Справа № 813/1050/14
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 813/1050/14
м. Львів, вул. Чоловського, 2
Зал судових засідань № 7
Львівський окружний адміністративний
суд у складі колегії:
головуючого-судді
судді
судді
при секретарі судового засідання
за участю представників сторін:
представник позивача - ОСОБА_1
від відповідача - Потапов А.І.
від третьої особи - Гусак Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Державної інспекції
сільського господарства України за
участю третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача начальника
Державної інспекції сільського
господарства у Львівській області
Івасіва Андрія Романовича про
визнання незаконним та скасування
наказу, поновлення на посаді, -
ОСОБА_4 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
інспекції сільського господарства
України про визнання незаконним та
скасування наказу Голови Державної
інспекції сільського господарства
України №98-кт від 05.11.2013 року про
звільнення ОСОБА_4, поновлення на
посаді начальника Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
Ухвалою від 07.05.2014 року залучено до
участі у справі третю особу, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
начальника Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
області Івасіва Андрія Романовича.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржуваний наказ прийнято до моменту
закінчення двотижневого строку,
встановленого ст.38 КЗпП України, чим
порушено право позивача на відкликання
заяви про звільнення. Не зважаючи на
його попередження про відкликання
заяви, наказ про звільнення не був
скасований. Вихід на пенсію є поважною
причиною для звільнення за власним
бажанням, у разі набуття працівником
права на такий вид пенсійного
забезпечення, як пенсія, оскільки
однією з обов'язкових умов призначення
такого виду пенсійного забезпечення є
полишення працівником роботи, яка дає
право на цей вид пенсійного
забезпечення. Однак, станом на момент
звільнення позивач не досяг граничного
віку для виходу на пенсію. Відтак,
вважає оскаржуваний наказ прийнято
передчасно та протиправно, отже такий
підлягає скасуванню.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі з підстав, наведених у
позові, просить позов задоволити.
Позиція відповідача викладена у
письмових запереченнях на позов від
нормами ст.1 Закону України «Про
державну службу», п.1,9 Положення про
Державну інспекцію сільського
господарства України, затвердженого
Указом Президента України від 13.04.2011
року №459, ч.1 ст.38 КЗпП України.
Відповідач вказує, що 05.11.2013 року
позивач звернувся з заявою про
звільнення із займаної посади за
власним бажанням, у зв'язку з виходом на
пенсію державного службовця, вказавши
30.12.2013 року останній день відпустки
вважати днем звільнення. Відтак,
наказом від 05.11.2013 року №98-кт позивача
звільнено 30.12.2013 року у зв'язку з
виходом на пенсію державного
службовця. Вважає необґрунтованими
твердження позивача про попередження
відповідача про відкликання заяви про
звільнення. Позивач на момент
звільнення мав право на пенсію за віком
як чоловік 1953 року народження, який
досягнув віку 60 років 6 місяців. Вважає,
що при винесенні оскаржуваного наказу
ним дотримано розумного балансу між
публічними інтересами та інтересами
конкретної особи, справедливо,
обґрунтовано та з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано. Тому просить
відмовити у задоволенні позову у
Представник відповідача в судовому
засіданні вирішення спору відніс на
розгляд суду, в судових дебатах - позов
Представником третьої особи подано
письмові пояснення на позов, проти
позову заперечив з підстав, наведених у
письмових поясненнях від 14.05.2014 року
№2946/11-8, просить відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши докази,
які мають значення для справи, суд
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державну службу», державна служба в
Україні - це професійна діяльність
осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок
Згідно з п.1 Положення про Державну
інспекцію сільського господарства
України, затвердженого Указом
Президента України від 13.04.2011р. №459,
Державна інспекція сільського
господарства України є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі.
Підпунктом 12 п.9 Положення встановлено,
що Голова Держсільгоспінспекції
України призначає на посади за
погодженням із Міністром та головами
відповідних місцевих державних
адміністрацій, звільняє з посад
керівників територіальних органів
Держсільгоспінспекції України,
призначає на посади за погодженням з
Міністром, звільняє з посад
заступників керівників територіальних
органів Держсільгоспінспекції
Наказом Держсільгоспінспекції України
від 03.05.2012р. №1-кт ОСОБА_4 призначено на
посаду начальника Державної інспекції
сільського господарства в Львівській
області з 03.05.2012р., з кадрового резерву,
як такого, що успішно пройшов за
конкурсом 02.03.2012р., тобто з ним
відповідач уклав трудовий договір на
29.10.2013р. ОСОБА_4 подав заяву про надання
невикористаної відпусти за період
роботи з 03.05.2012р. по 02.05.2013р. тривалістю 6
календарних дні, частину щорічної
основної відпустки за період
роботи з 03.05.2013р. по 02.05.2014р.
тривалістю 14 календарних днів;
додаткову оплачувану відпустку 2012 рік
тривалістю 15 календарних днів;
додаткову оплачувану відпустку за 2013
рік тривалістю 15 календарних днів; з
Наказом Держсільгоспінспекції в
Львівській області від 04.11.2013р. №425-К
ОСОБА_4 надано зазначену в заяві
відпустку з 11.11.2013 року по 30.12.2013 року
05.11.2013р. ОСОБА_4 звернувся із заявою про
звільнення з займаної посади за
власним бажанням, у зв'язку з виходом на
пенсію державного службовця. При цьому,
в заяві клопотав, щоб 30.12.2013р., останній
день відпустки, вважати днем
звільнення (а.с.53).
Наказом Голови Державної інспекції
сільського господарства України №98-кт
від 05.11.2013 року «Про звільнення ОСОБА_4»
ОСОБА_4, начальника Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
області звільнено 30.12.2013 року у зв'язку
з виходом на пенсію державного
службовця, згідно п.3 ч.1 ст.30 Закону
України «Про державну службу» та ст.38
КЗпП України. Підставами видачі
вказаного наказу зазначено: заява
ОСОБА_4, погодження Голови Львівської
обласної державної адміністрації від
24.10.2013 року №5/6-9114/0/2-13-4, погодження
Міністерства аграрної політики та
продовольства України від 05.11.2013 року
Відповідно до ст.38 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України),
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.
Стаття 30 Закону України «Про державну
службу» передбачає підстави
припинення державної служби, а саме
крім загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України,
державна служба припиняється у разі
досягнення державним службовцем
граничного віку проходження державної
служби (стаття 23 цього Закону).
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про
державну службу» граничний вік
перебування на державній службі
становить 65 років. У виняткових
випадках після досягнення граничного
віку перебування на державній службі
державні службовці можуть бути
залишені на державній службі лише на
посадах радників або консультантів за
рішенням керівника відповідного
державного органу. Державним
службовцям, які займають посади першої
категорії, за рішенням відповідного
державного органу чи посадової особи,
які здійснили призначення їх на посади,
може бути продовжено перебування на
державній службі після досягнення ними
шістдесятип'ятирічного віку за їх
згодою у зв'язку з потребами служби,
якщо інше не передбачено законом.

Однак станом на момент звільнення
позивач ще не досяг граничного віку для
виходу на пенсію. Відтак, стаття 30
Закону України «Про державну службу»
не підлягає до застосування, оскільки
стосується граничного віку
проходження державної служби.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992р. №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
зазначено, що сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за пунктом статті 36
КЗпП, якщо не було домовленості сторін
про цю підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Отже, працівник відповідно до частини
першої статті 38 КЗпП України має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це роботодавця письмово (у заяві) за два
тижні. Зазначений строк обраховується
не з дати, вказаній у самій заяві, а з
дати фактичного попередження
роботодавця чи посадової особи, яка є
уповноваженим представником
роботодавця. Обставиною, що
підтверджує факт попередження та дату,
з якої обраховується двотижневий строк
попередження, зазвичай, є факт
накладення на заяві резолюції
відповідною посадовою особою із
зазначенням дати.

Протягом двотижневого строку
попередження трудовий договір
зберігає свою силу для обох сторін.
Незважаючи, що передбачений строк
попередження про розірвання трудового
договору необхідний насамперед самому
роботодавцеві для підшукання на це
місце іншого працівника, роботодавець
не має права звільнити працівника
раніше вказаного у заяві строку, якщо
про це працівник не просить.

Однак, як вбачається з оскаржуваного
наказу, його винесено уже 05 листопада,
тобто до моменту закінчення
двотижневого строку встановленого
КЗпП України, чим порушено порядок,
передбачений ст.38 КЗпП України та право
позивача на відкликання заяви про
звільнення.

Згідно положень ч.1 ст.38 КЗпП України, у
разі, коли заява працівника про
звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (в. т.ч. вихід на
пенсію а також з інших поважних причин),
власник або уповноважений ним орган
повинен розірвати трудовий договір у
строк, про який просить працівник.

Як вбачається з заяви та оскаржуваного
наказу, останнім днем попередження є
30.12.2013 року.

Судом встановлено, що сторони дійшли
згоди щодо дати звільнення позивача -
останній день відпустки і до спливу
цього строку позивач відкликав свою
заяву про звільнення за власним
бажанням.

При цьому судом взято до уваги
положення ст.9 КЗпП України, оскільки
погодження сторонами граничного
строку попередження 30.12.2013 року не
порушує прав позивача та не погіршує
його становища з врахуванням його
волевиявлення, викладеного в заяві від
03.11.2013 року.

Після закінчення строку, попередження
про звільнення за власним бажанням
працівник має право припинити роботу. У
цьому випадку трудовий договір
вважається розірваним з моменту
припинення роботи, а не з дня видання
роботодавцем наказу про звільнення.
Обставин такого волевиявлення
позивача під час розгляду справи не
було встановлено.

Позивач в заяві про звільнення вказав,
що просить вважати датою звільнення
останній день після виходу його з
відпустки. Однак, під час відпустки
позивач перебував на лікуванні, що в
порядку ст. 11 Закону України «Про
відпустки» є підставою надання йому
невикористаної частини щорічної
відпустки після закінчення дії причин,
які її перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо
порушення відповідачем трудової
дисципліни без врахування положення
ст. 11 Закону України "Про відпустки" за
обставин, які не були зазначені в
наказі про звільнення позивача з
роботи.

Крім того, перебування особи у
відпустці означає перебування його з
роботодавцем у трудових відносинах, що,
у свою чергу означає, що позивач не
залишив роботи та не вимагав
розірвання трудового договору, а
відтак звільнення в порядку ст.38 КЗпП
України є протиправним.

Працівник, який попередив роботодавця
про розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк,
вправі будь-коли до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву.
Законодавство не встановлює
обов"язкової письмової форми
відкликання заяви про звільнення. Тому
працівник може заявити про відкликання
своєї заяви і в усній формі. Для
доведення факту відкликання заяви про
звільнення, в разі виникнення спору з
цього приводу, можуть братися до уваги
будь-які докази, передбачені
законодавством.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, роботодавець не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою (частина друга ст. 38 КЗпП).
Зі змісту цієї норми можна зробити
висновок, що навіть коли відповідно до
наказу про звільнення працівника в
останній день його роботи з ним був
проведений розрахунок і видана
належним чином трудова книжка, але
наступного дня працівник знову вийшов
на роботу і наполягає на скасуванні
наказу про звільнення, роботодавець
повинен скасувати цей наказ та
анулювати належним чином запис про
звільнення в трудовій книжці, оскільки
працівник фактично не залишив роботи.

Відповідно до ст.38 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України),
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Стаття 38 КЗпП передбачає, що
працівникові дається безумовне право
на відкликання поданої ним заяви про
звільнення за власним бажанням
протягом двотижневого строку і що
працедавець не вправі звільняти особу
до закінчення строку попередження,
порушення цього правила є безумовною
підставою для поновлення на роботі.

Заявою від 26.12.2013 року позивач просив
Голову Державної інспекції сільського
господарства України відкликати заяву
про його звільнення за власним
бажанням від 29.10.2013 року. Позивачем
також подано накладну на відправлення
кореспонденції №IDААW555656 про
скерування ОСОБА_4 його заяви від 26.12.2013
року на адресу Державної інспекції
сільського господарства, м. Київ, вул.
Баумана 9/12 каб.316, таку заяву вручено
відповідачу о 10 год.00 хв. 27.12.2013 року про
що свідчить відмітки в накладній, при
цьому у примітках вказано, що по
проханню отримувача пакет залишений на
охороні (а.с.72-73).

В матеріалах справи наявна телеграма
(довідка) №179/6704 про те, що телеграма,
подана ОСОБА_4 по квитанції 8/1598 27.12
Голові Державної інспекції сільського
господарства України Гончаренку,
вручена провідному фахівцю Кареновій
30.12. об 11год. 20 хв. Також позивачем
представлено квитанцію №8/1598, чек про
оплату послуг телеграфу від 27.12.2013 року.
Також позивачем надано копію телеграми
8/1598 53 27/12 1439, надану оператором
поштового зв'язку 29.04.2014 року. (а.с.74),
відповідно до якої позивач скеровував
телеграму на адресу відповідача
наступного змісту: «Шановний Владислав
Васильович повідомляємо Вас що 23.12.2013
року я находжусь на лікуванні прошу
розгляд моєї заяви щодо мого
звільнення з 30.12.2013 року перенести
після мого виходу з лікарні з повагою
ОСОБА_4»

В матеріалах справи наявні копії
листків непрацездатності серії НОМЕР_1
та серії НОМЕР_2, видані ОСОБА_4 про те,
що він з 23.10.2013 року по 08.11.2013 року
перебував на стаціонарному лікуванні,
а в період з 23.12.2013 року по 20.01.2013 року
перебував на лікуванні на денному
стаціонарі.

Звільнення позивача на підставі ст. 38
КЗпП України повинно було відбутися не
раніше спливу двотижневого строку,
наданого працівнику для письмового
попередження власника або
уповноваженого органу про своє
звільнення за власним бажанням.

Оскільки не зважаючи на усне
попередження про відкликання заяви,
скерування позивачем на адресу
відповідача телеграми про перебування
його на лікуванні, у зв'язку з чим,
просив питання його звільнення
перенести після виходу з лікарні,
скерування заяви від 26.12.2013 року про
відкликання раніше поданої ним заяви
про звільнення за власним бажанням, -
наказ про звільнення не був скасований,
а призначено на вказану посаду іншу
особу.

В оскаржуваному наказі № 98-кт від
05.11.2013р. «Про звільнення ОСОБА_4» як
підстава прийняття цього наказу
вказані, зокрема, погодження Голови
Львівської обласної державної
адміністрації від 24.10.2013р. № 5/6-9114/0/2-13-4,
погодження Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
05.11.201З р.

В п.4.5 ст.21 Закону України «Про
центральні органи виконавчої влади»
передбачено, що керівники та
заступники керівників територіальних
органів центрального органу
виконавчої влади призначаються на
посади та звільняються з посад
керівником центрального органу
виконавчої влади за погодженням з
міністром, який спрямовує та координує
діяльність центрального органу
виконавчої влади. Кандидатури на
посади керівників територіальних
органів центрального органу
виконавчої влади погоджуються з
головами місцевих державних
адміністрацій, якщо інше не
передбачено законом.

Порядок призначення на посади
керівників територіальних органів
центрального органу виконавчої влади
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п.4 ст.2 Указу Президента
України № 307/2013р. від 24.05.2013р. «Про
заходи щодо забезпечення здійснення
місцевими державними адміністраціями
виконавчої влади на відповідній
території» з метою посилення
відповідальності місцевих державних
адміністрацій за здійснення
виконавчої влади на відповідній
території, забезпечення реалізації
повноважень щодо виконання
Конституції та законів України, актів
Президента України, Кабінету Міністрів
України, інших органів виконавчої
влади, додержання прав і свобод
громадян, інших повноважень, наданих
Конституцією та законами України,
керуючись статтями 118 і 119 Конституції
України, постановлено: Міністрам, іншим
керівникам центральних органів
виконавчої влади попередньо
погоджувати звільнення з посад
керівників територіальних органів
центральних органів виконавчої влади,
призначення на посади та звільнення з
посад їх заступників, керівників
структурних підрозділів
територіальних органів центральних
органів виконавчої влади, що
забезпечують реалізацію повноважень
інших центральних органів виконавчої
влади, та їх заступників з головами
відповідних місцевих державних
адміністрацій та не допускати
звільнення з посад, здійснення
зазначених призначень на посади без
одержання таких погоджень.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 25.01.2012р. № 45 затверджено Порядок
призначення на посади та звільнення з
посад керівників територіальних
органів міністерств та інших
центральних органів виконавчої влади
(надалі - Порядок). Згідно з п.4
вищезазначеного Порядку у разі коли
діяльність центрального органу
виконавчої влади спрямовується та
координується Кабінетом Міністрів
України через відповідного міністра,
керівник такого органу подає
відповідному міністру за формою згідно
з додатком 1 пропозицію щодо погодження
призначення на посаду, звільнення з
посади керівника територіального
органу для розгляду. Така пропозиція
розглядається міністром у
десятиденний строк з дня її
надходження. У разі погодження
зазначеної пропозиції міністром, через
якого спрямовується та координується
Кабінетом Міністрів України
діяльність центрального органу
виконавчої влади, керівник
центрального органу виконавчої влади
подає протягом двох тижнів Голові Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
голові відповідної місцевої
держадміністрації пропозицію щодо
погодження призначення на посаду,
звільнення з посади керівника
територіального органу. У пропозиції
щодо погодження звільнення з посади
керівника територіального органу
зазначаються прізвище, ім'я, по
батькові, дата народження,
громадянство, найменування займаної
посади на час подання документів,
підстава для звільнення. До зазначеної
пропозиції додається заява про
звільнення з посади керівника
територіального органу в разі
звільнення за власним бажанням (абз.4, 5
п.5 Положення).

Всупереч вимогам п.4 ст.2 Указу
Президента України № 307/201З р. від
24.05.2013р. пп. 4, 5 Порядку призначення на
посади та звільнення з посад
керівників територіальних органів
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 25.01.2012р. № 45
оспорюваний наказ було видано та
звільнення позивача на підставі його
заяви від 05.11.2013 року було здійснене без
належного погодження голови
Львівської обласної державної
адміністрації, оскільки вказане в
оспорюваному наказі погодження від
24.10.2013р. надане раніше, аніж позивач
подав заяву на звільнення за власним
бажанням - 05.11.2013 року, тому таке
погодження від 24.10.2013р. не могло бути
наданим саме на звільнення позивача за
його заявою на звільнення за власним
бажанням від 05.11.2013р. Крім того, така
заява про звільнення позивача від
05.11.2013р. згідно вимог Положення мала б
додаватись для вирішення питання про
погодження такого звільнення.
Відповідачем не подано доказів того, що
позивачем до 05.11.2013 року подавались
інші заяви про звільнення його з посади
за власним бажанням.

Суд звертає увагу також на те, що
питання про погодження головою
Львівської обласної державної
адміністрації призначення Івасіва А.Р.
на посаду начальника Державної
інспекції сільського господарства у
Львівській області в порядку
переведення було вирішене (надане
погодження) ще 25.10.2013р., коли позивачем
ще не була подана заява про звільнення
за власним бажанням і жодних підстав
для звільнення позивача з такої посади
не було, тобто не було підстав
передбачати звільнення такої посади як
вакантної для подальшого призначення
Івасіва А.Р.

Відтак, в порушення п.4 ст.2 Указу
Президента України № 307/2013р. від 24.05.2013р.
«Про заходи щодо забезпечення
здійснення місцевими державними
адміністраціями виконавчої влади на
відповідній території», Постанови
Кабінету Міністрів України від 25.01.2012р.
№ 45, відповідачем не було здійснено
попереднього погодження звільнення
позивача з посади на підставі його
заяви від 05.11.2013 року та не було
здійснено в передбаченому порядку
погодження призначення Івасіва А.Р. з
урахуванням також того, що посада, яку
мав обіймати Івасів А.Р. станом на дату
його переведення не була вакантною.

Таким чином, твердження третьої особи
про те, що відповідач мав право
звільнити позивача, оскільки на її
місце роботи позивача наказом від
12.11.2013 року був переведений інший
працівник, не ґрунтується на законі з
тих підстав, що на цій посаді працював
ОСОБА_4, а тому посада начальника
Державної інспекції сільського
господарства у Львівській області не
була вакантною.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд дійшов до висновку, що оскаржуваний
наказ №98-кт від 05.11.2013 року про
звільнення ОСОБА_4, прийнятий
відповідачем передчасно, без
врахування всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення та з
порушенням гарантованого права
позивача на відкликання заяви. Таким
чином оскаржуваний наказ є
протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Оскільки суд дійшов до висновку про
наявність підстав для скасування
наказу №98-кт від 05.11.2013 року, відтак
вимоги позивача про поновлення його на
посаді начальника Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
області підлягають до задоволення.

Згідно ч.1 ст.256 КАС України, негайно
виконуються постанови суду про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до
висновку про підставність та
обґрунтованість позовних вимог, а
відтак адміністративний позов слід
задоволити у повному обсязі.

Оскільки позивач звільнений від сплати
судового збору, судовий збір не
стягується.

Керуючись ст. ст. 71, 86, 87, 94, 158, 160, 162, 163, 167,
256 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов
задоволити повністю.

2 . Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної інспекції сільського
господарства України №98-кт від 05.11.2013
року "Про звільнення ОСОБА_4".

3. Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника
Державної інспекції сільського
господарства у Львівській області.

4. Постанову в частині поновлення
ОСОБА_4 на посаді начальника Державної
інспекції сільського господарства у
Львівській області допустити до
негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в
порядку та строки, передбачені статтею
186 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий - суддя
Карп'як О.О.

Суддя
Клименко О.М.

Суддя
Мартинюк В.Я.

Повний текст постанови виготовлений і
підписаний 19.05.2014 року.