Справа № 821/825/14
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/825/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Пекний А.С.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана
Д.В.,

судді - Яковлева
Ю.В,

судді - Жука С.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою дочірнього
підприємства «Слобожанське»
товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Славія»
на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2014 року у справі за позовом дочірнього
підприємства «Слобожанське»
товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Славія»
до управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Херсонській області про скасування
рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство «Слобожанське»
товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Славія»
звернулося до суду з позовом до УДВС ГУ
юстиції у Херсонській області про
скасування постанови від 26 лютого 2014
року (ВП № 35196130).

Свої позовні вимоги ДП «Слобожанське»
ТОВ Агрофірма «Славія» обґрунтувало
незаконністю спірного рішення.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2014 року у задоволенні вищенаведеного
позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Слобожанське»
ТОВ Агрофірма «Славія» просить
скасувати вищенаведену постанову, як
таку, що прийнята з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права і прийняти нову
постанову, якою задовольнити позов у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості даного позову та
відсутності підстав для його
задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
на виконанні у відповідача знаходиться
зведене виконавче провадження №31501483
про стягнення з позивача на користь
фізичних та юридичних осіб коштів в
сумі 1155392,76 гривень. У вищенаведеному
зведеному виконавчому провадженні
знаходиться виконавче провадження з
виконання наказу господарського суду
Херсонської області від 30.01.2009 року
№7/520-08 про стягнення з позивача на
користь ПАТ "Промінвестбанк" 829 521,69
гривень.

В ході здійснення виконавчих дій у
зведеному виконавчому провадженні №
31501483 постановою державного виконавця
ВПВР УДВС ГУЮ у Херсонській області від
26.02.2014 року ВП №35196130 накладено арешт в
межах суми стягнення на майнові права,
а саме на право довгострокової оренди
земельної ділянки, переданої в оренду
боржнику (позивач) на підставі договору
оренди від 25.11.2003 року, укладеного між
Херсонською ОДА та позивачем,
загальною площею 287 га, з них ріллі - 277
га, в тому числі зрошуваної - 133,2 га,
господарських шляхів - 6,7 га, лісосмуг -
3,3 га, із землекористування
комунального підприємства
радгоспу-заводу "Янтарний", яка
розташована на території Антонівської
селищної ради Дніпровського району м.
Херсона (кадастрові номери
:22:015:0001; :22:009:0001; :22:014:0001;
:21:010:0001; :13:010:0001; :16:0001:0001;
:13:007:0001) та заборонено відчуження
цього права.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" від 21 квітня 1999
року № 606-XIV, в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин (далі
- Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Згідно із ст. 17 Закону № 606-XIV примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Статтями 6, 11 Закону № 606-XIV, встановлені
гарантії дотримання прав учасників
виконавчого провадження, а на
державного виконавця покладено
обов'язок неупереджено, своєчасно та
повно вчиняти виконавчі дії.

Статтею 11 цього Закону передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ст. 30 Закону № 606-XIV державний
виконавець провадить виконавчі дії з
виконання рішення до завершення
виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку, а
саме: закінчення виконавчого
провадження - згідно із статтею 49 цього
Закону; повернення виконавчого
документа стягувачу - згідно із статтею
47 цього Закону; повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадовій особі), який його видав, -
згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а з виконання
рішення немайнового характеру - у
двомісячний строк.

Відповідно до ст. 49 Закону № 606-XIV,
виконавче провадження підлягає
закінченню, зокрема, у разі фактичного
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом.

Станом на час розгляду даної справи
виконавчий документ боржником не
виконано, що не спростовано сторонами.

Державним виконавцем вживались заходи
з примусового виконання виконавчого
документу.

При цьому встановлено, що у боржника
відсутні кошти, нерухоме та рухоме
майно, на які можливо звернути
стягнення, але наявне майнове право -
право довгострокової оренди земельної
ділянки.

Оскільки боржником не виконується в
добровільному порядку виконавчий
документ, державним виконавцем
прийнято рішення про арешт і заборону
відчуження майнового права - права
довгострокової оренди земельної
ділянки, переданої в оренду боржнику ДП
"Слобожанське" на підставі договору
оренди від 25.11.2003р., укладеного між
Херсонською ОДА та позивачем,
загальною площею 287 га.

Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону № 606-XIV,
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження,
зокрема, має право: проводити перевірку
виконання боржниками рішень, що
підлягають виконанню відповідно до
цього Закону; накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку; накладати
арешт на кошти та інші цінності
боржника, зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей; залучати у
встановленому порядку до провадження
виконавчих дій понятих, працівників
органів внутрішніх справ, інших осіб, а
також експертів, спеціалістів, а для
оцінки майна - суб'єктів оціночної
діяльності - суб'єктів господарювання;
здійснювати інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами.

Згідно із ст.ст.32, 52 Закону № 606-XIV,
заходами примусового виконання рішень
є, зокрема, звернення стягнення на
кошти та інше майно (майнові права)
боржника, у тому числі якщо вони
перебувають в інших осіб або належать
боржникові від інших осіб.

Звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитарних
установах.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Таким чином, державний виконавець в
ході здійснення заходів примусового
виконання рішень має право звертати
стягнення на майно боржника, в тому
числі і на його майнові права;
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Порядок арешту та вилучення майна
боржника визначений ст. 57 Закону № 606-XIV,
відповідно до якої арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем в
тому числі і шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Такою постановою може бути накладений
арешт у розмірі суми стягнення з
урахуванням виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій та
застосованих державним виконавцем
штрафів, на все майно боржника або на
окремі предмети. Копії постанови, якою
накладено арешт на майно боржника та
оголошено заборону на його відчуження,
державний виконавець надсилає органам,
що здійснюють реєстрацію майна або
ведуть реєстр заборони на його
відчуження.

Обґрунтовуючи протиправність
оскарженої постанови, позивач вважає,
що державний виконавець відповідно до
ст.ст. 11, 57 Закону № 606-XIV не має права
накладати арешт на майнові права, а
лише на майно.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
помилковість зазначених доводів
позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 177, 190 Цивільного
кодексу України об'єктами цивільних
прав є речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

Майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки. Майнові права є неспоживною
річчю. Майнові права визнаються
речовими правами.

Таким чином, майнові права як особливий
об'єкт цивільних прав у розумінні цих
правових норм є майном.

Цивільний кодекс України не дає
чіткого визначення поняття "майнові
права".

В той же час, таке визначення надає
Закон України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні" від 12 липня 2001
року № 2658-III, згідно із ст. 3 якого
майновими правами, які можуть
оцінюватися, визнаються будь-які права,
пов'язані з майном, відмінні від права
власності, у тому числі права, які є
складовими частинами права власності
(права володіння, розпорядження,
користування), а також інші специфічні
права (права на провадження діяльності,
використання природних ресурсів тощо)
та права вимоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
оренду землі" від 6 жовтня 1998 року №
161-XIV, оренда землі - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Таким чином, право оренди землі
належить орендареві і це право є
майновим, а тому на нього може бути
звернуто стягнення відповідно до
Закону України "Про виконавче
провадження".

За змістом ст.ст. 134-139 Земельного
кодексу України, звернення стягнення
на земельні ділянки або прав на них
(оренди, суперфіцію, емфітевзису)
здійснюється державним виконавцем під
час виконання рішень, що підлягають
примусовому виконанню в порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження", з урахуванням
особливостей підготовки до проведення
та проведення земельних торгів,
визначених цим Кодексом.

Отже, Земельним кодексом України
передбачена можливість продажу на
земельних торгах права оренди
земельної ділянки в разі звернення
державним виконавцем у порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження", стягнення на
таке право.

Таким чином, оскільки на майнові права
може бути звернуто державним
виконавцем стягнення, а процедура
стягнення передбачає арешт її об'єкту,
то оскаржена постанова про накладення
арешту і заборону відчуження належного
боржнику майнового права - права
довгострокової оренди земельної
ділянки є правомірною.

З цього приводу суд також зазначає, що
арешт накладено державним виконавцем у
зведеному виконавчому провадженні, в
якому перебувають видані судами різних
юрисдикцій виконавчі документи про
стягнення з боржника - позивача
грошових коштів.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України, судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Статтею 11 Закону № 606-XIV визначені права
та обов'язки державних виконавців.

Відповідно до цих правових норм
державний виконавець, зокрема:
зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії; здійснює необхідні
заходи щодо своєчасного і повного
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод, яка
ратифікована Верховною Радою України
згідно Закону України від 17.07.1997 р. №
475/97-ВР (далі - Конвенція), гарантує
кожному при визначенні цивільних прав
і обов'язків право на справедливий і
відкритий судовий розгляд. Виходячи з
положень вказаної статті складовою
частиною системи справедливого
судочинства є виконання рішень.

Статті 6 та 13 Конвенції, а також стаття 1
Першого протоколу до Конвенції, також
передбачають таке: "Кожен має право на...
розгляд його справи упродовж розумного
строку... судом,.... який вирішить спір
щодо його прав та обов'язків цивільного
характеру...".

"Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження".

"Кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права...

Кожний, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження."

Згідно ст.17 Закону України від 23.02.2006 р.
№ 3477-IV "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського
суду з прав людини (справи "Юрій
Миколайович Іванов проти України",
"Горнсбі проти Греції", "Іммобільяре
Саффі" проти Італії") виконання судових
рішень розглядається як невід'ємна
частина судового розгляду в розумінні
ст. 6 Конвенції. Європейський суд
неодноразово робив висновок, що право
на суд, захищене статтею 6 Конвенції,
було б ілюзорним, якби національна
правова система Високої Договірної
Сторони дозволяла, щоб остаточне,
обов'язкове для виконання судове
рішення залишалося невиконаним на
шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний
доступ до суду включає право на
виконання судового рішення без
невиправданих затримок.

Інакше це призводить до ситуації,
несумісної з принципом верховенства
права.

Таким чином, державний виконавець
зобов'язаний вживати всіх можливих та
ефективних заходів для забезпечення
виконання судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що
державним виконавцем установлено
відсутність у боржника - позивача
грошових коштів та майна, на яке
можливо звернути стягнення в межах
зведеного виконавчого провадження,
окрім майнового права у вигляді права
довгострокової оренди земельної
ділянки.

З урахуванням вищенаведеного,
накладення відповідачем оскарженою
постановою арешту на майнове права
позивача є за даних обставин
виправданим та правомірним заходом,
спрямованим на реальне виконання
судових рішень, що перебувають у
відповідача на виконанні.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апелянта про те, що до даних
правовідносин необхідно застосовувати
норми законодавства чинного на час
укладення договору оренди зазначеної
земельної ділянки (2003 рік), а не
виникнення спірних правовідносин у
зв'язку з тим, що позивач оскаржує саме
рішення відповідача (органу виконавчої
служби) з приводу здійснення
виконавчого провадження у 2014 році, а не
рішення інших юридичних осіб (не сторін
справи) з приводу укладення
вищенаведеного договору оренди у 2003
році.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість даного позову та
відсутність підстав для його
задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України
передбачено, що суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно ухвалив судове рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
вважає не суттєвими та такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу дочірнього
підприємства «Слобожанське»
товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Славія» -
залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2014 року у справі за позовом дочірнього
підприємства «Слобожанське»
товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Славія»
до управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Херсонській області про скасування
постанови від 26 лютого 2014 року (ВП №
35196130) - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвала у повному обсязі виготовлена 19
травня 2014 року

Головуючий
/Д.В.
Запорожан/

Судді
/Ю.В.
Яковлев/

/С.І. Жук/