Справа № 2-а-6899/11/1416
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 р. Справа № 2-а-6899/11/1416

Категорія: 10.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Коваленко І.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.

розглянувши у письмовому провадженні у
приміщенні Одеського апеляційного
адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області на Ухвалу
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року про
роз'яснення рішення суду по справі за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області про стягнення
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги „дітям війни", -

встановиЛА:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області про стягнення
недоплаченої щомісячної державної
соціальної допомоги „дітям війни".

03 липня 2012 року Ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
залишено без змін Постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 червня 2011 року, якою
позов задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Головного
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївської області щодо невчинення
дій стосовно перерахунку та виплати
позивачу підвищення до пенсії,
передбаченого ст. 6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни".
Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області здійснити
перерахунок пенсії позивачу з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст. 6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни", виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого
частиною першою ст. 28 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", та провести
відповідні виплати починаючи з 28
жовтня 2010 року, з урахуванням
виплачених сум. У задоволені інших
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року заяву
Головного управління Пенсійного фонду
України в Миколаївської області про
роз'яснення Постанови Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16
червня 2011 року по адміністративній
справі № 2-а-6899/11/1416 залишено без
задоволення.

Не погодившись з Ухвалою суду
першої інстанції, Головне управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області подало
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
Ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги Головне управління Пенсійного
фонду України в Миколаївської області
посилається на те, що рішення суду
першої інстанції прийнято з порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Відповідно до ст. 124 Конституції
України, - правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами. Судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

Крім того, обов'язкове виконання
рішення суду, в тому числі, суб'єктами
наділеними владними повноваженнями
покладається також Конвенцією про
захист прав та свобод людини, яка
ратифікована Законом України "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод" від
17.07.97 р. Отже, її положення є
обов'язковими для виконання Україною.
Ст. 6 вказаної Конвенції гарантує
неухильність виконання рішення суду
громадянами, юридичними особами та
всіма органами влади України до яких
відносяться також і податкові органи.
Тобто, рішення суду, яке набуло
законної сили повинно бути виконане, а
зміни у законодавстві чи інші вказівки
щодо його невиконання суперечать
основним принципам права і до уваги не
беруться. У протилежному випадку буде
мати місце порушення принципу
юридичної визначеності, що є одним із
базових складових принципу
верховенства права, визнаного Україною
як на рівні Конституції, так і шляхом
ратифікації Європейської Конвенції з
прав людини.

03 липня 2012 року Ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
залишено без змін Постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 червня 2011 року, якою
позов задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Головного
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївської області щодо невчинення
дій стосовно перерахунку та виплати
позивачу підвищення до пенсії,
передбаченого ст. 6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни".
Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївської області здійснити
перерахунок пенсії позивачу з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст. 6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни", виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого
частиною першою ст. 28 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", та провести
відповідні виплати починаючи з 28
жовтня 2010 року, з урахуванням
виплачених сум.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року заяву
Головного управління Пенсійного фонду
України в Миколаївської області про
роз'яснення Постанови Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16
червня 2011 року по адміністративній
справі № 2-а-6899/11/1416 залишено без
задоволення.

Як вбачається із заяви ГУПФУ про
роз'яснення судового рішення,
постанова суду від 16.06.2011 незрозуміла
боржнику в частині кінцевої дати її
виконання через зміни, які відбулися в
законодавстві, після прийняття такого
рішення.

Як вбачається із змісту резолютивної
частини постанови, вона не містить
кінцевої дати виплати доплати до
пенсії, передбаченої статтею 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Такий висновок суду мотивований
посиланням на пункт 23 рішення
Європейського Суду від 08.11.2005 (Кечко
проти України), де зазначено, що якщо
чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок, і дотримано
всі вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть відмовляти у
цих виплатах доки відповідні положення
є чинними. Поряд з цим, суд зазначив, що
так як на дату прийняття судового
рішення положення статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» були не змінені чи не
призупинені, тому у відповідача
відсутні будь-які підстави для
невиконання цієї норми.

Таким чином, з огляду на мотиви суду
наведений у постанові висновок, який
відповідає законодавству діючому на
момент прийняття постанови, що
підтверджується ухвалою апеляційного
адміністративного суду, є чітким і
зрозумілим, а відтак додаткового
роз'яснення не потребує.

Одночасно суд звертає увагу, після
прийняття Закону України від 14.06.2011
року № 3491-IV «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік», згідно пункту 7
розділу І якого Прикінцеві положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» доповнено пунктом 4,
яким встановлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовується у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік,
реалізація положень якого стала
можливою 23.07.2011, а саме набрання
чинності постановою Кабінету
Міністрів України від 06.07.2011 № 745 «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», ГУПФУ, як орган
державної влади, з огляду на приписи
частини другої статті 19 Конституції
України, зобов'язаний діяти у межах
визначених цією нормою, в т.ч. і з
урахуванням конституційності законів
та інших правових актів (стаття 152
Конституції України).

Згідно з частиною 1 статті 170 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення є
незрозумілим, суд, який його ухвалив, за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
або державного виконавця ухвалою
роз'яснює своє рішення, не змінюючи при
цьому його змісту.

Отже, необхідність роз'яснення
судового рішення зумовлена його
нечіткістю за змістом, коли воно є
неясним та незрозумілим як для осіб,
стосовно яких воно ухвалене, так і для
тих, що будуть здійснювати його
виконання.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що постанова Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16
червня 2011 року є зрозумілою та такою, що
не потребує додаткового роз'яснення.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 199 КАС України, -
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 199, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївської області, - залишити без
задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2014 року по
справі № 2-а-6899/11/1416, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль