Справа № 816/1460/14
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/1460/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Іванюк Є.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Павленко
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2014 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідачем
протиправно зроблено висновки про
завищення витрат у зв'язку з придбанням
автозапчастин, оскільки
автозапчастини придбавались з метою
здійснення ремонту належного йому
автотранспорту, що підтверджується
бухгалтерськими документами.
Стверджував, що відповідачем
протиправно зроблено висновок про не
використання ФОП ОСОБА_3 у
господарській діяльності дизельного
палива на суму 78 250,00 грн. (ПДВ 15 650,00 грн.),
оскільки під час проведення перевірки
перевіряючим не були взяті до уваги
надані ФОП ОСОБА_3 первинні документи,
що підтверджують факт поставки
дизельного палива та його використання
у господарській діяльності.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав, у
наданих до суду письмових запереченнях
просив в задоволенні
адміністративного позову відмовити
посилаючись на те, що проведеною
перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 198.1, п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
завищення податкового кредиту на суму
15 650,00 грн. та п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено податок на доходи фізичних
осіб на суму 30 528,56 грн.

Заслухавши представників позивача та
відповідача, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно та всебічно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Судом, встановлено, що ОСОБА_3 07.03.2001
зареєстрований Виконавчим комітетом
Кременчуцької міської ради
Полтавської області, як фізична
особа-підприємець.

Позивач перебуває на обліку в
Кременчуцькій ОДПІ та є платником
податку на додану вартість згідно
свідоцтва № 100011576.

Період з 10.06.2013 по 21.06.2013 працівниками
Кременчуцької ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_3 за період з 01.01.2012 по
31.12.2012.

За результатами перевірки складено акт
№ 14/17.3-08/НОМЕР_1 від 02.07.2013, яким
зафіксовано порушення позивачем п. 198.1,
п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України
в результаті чого завищено податковий
кредит на суму ПДВ 15 650,00 грн. та п. 177.4 ст.
177 Податкового кодексу України в
результаті чого занижено податок на
доходи фізичних осіб на суму 30 528,56 грн.

За результатами розгляду акту
перевірки відповідачем винесено
податкові повідомлення-рішення від
12.07.2013 № /29 яким ФОП ОСОБА_3
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
на суму 19 562,50 грн. та № /30 яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
доходи фізичних осіб, що підлягає
сплаті фізичними особами за
результатами річного декларування в
розмірі 38 160,70 грн.

Не погоджуючись з вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи оцінку оскаржуваним
податковим повідомленням - рішенням,
суд виходить із наступного.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового
кодексу України встановлено, що
об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з пунктом 177.4 вказаної статті до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Абзацом "в" підпункту 138.10.2 пункту 138.10
статті 138 Податкового кодексу України
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством: витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Відповідно до підпункту 139.1.5 пункту 139.1
статті 139 не включаються до складу
витрат: витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, а саме витрати на: витрати
на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144 - 148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу.

Пунктом 146.12 статті 146 Податкового
кодексу України сума витрат, що
пов'язана з ремонтом та поліпшенням
об'єктів основних засобів, у тому числі
орендованих або отриманих у концесію
чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Судом встановлено, що 01.04.2011 між
позивачем (покупець) та Приватним
підприємством "Макс-Авто"
(постачальник) укладеного договір
поставки № 69, за умов якого
постачальник зобов'язується протягом
дії договору поставляти і передавати у
власність покупцю, а покупець -
приймати і вчасно оплачувати
автозапчастини та комплектуючі у
повному розмірі на умовах та в порядку,
визначених чим договором.

20.08.2012 між позивачем (покупець) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5
(постачальник) укладено договір
поставки № Ва-061, за умов якого
найменування, асортимент кількість і
ціна товару визначаються
рахунком-фактурою та накладними, які
складаються постачальником.

За результатами здійснення вказаних
господарських операцій ПП "Макс-Авто"
та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5
складено наступні бухгалтерські
документи: видаткові накладні, рахунки,
рахунки-фактури.

