Справа № 826/4811/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2014 року № 826/4811/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві
Соколянського Дмитра Вікторовича
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання незаконним та скасування
рішення від 26.03.2014, зобов'язання вчинити
дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Головного управління
юстиції у м. Києві Соколянського Д.В.,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
рішення від 26.03.20014 №11919220, зобов'язання
зареєструвати за позивачем право
власності на земельну ділянку, яка
ідентифікується за такими реквізитами:
кадастровий номер :91:526:0019, площа:
0,0631 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1,
цільове призначення: для ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння,
випасання худоби.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що оскаржене рішення
прийнято з порушенням Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно», оскільки позивачем
подано всі документи визначені
згадуваним законом для проведення
державної реєстрації на земельну
ділянку.

Відповідачі - Державний реєстратор
прав на нерухоме майно Головного
управління юстиції у м. Києві
Соколянський Д.В., Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
- письмових пояснень по суті позовних
вимог суду не надали, явку
уповноважених представників в судове
засідання не забезпечили, хоча були
належним чином повідомленні про час,
дату та місце судового вирішення
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що представник позивача не
заперечував проти вирішення справи в
порядку письмово провадження, оскільки
відповідачі належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового розгляду справи, в судове
засідання не прибули, а також з огляду
на відсутність потреби заслухати
свідка чи експерта, суд дійшов висновку
про доцільність розгляду справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до
Реєстраційної служби головного
управління юстиції у м. Києві з заявою
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень щодо реєстрації права
приватної власності на земельну
ділянку, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:91:526:0019.

За результатом розгляду заяви позивача
відповідачем прийнято рішення від
26.03.2014 №11919220, яким позивачу відмовлено
в державній реєстрації права власності
на вказану земельну ділянку на
підставі ст. 24 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень", п. 20 та 28
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.10.2013 №868,
оскільки подані документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що у резолютивній частині
рішення суду, що надано представником
позивача, зазначено, що земельна
ділянка розташована у Подільському
районі м. Києва, проте відповідно до
державного акту і витягу ДЗК земельна
ділянка розташована в Шевченківському
районі м. Києва; за резолютивною
частиною рішення суду ділянку
ідентифікувати неможливо з огляду на
відсутність даних про площу, цільове
призначення та кадастровий номер
земельної ділянки. Крім того зазначено,
що відповідно до п. 8 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень у разі коли право власності на
житловий будинок, будівлю або споруду
набувається одночасно з набуттям у
відповідної заінтересованої особи
речових прав на земельну ділянку, на
якій вони розташовані, заявник подає
органові державної реєстрації прав
одну заяву щодо таких об'єктів.

Умови та порядок здійснення
реєстрації прав на нерухоме майно
встановлені Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
майно та їх обмежень" та Постановою
Кабінету Міністрів України від 17.10.2013
№868 "Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (далі по тексту
Порядок).

У відповідності до ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження. Речові права
на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2
і 3 частини першої цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно. Право власності на
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини) може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстровано право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані. Право власності на
квартиру, житлове та нежитлове
приміщення може бути зареєстровано
незалежно від того, чи зареєстровано
право власності на житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), в
яких вони розташовані.

Підставою для проведення державної
реєстрації прав, згідно із ст. 19 Закону
№ 1952-IV, є Державна реєстрація прав
проводиться на підставі: 1) договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; 2) свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою. Відповідно до п. 36 Порядку для
проведення державної реєстрації
речових прав необхідними документами є
документи, що підтверджують
виникнення, перехід або припинення
таких прав на нерухоме майно, та інші
документи, визначені цим Порядком.

Згідно із п. 37 Порядку документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, є: 1) укладений в установленому
законом порядку договір, предметом
якого є нерухоме майно, права щодо
якого підлягають державній реєстрації,
або речове право на нерухоме майно чи
його дублікат; 2) свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з
подружжя, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 3) свідоцтво про право на
спадщину, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 4) видані нотаріусом
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів) та
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів), якщо
прилюдні торги (аукціони) не відбулися,
чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
закону; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про
право власності на нерухоме майно чи
його дублікат, видані до 1 січня 2013 р.
органом місцевого самоврядування або
місцевою держадміністрацією; 8) рішення
про закріплення нерухомого майна на
праві оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право приватної
власності на землю, державний акт на
право власності на землю, державний акт
на право власності на земельну ділянку
або державний акт на право постійного
користування землею; 10) рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно; 11) ухвала суду про
затвердження (визнання) мирової угоди;
12) заповіт, яким установлено сервітут
на нерухоме майно; 13) закон, яким
установлено сервітут на нерухоме
майно; 14) рішення уповноваженого
законом органу державної влади про
повернення об'єкта нерухомого майна
релігійній організації; 15) рішення
власника майна, уповноваженого ним
органу про передачу об'єкта нерухомого
майна з державної у комунальну
власність чи з комунальної у державну
власність або з приватної у державну чи
комунальну власність; 16) інші
документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.
З матеріалів справи вбачається, що
представником позивача для реєстрації
права власності на вказану вище
земельну ділянку було подано наступні
документи: копії паспортів,
нотаріально завірена копія
довіреності, витяги з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку від 26.12.2013, державні акти на
право власності на земельну ділянку
від 30.12.1998 №91-2-00825, рішення Подільського
районного суду м. Києва від 17.06.2013 у
справі №2-5189/11.

Судом встановлено, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 17.06.2013 у справі №2-5189/11 задоволено
позов ОСОБА_1 та визнано право в порядку
спадкування за заповітом на садовий
будинок АДРЕСА_1, в садівничому
товаристві «Верстатозавод» (СТ
«Верстатозавод») та на земельну
ділянку АДРЕСА_1, в садівничому
товаристві «Верстатозавод» (СТ
«Верстатозавод») за ОСОБА_1.

Щодо посилання відповідача, що
земельна ділянка згідно судового
рішення розташована у Подільському
районі м. Києва, проте відповідно до
державного акту і витягу ДЗК земельна
ділянка розташована в Шевченківському
районі м. Києва суд зазначає наступне.

Згідно рішення Київської міської ради
від 30.01.2001 №162/1139 «Про
адміністративно-територіальний устрій
м. Києва» та рішення Київської міської
ради від 27.04.2001 №280/1257 «Про межі нових
адміністративних районів м. Києва та
організаційні заходи по проведенню
адміністративно-територіальної
реформи» затверджено нові межи
адміністративних районів АДРЕСА_1, в
садівничому товаристві
«Верстатозавод» (СТ «Верстатозавод»)
стала відноситись до Шевченківського
району м. Києва (замість Подільського
району м. Києва).

Посилання на вказані рішення Київської
міської ради містяться в рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 17.06.2013 у справі №2-5189/11.

З огляду на викладене суд вважає
безпідставним посилання відповідача,
що земельна ділянка згідно різних
документів знаходиться в різних
районах міста Києва, як на підставу для
відмову у державній реєстрації права
власності.

Щодо посилання відповідача в
оскаржуваному рішенні, що за
резолютивною частиною рішення суду
ділянку ідентифікувати неможливо з
огляду на відсутність даних про площу,
цільове призначення та кадастровий
номер земельної ділянки, суд зазначає
наступне.

Як зазначено вище, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 17.06.2013 у справі №2-5189/11 задоволено
позов ОСОБА_1 та визнано право в порядку
спадкування за заповітом на садовий
будинок АДРЕСА_1, в садівничому
товаристві «Верстатозавод» (СТ
«Верстатозавод») та на земельну
ділянку АДРЕСА_1, в садівничому
товаристві «Верстатозавод» (СТ
«Верстатозавод») за ОСОБА_1.

Відповідно п. 43 Порядку для проведення
державної реєстрації речових прав на
земельну ділянку в разі, коли в
документах, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
речових прав на земельну ділянку,
відсутні відомості про її кадастровий
номер, заявник, крім документа, що
підтверджує виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, подає витяг з Державного
земельного кадастру про таку земельну
ділянку.

З матеріалів справи вбачається,
що представником позивача було надано
відповідачу витяг з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку АДРЕСА_1, в садівничому
товаристві «Верстатозавод» (СТ
«Верстатозавод»), кадастровий план
земельної ділянки, державний акт на
право власності на землю.

З огляду на викладене вбачається, що
позивачем було подано всі необхідні
документи для здійснення реєстрації
права власності на вказану вище
земельну ділянку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
прийшов до висновку, рішення від 26.03.20014
№11919220 про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень є
безпідставним та не ґрунтується на
нормах чинного законодавства, що є
підставою для скасування такого
рішення та, як наслідок, задоволення
позовних вимог у вказаній частині.

Щодо вимоги про зобов'язання
зареєструвати за позивачем право
власності на земельну ділянку, яка
ідентифікується за такими реквізитами:
кадастровий номер :91:526:0019, площа:
0,0631 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1,
цільове призначення: для ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння,
випасання худоби, суд зазначає
наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980 під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог у
вказаній частині, а відтак, відсутність
підстав для їх задоволення.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з
наявних матеріалів справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 69, 70, 71, 128, 158-163, 172, 177, 179
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення від 26.03.20014 №11919220 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

3. Відмовити в задоволенні решти
позовних вимог.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають право оскаржити в
апеляційному порядку постанову
повністю або частково. Скарга про
апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня проголошення,
скарга подається до апеляційного суду
через суд першої інстанції. Згідно ст.
254 КАС України Постанова, якщо інше не
встановлено КАС України, набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Келеберда