Справа № 2а-1251/12/1370
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року
Справа №
9104/92364/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника
Столярчука А.Л.

відповідача по справі: представника
Квасниці Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2012
року у справі за позовом приватного
підприємства «Львівкран» до Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова про визнання
протиправним податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н
О В И В:

Позивач, приватне підприємство
«Львівкран» в лютому 2012 року
звернулося з позовом в суд до Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова та просило визнати
протиправним податкове
повідомлення-рішення від 02 лютого 2012
року за №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що відповідач провів
невиїзну перевірку без наявних на те
підстав, чим порушив вимоги п.п.21.1.1 п.21.1
ст. 21 Податкового кодексу України; дії
податкової інспекції по проведенню
перевірки контрагента позивача ТзОВ
«Галицькі інвестиції» та висновки про
нікчемність господарських операцій за
участі ТзОВ «Галицькі інвестиції»
викладені в акті від 28.2011 року №
155/23-118/37277910, який використаний при
перевірці ПП «Львівкран», оскаржені у
судовому порядку, позовні вимоги ТзОВ
«Галицькі інвестиції» задоволені,
постанова Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011 р. у
справі № 2а-3473/11/1370 залишена без змін
Львівським апеляційним
адміністративним судом 15.12.2011 року.
Позивач стверджує, що угода позивача з
ТзОВ «Галицькі інвестиції» укладалась,
товар у ТзОВ «Галицькі інвестиції»
придбавався у жовтні 2010 року, долучає
видаткову накладну від 04.10.2010 року №
04/10-02 та податкову накладну від 04.10.2010
року № 2; вказує, що платник податку не
повинен нести відповідальність за
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті чого сплачувати податок
вдруге разом зі штрафними санкціями.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2012
року в справі №2а-1251/12/1370
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням Державною податковою
інспекцією у Сихівському районі м.
Львова подано апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2012
року в справі №2а-1251/12/1370 та прийняти
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх апеляційних
вимог, апелянт, зазначає, що ПП
«Львівкран» не надало підтверджуючих
документів на транспортування
придбаного товару, стверджує, що
господарські зобов'язання між ПП
«Львівкран» та ТзОВ «Галицькі
інвестиції» виникли не з метою
настання реальних правових наслідків,
обумовлених угодами, а з метою
безпідставного формування позивачем
на підставі податкових накладних
податкового кредиту з ПДВ.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова необхідно залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову
без змін. При цьому колегія суддів
виходить з наступних міркувань.

Судом встановлено, що Державною
податковою інспекцією у Сихівському
районі м. Львова проведено позапланову
невиїзну перевірку ПП «Львівкран» з
питань достовірності нарахування
податку на додану вартість за жовтень
2010 року при здійсненні
взаєморозрахунків з ТзОВ «Галицькі
інвестиції», за результатами якої
складено акт № 32/23-9/30650601 від 23.01.2012 року.

На підставі зазначеного акта перевірки
ДПІ у Сихівському районі м. Львова
винесено податкове
повідомлення-рішення від 02.02.2012 року №
000040232, яким збільшено ПП «Львівкран»
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на 8 316,25 грн., з яких 6
653 грн. зобов'язання за основним
платежем, 1 663,25 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

За висновками акту перевірки ПП
«Львівкран» порушено пп.7.4.1, п.п.7.4.5, п.7.4
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», чим занижено податок
на додану вартість за жовтень 2010 року в
сумі 6 653 грн.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що
обвинувальний вирок стосовно
керівника позивача відсутній.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено судом першої
інстанції фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом не встановлено, наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним. Хоча
факт порушення публічного порядку
повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Таким чином вважати правочини
нікчемними у суду апеляційної
інстанції немає підстав.

При цьому установлення факту
недійсності, в тому числі нікчемності
цивільно-правового правочину, який
опосередковує відповідну господарську
операцію, не є необхідною умовою для
визначення контролюючим органом
грошових зобов'язань платнику податків
у разі, якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення цієї
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платника податків.

Так, Верховний Суд України вже
неодноразово висловлював правову
позицію щодо правомірності зменшення
податковими органами сум бюджетного
відшкодування (невідшкодування
бюджетної заборгованості), формування
податкового кредиту, валових витрат з
визначених податковим органом
вказаних вище підстав.

Зокрема, у постанові Верховного Суду
України від 31.01.2011 року у справі за
позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення у подібних
правовідносинах Верховний Суд України
дійшов висновку про те, що чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Вимога пункту 1.8
статті 1 Закону №168/97-ВР щодо надмірної
сплати ПДВ як необхідної умови
повернення з бюджету сум цього податку
його платникові стосується саме цього
платника і сплати ним податку у ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

Верховний Суд України вказав, що така
правова позиція узгоджується з
правовими позиціями Верховного Суду
України при вирішенні спорів цієї
категорії. Так, у постановах Верховного
Суду України від 09.09.2008 у справі №
21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10
Судова палата в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання щодо сплати податку
до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Відповідно до частини першої статті 2442
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Так, в листі Вищого адміністративного
суду України від 02.06.2011 року N 742/11/13-11
зазначено, що «з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини:

1. Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2. Установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції.

3. Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку».

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 6 липня 1999 року
№ 996-Х1У визначено, що первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брата участь
у здійсненні господарської операції.

Порядком складання декларації з
податку на прибуток підприємства,
затвердженого Наказом ДПА України від
29.03.03р. №143 визначено, що дані, наведені
в декларації, повинні підтверджуватись
первинними документами обліку та
відповідати податковому обліку
(звітності).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №8 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за №168/704 (надалі - Положення),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 Положення
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим і нормативним
актам.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу
України - господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінського-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у тому
числі кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Відповідно до ст. 3 Господарського
Кодексу України - під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу
України - за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар,
послуги) у власність другій стороні
(покупцеві) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі - продажу може бути товар, який
є у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

За ст. 662 Цивільного Кодексу України -
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи, що
стосується товару та підлягають
переданню разом із товаром відповідно
до договору або актів цивільного
законодавства.

До перевірки та для огляду суду
позивачем представлено копію
видаткової накладної № 04/10-02 від 04.10.2010
року на суму 39 919,85 грн., в т.ч. ПДВ 6 653,31
грн. та копію податкової накладної від
04.10.2010 року № 2, копію платіжного
доручення № 176 від 04.11.2010 року.

Відповідачем не доведено твердження
про те, що господарська операція з
придбання товару у ТзОВ «Галицькі
інвестиції» не здійснювалась, а лише
документально оформлена. Суд вважає
зазначені доводи безпідставними
враховуючи обсяг поставки,
характеристику товару, переданого ТзОВ
«Галицькі інвестиції» та з врахуванням
пояснень представника позивача щодо
порядку передання товару,
господарських взаємовідносин з його
контрагентом.

У акті перевірки відповідач не навів
жодних обставин та доказів, які б
свідчили про невідповідність
господарської операції цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цієї операції
для учасників операції, збитковості
спірної операції.

Колегія суддів, не погоджується з
твердженнями відповідача про те, що
відсутність в матеріалах даної
адміністративної справи
товарно-транспортних накладних,
дорожніх листів, довіреностей та іншої
первинної документації, що підтверджує
транспортування та зберігання товару є
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки відсутність
зазначених документів не є безумовною
підставою ставити під сумнів
здійснення господарських операцій.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно з п.,п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7
зазначених Правил основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

Колегія суддів апеляційної інстанції
також зазначає, що на момент укладення
договору купівлі-продажу та його
реалізації ТзОВ «Галицькі інвестиції»
не мало дефекту правового статусу, було
зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців та перебувало на
податковому обліку як платник податку
на додану вартість.

Згідно пп.3.1.1 п. 3.1 ст.3 Закону України
«Про податок на додану вартість»
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з: поставки товарів
та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Крім того як видно з акту перевірки в
обґрунтування доводів про те, що
правочини між ТзОВ «Галицькі
інвестиції» та
підприємствами-покупцями не
здійснювались покладено висновки акту
позапланової невиїзної документальної
перевірки ТзОВ «Галицькі інвестиції»
№ 155/23-118/37277910 від 28.02.2011 року.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2011 року
у справі № 2а-3473/11/1370, яка набрала
законної сили, задоволено
адміністративний позов ТзОВ «Галицькі
інвестиції», визнано протиправними дії
ДПІ у Шевченківському районі м. Львова
по проведенню позапланової невиїзної
документальної перевірки ТзОВ
«Галицькі інвестиції» з питань
правомірності формування податкового
зобов'язання та податкового кредиту за
період з 01.10.2010 року по 31.12.2010 року, за
результатами якої складено акт №
155/23-118/37277910 від 28.02.2011 року; визнано
протиправними дії ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова, які
полягають у викладенні в акті
перевірки № 155/23-118/37277910 від 28.02.2011 року
протиправних висновків про
безтоварність та нікчемність
фінансово-господарських операцій
вчинених з ТзОВ «Галицькі інвестиції»
та контрагентами-покупцями і
продавцями за період з 01.10.2010 р. по 31.12.2010
року.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів, вважає, що апеляційні вимоги
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова є
неаргументованими, а тому не
підлягають до задоволення.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2012 року в справі №2а-1251/12/1370 - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.П. Сеник

Р.Б. Хобор