Справа № 872/13308/13
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2014 рокусправа № 811/1990/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк
І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача: -Членов В.А., дов. від 10.02.14
р.

відповідача: -не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Олександрійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 22
липня 2013 р. у справі № 811/1990/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Брамет"

до Олександрійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Кіровоградської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення від 24.05.2013 року
№ та №, -

ВСТАНОВИВ:

13.06.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Брамет» звернулось
до суду з адміністративним позовом, в
якому просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Олександрійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби від 24.05.2013
р. № , від 24.05.2013 р. № .

Позовні вимоги обґрунтовані
безпідставністю висновків податкового
органу про нікчемність правочинів
позивача з контрагентами ТОВ
«Айвар-МС», ТОВ «Аван-Тайм» та ТОВ
«Баярд-К». Позивач не погоджується з
висновками податкового органу
викладеному в акті перевірки, та
зазначає, що господарські операції з
вказаними контрагентами мали реальний
характер, підтверджені належним чином
складеними первинними документами, а
товар отриманий від контрагента
використано у власній господарській
діяльності.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
р. у справі № 811/1990/13-а (суддя Пасічник Ю.
П.) вищевказаний адміністративний
позов задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що
оскільки у позивача на час проведення
перевірки є наявними належним чином
складені податкові накладні та інші
первинні документи, які підтверджують
факт здійснення господарських
операцій з ТОВ "Аван-Тайм", ТОВ
"Айвар-МС", ТОВ "Баярд-К", то позивачем
правомірно сформовано податковий
кредит та валові витрати за цими
господарськими операціями.
Нікчемність правочинів податковим
органом в відповідному, встановленому
порядку не доведена.

Не погодившись з постановою суду,
Олександрійською ОДПІ подано
апеляційну скаргу, згідно якої
скаржник просить скасувати постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
р. у справі № 811/1990/13-а, як таку що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовані матеріалами
документальної позапланової невиїзної
перевірки. Скаржник вважає, що суд
першої інстанції не врахував дані
перевірок контрагентів позивача, які
свідчать про нереальність
господарських операцій, проведених
Товариством з ТОВ "Аван-Тайм", ТОВ
"Айвар-МС", ТОВ "Баярд-К".

ТОВ «Брамет» проти задоволення
апеляційної скарги заперечує, вважає
оскаржену постанову суду першої
інстанції цілком обґрунтованою та
правомірною, про що зазначено
представником позивача в судовому
засіданні.

Сторони по справі про час і місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились
представники відповідача. Жодних
клопотань, повідомлень про причини
неявки до суду не надходило, підстави
відсутності представників суду не
повідомлені.

З урахуванням наявних в справі
матеріалів, нез'явлення в судове
засідання представників відповідача
не перешкоджає розгляду скарги.

Обставини, пов'язані з проведенням
Олександрійською ОДПІ позапланової
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «Брамет» з питання відображення в
податковому обліку операцій із
здійснення взаємовідносин з ТОВ
"Аван-Тайм" за період з лютого 2011 р. по
лютий 2011 р., ТОВ "Айвар-МС" за період з
лютого по грудень 2011 року, ТОВ "Баярд-К"
за період з лютого по грудень 2011 року
(акт перевірки № 182/22-10/34741545 від 30.04.2013р.,
а. с.12-28), встановлені під час цієї
перевірки порушення вимог п.134.1.1 п.134.1
ст.134, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 та
п.185.1 ст.185, п.п.188.1, п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК
України, зміст цих порушень та зміст
прийнятих на підставі вказаного акту
перевірки спірних податкових
повідомлень-рішень (а. с.30, 31)
відображені в постанові
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
р. і відповідають матеріалам даної
справи.

Спірним в даній справі є питання щодо
обґрунтованості висновків відповідача
про неправомірність формування
Товариством валових витрат за рахунок
придбаних товарів та податкового
кредиту з ПДВ, сплаченого в ціні
придбання цих товарів згідно нікчемних
правочинів, укладених з контрагентами
- ТОВ "Аван-Тайм", ТОВ "Айвар-МС", ТОВ
"Баярд-К".

Перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга Олександрійської
ОДПІ не підлягає задоволенню з таких
підстав:

Згідно висновків вищевказаної
позапланової перевірки в результаті
порушення:

- п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9
п.139.1 ст.139 ПК України Товариством
завищено валові витрати у періоді, що
перевірявся, на загальну суму 401 978 грн.;

- п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України
Товариством завищено податковий
кредит у періоді, що перевірявся, на
загальну суму 14 165 грн.

Даний висновок податкового органу
обґрунтовано даними актів
документальних позапланових перевірок
стосовно ТОВ «Аван-Тайм» від 07.02.2013 р. №
111/1520/37426833, стосовно ТОВ «Айвар-МС» від
07.02.2013 р. № 113/1520/37426854, стосовно ТОВ
«Баярд-К» від 07.02.2013 р. № 112/1520/37502856,
якими зафіксовано порушення вказаним
контрагентами позивача ч.ч.1-5 ст.203,
ст.215, ч.1 ст.216, ст.228 ЦК України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочинів, не
спрямованих на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, і, як наслідок, не
спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже є
нікчемними по ланцюгу до
«вигодонабувача».

Також цими актами перевірок
контрагентів позивача зафіксовано, що
операції ТОВ «Брамет» не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів.

Як свідчать матеріали справи і не
заперечується сторонами, ТОВ «Брамет»
мало господарські відносини в якості
покупця з ТОВ "Аван-Тайм" та ТОВ
"Айвар-МС" щодо купівлі дизпалива, з ТОВ
"Баярд-К" - щодо купівлі сантехнічних
виробів.

Наявність первинних документів, що
свідчать про виконання цих договорів,
не заперечується відповідачем і
підтверджується матеріалами справи
(договори, видаткові та податкові
накладні робіт тощо).

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9.
п.139.1 ст.139 ПК України).

У відповідності до п.2 ст.3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за №168/704, первинні документи це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається:

дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Системний аналіз правових норм
свідчить про те, що податкова накладна
як звітний податковий документ, що є
підставою для включення покупцем у
податковому обліку до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), що
підлягають використанню в його
господарській діяльності, має таке
юридичне значення при обов'язковій
умові нарахування податку та
виписування податкової накладної
особою, яка зареєстрована як платник
податку на додану вартість у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Згідно з приписами статей 183 та 184 ПК
України про реєстрацію особи платником
податку на додану вартість їй органом
державної служби надається свідоцтво
про реєстрацію як платника податку.
Реєстрація особи як платника податку
на додану вартість діє до дати її
анулювання.

Докази, які б свідчили про відсутність
у контрагента позивача статусу
платника ПДВ на момент здійснення
господарських операцій, відповідачем
суду не надані.

Використання позивачем придбаних у ТОВ
"Аван-Тайм", ТОВ "Айвар-МС", ТОВ "Баярд-К"
товарів у власній господарській
діяльності відповідачем не
заперечувалось.

Частиною 2 статті 71 КАС України
обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення
покладається саме на відповідача (якщо
він заперечує проти адміністративного
позову).

Отже, доказів порушень відображення
вищевказаних господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача матеріали справи не містять.

Щодо посилань скаржника на нікчемність
правочинів, то з 1 січня 2011 р. набули
чинності зміни, внесені до Цивільного
кодексу України, зокрема, було
викладено частину першу статті 203 у
новій редакції та доповнено статтю 228
частиною третьою.

Частинами 1 та 5 ст.203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює
принцип презумпції правомірності
правочину: правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Із набуттям чинності зазначеними
змінами податкові органи не повинні
посилатись на нікчемність правочинів
та господарських зобов'язань платників
податків відповідно до частин 1 та 2
статті 228 ЦК України як на правову
підставу для донарахування податкових
зобов'язань. Виключення з цього правила
може становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитись від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 ЦК України, й тому відсутні
правові підстави для застосування
частин 1 та 2 статті 228 ЦК України.

Таким чином, до правочинів, які
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, відносяться
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу, землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

На момент розгляду справи
обвинувальний вирок стосовно
посадових осіб позивача відсутній.

Разом з тим, акт перевірки від 20.04.2013 р.
не тільки не містить посилань на
вищезазначені обставини, а й не
доводить умислу посадових осіб
Товариства на порушення публічного
порядку, не пояснює в чому саме таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, можна
дійти висновку, що відповідно до
презумпції правомірності правочину
всі укладені підприємством правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
недійсність правочину має бути
встановлено судом на підставі позовної
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного судового розгляду. Про
недійсність правочини ухвалюється
судове рішення.

Згідно ст.67 ГК України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.
Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Отже, відповідач, зробивши висновок в
акті перевірки від 30.04.2013 р. про
нікчемність правочинів, міг керуватись
лише припущеннями щодо фіктивності
(нікчемності) укладених договорів, його
позиція про те, що ці правочини
очевидно суперечать інтересам держави,
не підкріплені належними доказами чи
відповідними судовими рішеннями.

Не можуть бути підставою для
відмови у праві на податковий кредит та
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентами
платника податку. Також не можуть бути
підставою для визнання неправомірними
операцій платника податків подальше
припинення чи анулювання статусу
платника податку на додану вартість
його контрагента, відсутність
складських приміщень, транспортних
засобів тощо. Усі операції, вчинені
контрагентом платника податку до
припинення такого контрагента, не
можуть автоматично розглядатись як
нікчемні правочини в силу самого собою
припинення юридичної особи або
анулювання її податкового статусу.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на віднесення сплачених
ним у ціні товару відповідних сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо цього та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача по
ланцюгу постачання не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податку на
додану вартість до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цих підприємств і
така відповідальність не може бути
покладена на позивача.

Тим більш, що визначені функції
податкових органів у статті 20 ПК
України, не передбачають право
останніх щодо встановлення висновків в
актах перевірки про нікчемність
правочинів, укладених суб'єктами
господарювання при перевірці їх
господарської діяльності. Жодним
законом України на органи податкової
служби не покладається повноважень
щодо здійснення контролю за
додержанням цивільно-правового
законодавства України.

Таким чином, висновок відповідача
про нікчемність правочину, укладеного
між позивачем та його контрагентами, в
розумінні ст.215 ЦК України зроблений
відповідачем на підставі невірного
тлумачення податковим органом змісту
вказаної норми матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів,
як і суд першої інстанції, вважає
необґрунтованим збільшення Товариству
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 84 230 грн. згідно
податкового повідомлення-рішення №
від 24.05.2013р. (а. с.30) та збільшення
Товариству грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі 7
013 грн. - за основним платежем та
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 3507 грн. згідно податкового
повідомлення-рішення № від 24.05.2013
р. (а. с.31).

Таким чином, доводи апеляційної
скарги не спростовують правового
обґрунтування, покладеного в основу
судового рішення, тому не можуть бути
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції.

Керуючись ст.196, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
КАС України, суд , -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Олександрійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби на
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
р. у справі № 811/1990/13-а залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
р. у справі № 811/1990/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст.212 КАС
України.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко