Справа № 2а-18232/10/2670
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року
м. Київ К/9991/69279/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.03.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.10.2011

у справі № 2а-18232/10/2670

за позовом Відкритого
акціонерного товариства «Українська
гірничо-
металургійна компанія»

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з
великими платниками податків

про скасування
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
«Українська гірничо-металургійна
компанія» (далі по тексту - позивач, ВАТ
«Українська гірничо-металургійна
компанія») звернулося до суду з позовом
до Спеціалізованої державної
податкової інспекції у м. Києві по
роботі з великими платниками податків
(далі по тексту - відповідач, СДПІ у м.
Києві по роботі з ВПП) про скасування
податкового повідомлення-рішення від
22.10.2010 №/0 та стягнення 24787,50 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.03.2011, яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.10.2011,
позов задоволено частково. Скасовано
податкове повідомлення-рішення від
22.10.2010 №/0. В іншій частині позову
відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову повністю, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
здійснено виїзну планову перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 по
31.03.2010, за результатами якої складено
акт від 11.10.2010 №534/40-10/25412086.

В акті перевірки зазначено порушенні
позивачем вимог ст. ст. 2, 5, 7, 14, 17 Закону
України від 03.07.1992 №2535-XII «Про плату за
землю»з і змінами та доповненнями, ст. 21
Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про
оренду землі» зі змінами і
доповненнями, ст. 196, ст. 206 Земельного
кодексу України від 25.10.2001 №2768-III, а
саме: неподання по Шевченківському
району м. Києва податкових рахунків з
земельного податку за 2009-2010 роки,
внаслідок чого, занижено податкове
зобов'язання з земельного податку в
перевіряємо му періоді з 01.01.2009 по 31.03.2010
на загальну суму 16525,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 22.10.2010
№/0, яким визначено податкове
зобов'язання по земельному податку у
сумі 24787,50 грн., в т.ч. основний платіж -
16525,00 грн. та штрафні санкції - 8262,50 грн.

Судом встановлено, що 22.10.2010 позивач
повністю сплатив визначену суму
податкового зобов'язання.

Задовольняючи частково позов, суди
попередніх інстанцій вірно взяли до
уваги лист Головного управління
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації від 07.09.2010
№03-23/26/42, згідно відомостей якого, за
даними автоматизованої системи ПК
«Кадастр», земельна ділянка площею 0,72
га на вул. Якіра, 8 на підставі
технічного звіту по встановленню
зовнішніх меж земельної ділянки в
натурі обліковується за військовим
містечком №116 і відсутні жодні
зареєстровані документи, що
посвідчують право користування
позивачем вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 67 Конституції України
кожен зобов'язаний сплачувати податки
і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом. При цьому,
система оподаткування, податки і збори
встановлюються виключно законами
України (ст. 92 Конституції України).

Пунктом 8 ч. 1 ст. 14 Закону України від
25.06.1991 №1251-XII «Про систему
оподаткування» передбачено, що плата
за землю (земельний податок, а також
орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності)
відноситься до загальнодержавних
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
визначаються Законом України від 03.07.1992
№2535-ХІІ «Про плату за землю» (далі по
тексту - Закон №2535-ХІІ), положення якого
діяли на момент прийняття
оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 2 Закону №2535-ХІІ
використання землі в Україні є платним.
Плата за землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом. Власники земельних
ділянок, земельних часток (паїв) та
землекористувачі, крім орендарів та
інвесторів - учасників угоди про
розподіл продукції, сплачують
земельний податок.

Статтею 4 Закону №2535-ХІІ передбачено,
що розмір земельного податку не
залежить від результатів
господарської діяльності власників
землі та землекористувачів. Ставки
земельного податку, порядок обчислення
і сплати земельного податку не можуть
встановлюватись або змінюватись
іншими законодавчими актами, крім
цього Закону.

Відповідно до ст. 5 Закону №2535-ХІІ
об'єктом плати за землю є земельна
ділянка, а також земельна частка (пай),
яка перебуває у власності або
користуванні, у тому числі на умовах
оренди. Суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

Власники землі та землекористувачі
сплачують земельний податок, а також
орендну плату за земельні ділянки
державної та комунальної власності з
дня виникнення права власності або
права користування земельною ділянкою
(ст. 15 Закону №2535-ХІІ).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України від 25.10.2001 N2768-III право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

Відповідно до ст. 13 Закону №2535-ХІІ
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних осіб
або громадян, земельний податок
нараховується кожному з них
пропорційно тій частині площі будівлі,
що знаходиться в їх користуванні (ч. 4
ст. 14 Закону №2535-ХІІ).

З огляду на викладені вище обставини,
суди дійшли вірно висновку, що позовні
вимоги про скасування податкового
повідомлення-рішення від 22.10.2010
№/0 підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Щодо вимоги про стягнення 24787,50 грн.,
сплачених позивачем на підставі
оскаржуваного рішення, то суди
правомірно дійшли висновку про її
безпідставність, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону №2535-ХІІ
надміру сплачені суми податку
підлягають поверненню платнику за його
письмовою заявою або за його бажанням
зараховуються до сплати податку за
наступний рік.

З огляду на те, що позивач не звертався
до податкового органу із заявою про
повернення спірної суми податку, тобто
на момент звернення до суду відсутнє
порушене право позивача в розрізі
заявленої вимоги, тому суди правомірно
відмовити в задоволенні позову в цій
частині.

Отже, за таких обставин та з
урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, суди дійшли обґрунтованого
висновку щодо наявності підстав для
часткового задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з великими платниками
податків відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 16.03.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.10.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров