Справа № 308/19626/13-а
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
Справа № 15365/13/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 12.11.2013 року у справі за
позовом Чопського прикордонного
загону Західного регіонального
управління Державної прикордонної
служби України до громадянина Сирії
ОСОБА_2 про примусове видворення, -

В С Т А Н О В И
В :

Чопський прикордонний загін Західного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України звернувся
в суд з адміністративним позовом до
громадянина Сирії ОСОБА_2 про примусове
видворення. Посилається на те, що 31
жовтня 2013 року на підставі статті 3
Угоди між Україною та Європейським
Співтовариством про реадмісію осіб
(запитувана держава на запит
Запитуючої держави та без будь-яких
інших формальностей, крім тих, що
передбачені цією Угодою, приймає на
свою територію громадян третіх країн
чи осіб без громадянства, які не
виконують чинних умов стосовно в'їзду
на територію Запитуючої держави або
перебування на ній або припинили
виконувати такі умови, якщо надано
докази відповідно до статті 7 цієї
Угоди того, що такі особи: незаконно
в'їхали на територію держав-членів
безпосередньо з території України або
на територію України безпосередньо з
території держав-членів) відповідач
був переданий на територію України у
встановленому угодою порядку.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилався на те, що відповідач 31.10.2013
року був затриманий прикордонним
нарядом «АОГ» відділу прикордонної
служби «Ужгород» Чопського
прикордонного загону за спробу
незаконного, поза пунктами пропуску,
перетину державного кордону з України
в Словаччину у складі групи осіб. На
момент затримання документів, що
посвідчують особу не мав. Позивач
зазначає, що відповідач перебуває на
території України незаконно, в
порушення ст. 3 «Правил в'їзду іноземців
та осіб без громадянства в Україну, їх
виїзду з України і транзитного проїзду
через її територію», затверджених
Постановою КМУ від 09.12.1995 р. № 1074 та
всупереч ст. 26 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства». Тому, відповідача на
підставі п. 8-10 ст. 32 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» слід затримати з метою
забезпечення можливості подальшого
видворення за межі України.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 12.11.2013 року
позов задоволено повністю,
постановлено примусово видворити
громадянина Сирії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1
за межі України.

З цією постановою суду першої
інстанції від 12.11.2013 року не погодився
представник відповідача адвокат
ОСОБА_1 і подав апеляційну скаргу.
Апелянт вважає, що постанова суду
прийнята з порушенням матеріального та
процесуального права, а також не
встановлені обставини, які мають
значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що
відповідач звернувся до Управління
міграційної служби у Волинській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Органом
міграційної служби здійснюється
розгляд заяви відповідача щодо
прийняття рішення про прийняття
документів для вирішення питання про
надання статусу біженця або визнання
особою, яка потребує додаткового
захисту. Суд першої інстанції не
перевірив чи мав відповідач доступ до
процедури надання захисту та не
з'ясував чи є ризик у випадку
примусового видворення для життя і
безпеки відповідача через загрозу
нелюдського чи такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.
Також, судом першої інстанції не
застосовано положення ст. 32-1 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» та не надано
оцінки ситуації з правами людини в
Сирії на основі доступної інформації,
що призвело до прийняття рішення про
видворення в країну де він вже став
жертвою жорстокого поводження. Крім
того, судом в порушення положень ст. 32
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства», не
з'ясовано чи приймалось рішення органу
охорони державного кордону про
видворення відповідача, яке може бути
прийняте лише щодо осіб, затриманих
ними у межах контрольованих
прикордонних районів при спробі або
після незаконного перетинання
державного кордону України.

Позивач, у надісланих на адресу
апеляційної інстанції запереченнях
від 22.04.2014 року, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
громадянин Сирії ОСОБА_2, 31.10.2013 р., був
затриманий за незаконний перетин
державного кордону з України в
Словацьку Республіку та на підставі ст.
3 Угоди між Україною та Європейським
Співтовариством про реадмісію осіб
переданий на територію України у
встановленому угодою порядку.

З листа ДМС України ГУ ДМС України в
Одеській області Управління по роботі
з іноземцями та біженцями № 5/1-1967 від
07.11.2013 р. вбачається, що громадянин
Сирії ОСОБА_2, до відділу по роботі з
біженцями УРІБ ГУ ДМС України в
Одеській області з письмовим
клопотанням про набуття статусу
біженця або додаткового захисту в
Україні не звертався.

Із матеріалів справи, зокрема,
протоколу про адміністративне
затримання від 31.10.2013 року та протоколу
особистого огляду, огляду речей та
вилучення речей і документів від 01.11.2013
року, видно, що відповідач був
затриманий прикордонним нарядом «АОГ»
від відділу прикордонної служби
«Ужгород» Чопського прикордонного
загону спільно з працівниками ВГІРФО
УМВС за спробу незаконного, поза
пунктами пропуску, перетину державного
кордону з України в Словаччину у складі
групи осіб (а.с. 3, 4, 5).

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
подальшого видворення відповідача за
межі території України, виходячи з
наступного.

Статтею 32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства» (в чинній редакції на час
розглядуваних правовідносин)
визначено випадки, коли іноземець та
особа без громадянства можуть бути
видворені за межі України. Цією ж
статтею Закону передбачено, що рішення
про видворення іноземця чи особа без
громадянства (стосовно осіб,
затриманих в межах контрольованих
прикордонних районів при спробі або
після незаконного перетину державного
кордону України) повинно бути прийнято
органом охорони державного кордону.
Таке рішення про видворення може бути
оскаржене до суду. Іноземець чи особа
без громадянства зобов'язані покинути
територію України у строк, зазначений в
рішення про видворення.

Примусове видворення іноземця чи особи
без громадянства на підставі постанови
адміністративного суду здійснюється
лише у разі якщо особа ухиляється від
виїзду після прийняття рішення про
видворення. Затримання і примусове
видворення з України іноземця чи особи
без громадянства здійснюється
органами охорони державного кордону
лише на підставі постанови
адміністративного суду, яка
приймається за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
іноземець чи особа без громадянства
будуть ухилятися від виїзду.

З аналізу вищенаведених правових норм
статті 32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства» видно, що примусовому
видворенню іноземця чи особи без
громадянства повинні передувати дві
обов'язкові обставини : 1) прийняття
рішення відповідним компетентним
органом про видворення за межі України;
2) ухилення від виїзду після прийняття
рішення про видворення або наявність
обґрунтованих підстав вважати, що такі
особи будуть ухилятися від виїзду.

Із аналізу статті 32 вищевказаного
Закону та ст. 183-5 КАС України видно, що
вимога про затримання іноземця чи
особи без громадянства є похідною від
вимоги про примусове видворення.
Затримання може здійснюватись лише з
метою забезпечення можливості
подальшого видворення, тобто рішення
про примусове видворення повинно бути
прийнято до вирішення питання про
затримання, або якщо такі вимоги
заявлені в одній позовній заяві, то під
час вирішення такої позовної заяви.

Вищенаведених правових норм суд першої
інстанції не врахував. Зокрема, судом
не було враховано, що в матеріалах
адміністративної справи немає даних
про те, що відносно відповідача
відповідним компетентним органом,
зокрема органом охорони державного
кордону, приймалось рішення про
видворення відповідача за межі України
і що він ухилявся від залишення
території України у визначений цим
органом строк. Немає в матеріалах
справи і даних про те, що позивачем
заявлена до адміністративного суду
вимога про примусове видворення
відповідача.

Судом апеляційної інстанції також
встановлено, зокрема довідкою про
звернення за захистом в Україні, що
відповідач звернувся до Управління ДМС
України у Волинській області з
проханням про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Законом України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (набрав чинності
з 04.08.2011 року), зокрема ст.ст. 1, 12 Закону,
передбачено, що перебування біженця
(шукача статусу біженця) в процедурі
визначення статусу біженця (включаючи
оскарження) за наявності довідки про
звернення за захистом в Україні,
засвідчує законність перебування
такої особи на території України.

У зв'язку із наведеним вище, у суду
першої інстанції не було підстав для
задоволення позовних вимог щодо
примусового видворення відповідача за
межі України.

Крім цього, судом першої інстанції не
було враховано, що відповідно до ст. 32-1
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
іноземець та особа без громадянства не
може бути видворений або в інший спосіб
примусово повернутий до країн, де він
може зазнати катування, жорстоких,
нелюдських чи таких, що принижують
гідність, видів поводження і покарання.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29
Загальної декларації прав людини 1948
року та ст. 9 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права 1966 року
ніхто не може зазнавати безпідставного
арешту, затримання або вигнання, а при
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати лише таких
обмежень, які встановлені законом
виключно з метою забезпечення
належного визнання та поваги прав і
свобод інших людей, а також
забезпечення справедливих вимог
моралі, суспільного порядку і
загального добробуту.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що оскаржена
постанова суду першої інстанції
винесена з неповним з'ясуванням всіх
обставин справи та з порушенням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню, із прийняттям нового
судового рішення про відмову у
задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст. 160, 163, 195, 196, п.3 ч.1 ст.198,
ст.202, ч.2 ст. 205, ст.ст.207, 254 КАС України,
суд,-

П О С Т А Н О В
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 12.11.2013 року у справі №
308/19626/13-а скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог Чопського прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
до громадянина Сирії ОСОБА_2 про
примусове видворення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

В.В. Святецький