанія «Днепргазсервіспромойл» у
жовтні 2012 року від невстановленої
особи на загальну суму 87 869, 10 грн., що
суперечить попередньому твердженню
податкового органу.

Висновки відповідача щодо
нереальності проведення господарських
операцій між ТОВ «Шоковіта» та ТОВ
«Компанія «Днепргазсервіспромойл»
грунтуються на змісту Акту Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська №7206/224/33421689
від 21.12.2012р., яким встановлено
відсутність фактичного постачання
товарів (робіт, послуг) між ТОВ
«Шоковіта» та ТОВ «Компанія
«Днепргазсервіспромойл», у зв'язку із
ненаданням перевірюваним контрагентом
позивача документів, що підтверджують
факт постачання товару.

Зазначені твердження податкового
органу спростовуються набравшими
законної сили рішеннями по справі
№804/1271/13-а.

Так, зокрема, постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14.05.2013р. по
справі №804/1271/13-а за позовом ТОВ
«Шоковіта» до ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська про
визнання протиправними дій, суд
прийшов до висновку щодо
безпідставності висновків податкового
органу, викладених в акті перевірки
№7206/224/33421689 від 21.12.2012р.

Відповідно до п.п. 14.1.56 п.14.1 ст. 14
Податкового Кодексу України доходи
-загальна сума доходу платника податку
від усіх видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі у
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами.

Згідно до 14.1.27 п.14.1 ст. 14 Податкового
Кодексу України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до ст.134 Податкового
Кодексу України, об'єктом
оподаткування є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі ст.ст. 135-137 цього
Кодексу, на собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та суму інших витрат звітного
податкового періоду, визначених згідно
зі ст.ст. 138-143 цього Кодексу, з
урахуванням правил, встановлених
статтею 152 цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 Податкового
Кодексу України встановлено, що не
включаються до складу витрат: витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1. ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Згідно до п.п. 198.2, 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У відповідності до п. 201.1 ст.201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються обов'язкові
реквізити визначенні даною статтею.

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів, послуг.

Пункт 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України встановлює, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №
996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.95 р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704,
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення,
статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 р. №
996-ХІУ, встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи надані ТОВ
«Компанія «Днепргазсервиспромойл»
відповідають вимогам ст.9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-ХІУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.198 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 за № 88), отже, підлягають
обов'язковому врахуванню як в
бухгалтерському, так і в податковому
обліку позивача.

Факти здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
підтверджують: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Відповідно до ст.46-49 Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент в подальшому не
дотримувався у своїй діяльності
законодавчих норм це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
нарахування позивачу додаткових
платежів у разі якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
віднесення сплачених сум до витрат та
податкового кредиту і має всі
необхідні для цього документальні
підтвердження.

Податковим кодексом України визначено
єдину підставу для формування
податкового кредиту, а саме наявність у
платника податку належно оформленої
податкової накладної. Отже, єдиними
факторами, які можуть впливати на
формування податкового кредиту є
наявність податкової накладної та
наявність господарської операції.

Виконання позивачем договорів з
контрагентом спричинили реальні зміни
майнового стану платника податків, що є
визначальною ознакою господарської
операції, та свідчить про
правомірність дій підприємства щодо
формування податкового кредиту за
даним договором.

Межі юридичної відповідальності
кожного платника податку на додану
вартість, яка відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до юридичної відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою,
згідно з законом є неможливим.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України компетенція адміністративних
судів поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
надано визначення суб'єктів владних
повноважень, до яких належать орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їх посадова чи
службова особа, інший субєкт, який
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

Органи державної податкової служби у
відносинах з фізичними та юридичними
особами, під час реалізації своїх
завдань та функцій, встановлених
законодавством України, є органом
виконавчої влади та суб'єктом владних
повноважень.

Стаття 71 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86
цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи, що відповідачем не надано
до суду заперечень на адміністративний
позов, тому, приймаючи до уваги,
презумпцію вини відповідача - суб'єкта
владних повноважень, що діє в
адміністративному судочинстві (ч. 2 ст.
71 КАС України), а також викладене, суд
приходить до висновку, що податкове
повідомлення-рішення, що оскаржено є
протиправним та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області №000169510 від
24.07.2013р., яким Товариству з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
прибуток приватних підприємств на суму
33 829, 00 за основним платежем та
застосовано штрафну санкцію у розмірі 8
457, 25 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
24.07.2013р., яким Товариству з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Днепргазсервиспромойл" збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) на суму 14 645, 00 за
основним платежем та застосовано
штрафну санкцію у розмірі 3 661, 25 грн.

Копію постанови направити сторонам по
справі

Постанова суду набирає законної сили
та може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду в порядку та
строки, передбачені статтями 186 та 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський