Справа № 2а-6532/09/1770
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2014 р. м. Київ
К/800/55812/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 03 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Гощанського районного центру
зайнятості Рівненської області про
визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною
заявою до Гощанського районного центру
зайнятості Рівненської області про
визнання дій протиправними,
зобов'язання надати зробітної та
стягнути безпідставно непризначену
допомогу.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від
03 жовтня 2013 року, у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
позивач звернулась з касаційною
скаргою на них. Посилаючись на
порушення норм матеріального права,
просила скасувати спірні рішення та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заперечення не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню частково,
враховуючи наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 29 липня 2009 року позивач
звернулась до відповідача із заявою
про надання статусу безробітної.

У задоволенні такої заяви позивачу
відмовлено.

Відмова мотивована тим, що на момент
звернення позивач перебувала членом
особистого селянського господарства, а
тому вона не може отримати статус
безробітної.

Не погоджуючись з діями відповідача,
позивач заявила цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, що підстави для задоволення
позову відсутні.

Колегія суддів вважає такий висновок
судів попередніх інстанцій
передчасним, виходячи із наступного.

Відповідно до частни першої статті 2
Закону України «Про зайнятість
населення» безробітними визнаються
працездатні громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

В Україні до зайнятого населення
належать громадяни, що проживають на
території держави на законних
підставах та зокрема громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство" (пункт б ч. 3 ст. 1 Закону
України «Про зайнятість населення»).

Статтею 8 Закону № 742 передбачено, що
члени особистих селянських
господарств є особами, які
забезпечують себе роботою самостійно і
відповідно до Закону № 803 належать до
зайнятого населення за умови, що робота
у цьому господарстві для них є
основною.

Постановою Кабінету міністрів України
№ 219 від 14 лютого 2007 року затверджено
Порядок реєстрації, перереєстрації та
ведення обліку громадян, які шукають
роботу, і безробітних.

Так, згідно із пунктом 2 вказаного
Порядку незайняті громадяни, у тому
числі члени особистих селянських
господарств, для яких робота у таких
господарствах не є основною, які
звертаються до державної служби
зайнятості за сприянням у
працевлаштуванні, підлягають
реєстрації.

Для цілей цього Порядку ведення
особистого селянського господарства
вважається основною роботою для члена
такого господарства за умови, що
протягом 12 місяців, які передували дню
звернення до державної служби
зайнятості, він провадив лише
діяльність, пов'язану з веденням
особистого селянського господарства,
чи одночасно працював на умовах найму
або займався видом діяльності, що
визначений частиною третьою статті 1
Закону України "Про зайнятість
населення", менше 26 календарних тижнів.
Такі члени особистого селянського
господарства не підлягають реєстрації.

З системного аналізу вказаних норм
вбачається, що членам особистих
селянських господарств можуть
надаватись статус безробітного за
умови, що робота в цьому господарстві
для них не є основною.

Таким чином, для правильного вирішення
цього спору судам необхідно
встановити, чи є така робота для
позивача основною в розумінні статті 8
Закону України "Про особисте селянське
господарство", чи займалась вона
протягом 12 місяців, які передували дню
звернення до державної служби
зайнятості, особистим селянським
господарством, який її місячний дохід.

Також слід зазначити, що громадяни, які
ведуть особисті селянські
господарства, відповідно до положень
статті 8 Закону України "Про особисте
селянське господарство" та статті 2
Закону України "Про зайнятість
населення" належать до категорії
зайнятого населення в разі, якщо робота
в цьому господарстві для них є основною
і розрахунковий місячний дохід на
одного члена дорівнює або перевищує
розмір мінімальної заробітної плати.

Виходячи з буквального тлумачення цієї
норми, віднесення членів особистих
селянських господарств до категорії
зайнятого населення прямо залежить від
розрахункового місячного доходу на
одного члена цього господарства, що є
якісним критерієм. Наведена норма має
бланкетний характер.

На підставі наведеного колегія суддів
дійшла висновку, що громадяни, які
ведуть особисті селянські
господарства, відповідно до положень
статті 8 Закону № 742-IV та статті 2 Закону
№ 803-XII належать до категорії зайнятого
населення у разі, якщо розрахунковий
місячний дохід на одного члена сім'ї не
менший від розміру мінімальної
заробітної плати, і тому не можуть
вважатися безробітними.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2012 року по справі № 21-194а12.

З урахуванням викладено судами неповно
з'ясовані обставини у справі. В зв'язку
з цим справа направляється на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 03 жовтня 2013 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: