Справа № 2а-0370/1085/12
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
Справа № 9104/119030/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Святецького В.В., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року в адміністративній справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Волинської області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У квітні 2012 року позивач ФОП ОСОБА_1
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача Ківерцівської
МДПІ Волинської області, в якому просив
визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 20.01.2012 р. про
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання за платежем податок з
доходів найманих працівників в сумі
74387,77 грн., в тому числі 59510,22 грн. за
основним платежем і 14877,55 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

В обґрунтування позову покликався
позивач на те, що оскаржене ППР
винесено на підставі необґрунтованих
висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог пунктів 1.15,
1.6 ст.1, п.п.4.2.1 п.4.2 ст.4, абз.«а» п.17.2 ст.17,
п.19.2 ст.19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», що відображені
в акті перевірки № 987/17- від 26.12.2011
року. Вказував позивач, що протягом
перевіреного періоду він був платником
єдиного податку, застосовував спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності, а тому не повинен вести
бухгалтерський облік і не може нести
відповідальність за відсутність
документів первинного бухгалтерського
обліку. При проведенні перевірки ним
було надано ревізорові всі документи і
в повному обсязі, які вимагались. Також
позивач зазначав, що в обревізованому
періоді у фізичних осіб вугілля він не
придбавав, кошти фізичним
особам-громадянам за вугілля не
виплачував, фізичні особи не
перебували із ним в трудових
відносинах, тому він не був та не міг
бути податковим агентом по відношенню
до своїх контрагентів - самозайнятих
осіб, з якими розраховувався за
поставлені товари, а отже не повинен
утримувати та перераховувати податок з
доходів самозайнятих осіб. Сума 396734,80
грн. за відвантажене вугілля
Волинській обласній психіатричній
лікарні є його виручкою від реалізації
товарів, згідно Указу Президента
України № 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування обліку та звітності», та
підлягає оподаткуванню єдиним
податком. Перебуваючи на спрощеній
системі оподаткування та звітності,
він не міг бути платником податку з
доходів фізичних осіб.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 18.05.2012 року
в задоволенні позову відмовлено.

З цією постановою суду не погодився
позивач і оскаржив її в апеляційному
порядку. Вважає апелянт, що постанова
суду першої інстанції винесена за
результатами неповного з'ясування
обставин справи, з порушенням норм
матеріального права, а тому постанова
суду підлягає скасуванню з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно не врахував
доводів позивача про те, що оскаржене
податкове повідомлення-рішення від
20.01.2012 року було прийнято на підставі
необ'єктивних висновків ДПІ про
порушення позивачем вимог Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», що відображені в акті
перевірки № 987/17- від 26.12.2011 року.
Вказує апелянт, що протягом охопленого
податковою перевіркою періоду він був
платником єдиного податку,
застосовував спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності, а
тому не повинен вести бухгалтерський
облік і не може нести відповідальність
за відсутність документів первинного
бухгалтерського обліку. При проведенні
перевірки ним було надано ревізорові
всі документи і в повному обсязі, які
вимагались. Зазначає апелянт, що в
обревізованому періоді у фізичних осіб
вугілля він не придбавав, кошти
фізичним особам-громадянам за вугілля
не виплачував, фізичні особи не
перебували із ним в трудових
відносинах, тому він не був та не міг
бути податковим агентом по відношенню
до своїх контрагентів - самозайнятих
осіб, з якими розраховувався за
поставлені товари, а отже не повинен
утримувати та перераховувати податок з
доходів самозайнятих осіб. Сума 396734,80
грн. за відвантажене вугілля
Волинській обласній психіатричній
лікарні є його виручкою від реалізації
товарів, згідно Указу Президента
України № 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування обліку та звітності», та
підлягає оподаткуванню єдиним
податком. Перебуваючи на спрощеній
системі оподаткування та звітності,
він не міг бути платником податку з
доходів фізичних осіб. На
підтвердження того, що вугілля ним було
придбано не у фізичних осіб, а у ФОП ним
було надано суду першої інстанції
договори поставки вугілля, накладні на
поставку та інші документи, яких суд
безпідставно не врахував.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 18.05.2012 р. та
постановити нове рішення про
задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
таку апеляційну скаргу слід
задоволити, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що в період з 29.11.2011
р. по 19.12.2011 р. відповідачем
Ківерцівською МДПІ Волинської області
було проведено документальну планову
перевірку позивача ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 28.05.2010 року по 30.06.2011 року.
Результати перевірки оформлені актом
№ 987/17- від 26.12.2011 року (а.с. 7-17).

У вказаному акті перевірки зазначено,
що позивачем порушено вимоги пунктів
1.15, 1.6 ст.1, п.п.4.2.1 п.4.2 ст.4, абз.«а» п.17.2
ст.17, п.19.2 ст.19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»,
внаслідок неутримання і
неперерахування до бюджету податку з
доходів фізичних осіб на суму 59510,22 грн..
Вказані висновки податкового органу
обгрунтовуються тим, що позивач
протягом перевіреного періоду
виплатив дохід фізичним особам у
розмірі 396734,80 грн. при закупівлі у них
товару вугілля без утримання та
перерахування податку з доходів
фізичних осіб до бюджету. Про придбання
цього товару позивачем не надано
необхідних первинних документів для
ідентифікації громадян, які
реалізували йому вугілля.

На підставі вказаного Акта перевірки
від 26.12.2011 року відповідачем винесено
відносно позивача податкове
повідомлення-рішення № від 20.01.2012
р. про збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання за платежем
податок з доходів найманих працівників
в сумі 74387,77 грн., в тому числі 59510,22 грн.
за основним платежем і 14877,55 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.
18).

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо правильності тверджень
податкового органу про порушення
позивачем протягом перевіреного
періоду зазначених вимог Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» та щодо правомірності
винесеного ППР від 20.01.2012 року, з
врахуванням наступного.

Пунктом 1.15. ст.1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» (тут і
надалі в редакції на час розглядуваних
правовідносин) визначено, що
податковий агент - це юридична особа (її
філія, відділення, інший відокремлений
підрозділ) або фізична особа чи
представництво нерезидента - юридичної
особи, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нарахувати,
утримати та сплачувати цей податок до
бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Згідно підпунктів 8.1.1, 8.1.2 пункту 8.1 ст. 8
цього Закону, податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподаткований
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону. Податок
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету під час виплати оподаткованого
доходу єдиним платіжним документом.
Банки не мають права приймати платіжні
документи на виплату доходу, які не
передбачають сплати (перерахування)
цього податку до бюджету. Якщо
оподаткований дохід нараховується, але
не виплачується платнику податку
особою, що його нараховує, то податок,
який підлягає утриманню з такого
нарахованого доходу, підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для місячного
податкового періоду.

Відповідно до пунктів 17.1, 17.2 ст.17
вказаного Закону, особою,
відповідальною за нарахування,
утримання та сплату (перерахування) до
бюджету податку з доходів у вигляді
заробітної плати, є працедавець
(самозайнята особа), який виплачує такі
доходи на користь платника податку
(такої самозайнятої особи). Особою,
відповідальною за нарахування,
утримання та сплату (перерахування) до
бюджету зодатку з інших доходів, є: для
оподаткованих доходів з джерелом їх
походження з України - податковий
агент.

Згідно пункту 19.2 ст.19 вказаного Закону,
особи, які відповідно до цього Закону
мають статус податкових агентів,
зобов'язані: своєчасно та повністю
нарахувати, утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок; надавати у строки, встановлені
законом для податкового кварталу, якщо
інше не визначено нормами цього Закону,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також сум
утриманого з них податку податковому
органу за місцем свого розташування.

Таким чином, наведені норми
законодавства встановлюють, що податок
з доходів фізичних осіб нараховується,
утримується і сплачується лише при
виплаті доходу платнику цього податку.
Обов'язок щодо нарахування, утримання і
сплати такого податку в кожному
випадку виплати оподатковуваного
доходу має податковий агент.

Відповідно до пункту 9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Спеціальним законодавством, яке
регламентує порядок оподаткування
доходів, отриманих суб'єктом
підприємницької діяльності, що сплачує
єдиний податок, є Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва».

Статтею 2 цього Указу (тут і надалі в
редакції на час розглядуваних
правовідносин) встановлено, що суб'єкти
малого підприємництва - фізичні особи
мають право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку. Доходи,
отримані від здійснення
підприємницької діяльності, що
обкладається єдиним податком, не
включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками
звітного року такого платника та осіб,
що перебувають з ним у трудових
відносинах, а сплачена сума єдиного
податку є остаточною і не включається
до перерахунку загальних податкових
зобов'язань як самого платника податку,
так і осіб, які перебувають з ним у
трудових відносинах, включаючи членів
його сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Згідно ст. 6 вказаного Указу, суб'єкт
малого підприємництва, який сплачує
єдиний податок, не є платником податку
на доходи фізичних осіб (для фізичних
осіб - суб'єктів малого підприємництва).

Із матеріалів адміністративної справи
та із Акту податкової перевірки від
26.12.2011 року видно, що позивач протягом
розглядуваного періоду перебував на
спрощеній системі оподаткування і був
платником єдиного податку.

Ні в матеріалах справи, ні в акті
податкової перевірки не зазначено і
відповідачем не надано жодного доказу
чи факту конкретного випадку щодо
виплати позивачем доходу особі, яка
була платником податку з доходів
фізичних осіб.

Таким чином, за відсутності доказів
виплати позивачем оподатковуваного
доходу іншим особам, які були
платниками податку з доходів фізичних
осіб, є необґрунтованими твердження
податкового органу про те, що позивач
допустив неутримання (недоплату)
такого податку в перевіреному періоді.

При цьому, суд апеляційної інстанції
враховує, що відповідно до чинного
законодавства у позивача протягом
перевіреного періоду не було обов'язку
щодо ведення бухгалтерського,
фінансового, товарно-матеріального та
іншого обліку відповідно до Закону
України «Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність», а був лише
обов'язок щодо ведення Книги обліку
доходів і витрат.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд першої інстанції також
безпідставно не взяв до уваги первинні
документи, зокрема, договори поставки
та накладні щодо придбання позивачем
товару вугілля, надані ним на
підтвердження господарських відносин
щодо придбання цього товару (а.с. 38-55).

При цьому, суд першої інстанції
безпідставно вважав, що відсутність у
позивача інших (додаткових) первинних
документів на придбане вугілля, як то
товарно-транспортні накладні, дорожні
листи, документи на зберігання товару,
є підтвердженням вини позивача,
оскільки реальність господарських
операцій щодо придбання позивачем
вказаного вугілля не ставиться під
сумнів учасниками процесу і не є
предметом судового розгляду.

Як уже було зазначено судом
апеляційної інстанції, обов'язок
доказування факту придбання позивачем
вказаного товару саме у платників
податку з доходів фізичних осіб, лежить
на органі податкової служби.

З врахуванням наведених вище норм
законодавства та фактичних обставин
справи, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при розгляді
адміністративної справи допущено
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, постанова
суду винесена з порушенням норм
матеріального права, а тому оскаржену
постанову суду від 18.05.2012 року слід
скасувати і прийняти нову постанову
про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволити.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року в адміністративній справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Волинської області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції Волинської
області № від 20.01.2012 р. про
збільшення ОСОБА_1 суми грошового
зобов'язання за платежем податок з
доходів найманих працівників в сумі
74387,77 грн., в тому числі 59510,22 грн. за
основним платежем і 14877,55 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
В.В. Святецький

Н.М. Судова-Хомюк