Крім того, позивачем на протязі 2012 році
було придбано у ТОВ "Фара-1" запчастини,
що підтверджується видатковими
накладними та рахунками-фактури.

На підтвердження оплати за придбаний
товар позивачем до суду надано
банківські виписки.

Представник позивача в судовому
засіданні пояснив, що автозапчастини
придбані у ПП "Макс-Авто", ФОП ОСОБА_5 та
ТОВ "Фара-1" були використанні для
ремонту та відновлення дієздатності
автомобілів та
напівпричепів-автоцистерн, які
використовуються позивачем у
господарській діяльності.

Для здійснення ремонту належного
позивачу автотранспорту залучалось
Приватне підприємство "Супорт", про що
свідчить договір на технічне
обслуговування та ремонт
автотранспорту № 1 від 04.01.2012.

Твердження відповідача про порушення
позивачем п. 146.12 ст. 146 Податкового
кодексу України є безпідставними,
оскільки Кременчуцькою ОДПІ в ході
розгляду справи не доведено, що сума
витрат пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року.

Враховуючи викладене суд, приходить до
висновку, що відповідачем протиправно
зроблено висновок про завищення
позивачем витрат на суму 95 976,25 грн.

Надаючи оцінку податковому
повідомленню-рішенню від 12.07.2013 №
/29 яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму 19
562,50 грн. суд виходить з наступного.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
правових норм, можливо дійти до
висновку, що для отримання права на
податковий кредит платник податку на
додану вартість повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Слід зазначити, що за змістом частини 2
статті 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Судом встановлено, що 01.07.2010 та 01.07.2014
між позивачем (покупець) та ТОВ
"Сервісна компанія "Формула" (продавець)
було укладено договори поставки
товарів з використанням пластикових
смарт-карт № СКФ/СК/ПО 40012686 та №
СКФ/СК/ПО/014-4767 відповідно. За умов
вказаних договорів продавець
зобов'язується передати у власність
покупця товари на АЗС з використанням
пластикових старт-карт, а покупець
зобов'язується приймати у власність
товари та повністю оплачувати їх
вартість (ціну), в порядку та на умовах,
визначених в цими договорами.

Як вбачається із матеріалів справи, за
результатами здійснення господарської
операції між позивачем та ТОВ "Сервісна
компанія "Формула", останнім виписані
наступні первинні бухгалтерські
документи: податкові накладні,
видаткові накладні.

На підтвердження оплати за паливо
придбане у ТОВ "Сервісна компанія
"Формула" позивачем суду надано звіти
про рух коштів по смарт-картам та
банківські виписки.

Представник позивача в судовому
засіданні пояснив, що позивач здійснює
діяльність по наданню послуг з
перевезення небезпечних вантажів
автомобільним транспортом. Пальне
придбане у ТОВ "Сервісна компанія
"Формула" було використано позивачем у
власній господарській діяльності, а
саме: для заправки вантажних
автомобілів.

На підтвердження надання послуг з
перевезення вантажів позивачем суду
надано: Ліцензію Міністерства
транспорту та зв'язку України серія АГ
№ 588758, згідно якої позивачу надано
дозвіл на внутрішнє перевезення
небезпечних вантажів вантажними
автомобілями, причепами та
напівпричепами.

Наявність у позивача транспортних
засобів підтверджується договорами
оренди транспортних засобів,
тимчасовими реєстраційними талонами
та свідоцтвами про реєстрацію
транспортного засобу.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку, що відповідачем протиправно
зроблено висновок про порушення
позивачем п. 198.1, п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку відповідач не довів
правомірність прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суд перевіривши матеріали
справи, оцінивши надані докази, дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи та підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ від 12.07.2013 № /29
та № /30.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) витрати зі сплати
судового збору в розмірі 573,50 грн.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 19
травня 2014 року.

Суддя
С.С. Бойко