Справа № 825/1360/14
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2014 року
Чернігів Справа №
825/1360/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд в складі:

головуючої судді
Соломко І.І.,

за участю секретаря
Розмовенко А.О.,

представника позивача
Присівок Ю.С.,

представника відповідача
Новика С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Чернігівського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Агропромислового
кооперативу "Старосільський" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И В:

23.04.2014 Чернігівське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(далі - позивач) звернулося до суду з
адміністративним позовом до
Агропромислового кооперативу
"Старосільський" (далі - відповідач), в
якому просить стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у сумі 31098,04 грн. та пені в розмірі 74,64
грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що підприємство в порушення
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів» не
виконало норматив працевлаштування
інвалідів в кількості 2 осіб. За таких
обставин відповідач зобов'язаний
сплатити адміністративно-господарські
санкції та пеню у розмірі,
встановленому чинним законодавством.
На момент звернення до суду
відповідачем
адміністративно-фінансові санкції та
пеня не сплачені, тому позивач просить
стягнути з відповідача суму
господарських санкцій та пені в
розмірі 31172,68грн. в судовому порядку.

В судовому засіданні представник
позивача вимоги адміністративного
позову підтримав і просив їх
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив відмовити в їх задоволенні
посилаючись на те, що на виконання
вимог законодавства підприємство у 2013
році створило місця для
працевлаштування інвалідів та
направляло центру зайнятості
відомості про наявність вакантних
місць, однак бажаючих працювати на
даному підприємстві не знайшлося. За
таких обставин відповідач вважає, що
порушень законодавства з його боку
немає, а тому просить відмовити у
задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача
та розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, суд вважає, що
позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно звіту за
2013 рік на підприємстві відповідача
середньооблікова чисельність штатних
працівників становила 51 особа,
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів - 2 особи,
фактично працюючих інвалідів - 0 осіб,
фонд оплати праці штатних працівників
в 2013 році складав 793,0 тис. грн.,
середньорічна заробітна плата на
підприємстві відповідача - 15549,02 грн.,
позивачем розраховано
адміністративно-господарську санкцію
за невиконання відповідачем нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів за 2013 рік в сумі 31098,04
грн.(а.с.4).

Спірні правовідносини регулюються
Законом України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" від №
875-ХІІ від 21.03.1991.

Працевлаштування - це система
організаційних, економічних і правових
заходів, направлених на забезпечення
трудової зайнятості населення.

Згідно приписів статті 18 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" на
підприємства покладено обов'язок
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини першої статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

В судовому засіданні встановлено, що
підприємством створено 2 робочих місця
для працевлаштування інвалідів. Таким
чином, норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів
відповідачем виконано.

Відповідно до частини першої статті 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Аналіз вищевказаних норм Закону дає
підстави дійти до висновку, що на
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю покладено обов'язок по
перше: виділити та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
по друге: надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України, по третє:
якщо середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

При цьому обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині першій статті 18 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць, відповідно до
нормативів, встановлених статтею 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів".

Разом з тим, суд зазначає, що обов'язок,
за невиконання якого для
господарюючого суб'єкта настають певні
юридичні наслідки, стосується подачі
до державної служби зайнятості
інформації, що є необхідною умовою для
сприяння процесу працевлаштування
інвалідів.

Згідно частини першої статті 217
господарського кодексу України,
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Відтак, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Відповідно до частини третьої статті
18-1 цього Закону, державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Аналізуючи норми права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд зазначає, що проголошене частиною
першою статті 17 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" забезпечення
права інвалідів працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом,
реалізовано законодавцем у спосіб
покладення обов'язків з
працевлаштування інвалідів як на
роботодавців, так і на органи державної
служби зайнятості населення.

При цьому, до обов'язків роботодавців
щодо забезпечення працевлаштування
інвалідів в силу приписів частини
третьої статті 17, частини першої статті
18, частинами другої, третьої та п'ятої
статті 19 "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
фактично віднесено укладання
трудового договору з інвалідом, який
самостійно звернувся до роботодавця
або був направлений до нього державною
службою зайнятості (бо в силу статті 21
Кодексу законів про працю України саме
наявність трудового договору вказує на
виникнення у працівника обов'язку
виконувати певну роботу, а у
роботодавця обов'язку виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці), а в силу
приписів частини третьої статті 18
названого закону - виділення та
створення робочих місць, надання
державній службі зайнятості
відповідної інформації, звітування
перед Фондом соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Разом з тим, як випливає з приписів
частини третьої статті 18 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" до
обов'язків органів державної служби
зайнятості законодавцем віднесена
організація працевлаштування
інвалідів, бо саме з цією метою
роботодавці зобов'язані надавати
державній службі зайнятості
відповідну інформацію.

Відтак, передбачена частиною першою
статті 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" міра юридичної
відповідальності у вигляді виникнення
обов'язку здійснити грошовий платіж на
користь Фонду соціального захисту
інвалідів має наставати або 1) в разі
порушення роботодавцем вимог частини
третьої статті 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", а саме: не
виділення та не створення робочих
місць, не надання державній службі
зайнятості інформації, не звітування
перед Фондом соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, так як
саме ця бездіяльність має своїм
фактичним наслідком позбавлення
державної служби зайнятості
можливості організувати
працевлаштування інвалідів, або 2) в
разі порушення роботодавцем вимог
частини третьої статті 17, частини
першої статті 18, частинами другої,
третьої та п'ятої статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", що
полягає у безпідставній відмові у
працевлаштуванні інваліда, який
звернувся до роботодавця самостійно чи
був направлений до нього державною
службою зайнятості.

Доказів того, що підприємство не
створило робочі місця для інвалідів,
відмовляло інвалідам у прийнятті на
роботу, несвоєчасно надавало державній
службі зайнятості інформацію щодо
наявності вакансій, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, або несвоєчасно звітувало
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України позивачем
не надано, а тому в останнього не було
підстав для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій.

Згідно статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач щомісячно на протязі 2013
року подавав до Городнянського
районного центру зайнятості звіти про
наявність вакансій, в тому числі для
інвалідів, що підтверджується копіями
звітів, які містяться в матеріалах
справи (а.с.15-28). Крім того, згідно листа
Городнянського районного центру
зайнятості від 12.05.2014 № 467 (а.с.14)
протягом 2013 року на обліку в
Городянському РЦЗ не перебували
безробітні мешканці села Старосілля та
прилеглих сіл.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив всі
залежні від нього заходів щодо
утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, він не
може бути притягнений до
відповідальності за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштовуватись.

Вказаний висновок суду повністю
узгоджується з правовою позицією
Верховного Суду України, висвітленою у
постанові від 20.06.2011 у справі № 21-60а11,
яка відповідно до статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
є обов'язковою для всіх судів України.

Частиною першою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про безпідставність вимог
позивача, а тому позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до статі 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір з позивача не стягується.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 69-71, 94, 97, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову Чернігівського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів, -
відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
І.І. Соломко