Справа № 826/600/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2014 року 11:02
№ 826/600/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
Головуючого судді Іщука І.О., суддів
Погрібніченко І.М., Шулежко В.П., при
секретарі судового засідання
Самаренко Х.С., розглянув у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовомПублічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»

до треті особи Кабінету Міністрів
України Національний банк України,
Міністерство соціальної політики
Українипровизнання незаконним та
скасування абзацу 2 частини 1 постанови
Кабінету Міністрів України № 718 від
11.09.2013 р.,

за участю представників сторін:

від позивача: Савицький О.С.;

від відповідача: Станецька О.В.

від третьої особи 1: Кісь В.С., Широчин
С.В.

від третьої особи 2: Басін А.О.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 13 травня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Кабінету Міністрів України,
треті особи: Національний банк України,
Міністерство соціальної політики
України, в якому просить визнати
незаконним та скасувати положення
абзацу 2 частини 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 11 вересня 2013 р. №
718 «Про створення єдиного
інформаційного середовища соціальної
сфери та забезпечення обміну
інформацією між центральними органами
виконавчої влади» щодо проведення
експерименту з використанням
потужностей державних та
капіталізованих державою банків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
положення абзацу 2 частини 1
оскаржуваної постанови Уряду
суперечить законодавству України щодо
забезпечення конкуренції при
провадженні господарської діяльності
суб'єктами господарювання-банками,
зокрема, Господарському кодексу
України, Законам України «Про банки і
банківську діяльність», «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності», «Про
оплату праці», «Про захист прав
споживачів», «Про ліцензування певних
видів господарської діяльності».

Оголошення про відкриття провадження у
справі № 826/600/14 про визнання незаконним
та скасування положення абзацу 2
частини 1 постанови Кабінету Міністрів
України від 11 вересня 2013 р. № 718 «Про
створення єдиного інформаційного
середовища соціальної сфери та
забезпечення обміну інформацією між
центральними органами виконавчої
влади» щодо проведення експерименту з
використанням потужностей державних
та капіталізованих державою банків
опубліковано, у відповідності до
положень статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в «Офіційному віснику
України» № 10, 7 лютого 2014 р.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив задовольнити їх в повному
обсязі. Позивач вважає, що постанова
обмежує його право на здійснення
господарської діяльності щодо
відкриття та ведення поточних
(кореспондентських) рахунків клієнтів,
у тому числі і у банківських металах;
виплату пенсій та грошової допомоги за
згодою пенсіонерів та одержувачів
допомоги через їх поточні рахунки.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти заявлених
вимог та просив суд відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.
Обґрунтовуючи свої заперечення на
позовні вимоги зазначив, що позивач не
є учасником правовідносин, які регулює
спірна постанова Кабінету Міністрів
України, постанова до нього не
застосовується і не може бути
застосована.

Протокольною ухвалою від 08.04.2014 р. суд
залучив до участі у справі в якості
третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Національний банк
України та Міністерство соціальної
політики України.

Представник третьої особи 1 в судовому
засіданні заперечив проти заявлених
позовних вимог та просив суд відмовити
в їх задоволенні в повному обсязі з
огляду на їх необґрунтованість.

Представник третьої особи 2 в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та просив відмовити в їх
задоволенні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Кабінетом Міністрів України 11 вересня
2013 р., на виконання підпункту 48.2 пункту
48 розділу V Національного плану дій на
2013 рік щодо впровадження Програми
економічних реформ на 2010-2014 роки
«Заможне суспільство,
конкурентоспроможна економіка,
ефективна держава», затвердженого
Указом Президента України від 12
березня 2013 року № 128, прийнято
постанову № 718 «Про створення єдиного
інформаційного забезпечення обміну
інформацією між центральними органами
виконавчої влади» (надалі - Постанова
КМ України № 718).

Положеннями пункту 1 Постанови KM
України № 718 постановлено:

«п.1. Міністерству соціальної політики
разом з Пенсійним фондом України,
Державною службою зайнятості, Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, Державною службою з
питань інвалідів та ветеранів, Фондом
соціального захисту інвалідів:

Організувати у 2013 - 2014 роках проведення
у Київській та Вінницькій областях
експерименту із створення єдиного
інформаційного середовища соціальної
сфери та впровадження національної
картки як єдиного ідентифікатора
громадянина України у галузі
соціального забезпечення населення, що
використовується для отримання пенсій
та інших соціальних виплат (далі -
національна картка), на базі технології
Національного банку з використанням
потужностей державних та
капіталізованих державою банків (далі -
експеримент);

забезпечити за результатами
експерименту створення єдиного
інформаційного середовища соціальної
сфери, його подальше впровадження і
підтримання в актуальному стані з
можливістю використання системи
інформаційного обміну Національного
банку».

Позивач вважає, що за результатами
зазначеного експерименту Міністерство
соціальної політики разом з Пенсійним
фондом України, а також суб'єктами,
переліченими у пункті 2 Постанови КМ
України № 718, мають забезпечити
впровадження і використання
національної картки, залучення до
проведення експерименту потужностей
лише державних та капіталізованих
державою банків, що свідчить про
надання привілейованого становища
суб'єктам господарювання державної
форми власності та не включення до
цього експерименту банків, що є
суб'єктами господарювання приватної
форми власності, статутний капітал
яких сформовано без участі держави.

З урахуванням викладеного, не
погоджуючись з оскаржуваною
постановою, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом, в якому просить
визнати незаконним та скасувати
положення абзацу 2 частини 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 11
вересня 2013 р. № 718 «Про створення
єдиного інформаційного середовища
соціальної сфери та забезпечення
обміну інформацією між центральними
органами виконавчої влади» щодо
проведення експерименту з
використанням потужностей державних
та капіталізованих державою банків.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 статті 113, статтею 116
Конституції України та статтею 1 Закону
України «Про Кабінет Міністрів
України» від 7 жовтня 2010 року N 2591-VI (у
редакції чинній на момент винесення
спірної постанови) (надалі - Закон N 2591-VI)
визначено, що Кабінет Міністрів
України є вищим органом у системі
органів виконавчої влади, забезпечує
виконання Конституції і законів
України, актів Президента України,
здійснює внутрішню політику держави,
вживає заходів щодо забезпечення прав
і свобод людини і громадянина,
забезпечує проведення фінансової
політики, політики у сфері соціального
захисту, забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 116 Конституції
України Кабінет Міністрів України,
зокрема, забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування;
розробляє і здійснює загальнодержавні
програми економічного,
науково-технічного, соціального і
культурного розвитку України.

Згідно з положеннями статей 2 та 20
Закону 2591-VI до його основних завдань та
повноважень віднесено, зокрема,
забезпечення проведення політики у
сферах праці та зайнятості населення,
соціального захисту, охорони здоров'я,
освіти, науки і культури.

Відповідно до частини 1 статті 117
Конституції України та частини 1 статті
50 Закону N 2591-VI Кабінет Міністрів
України в межах своєї компетенції та на
виконання Конституції й законів
України видає постанови і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання.

Частиною 2 статті 50 Закону N 2591-VI
визначено, що акти Кабінету Міністрів
України нормативного характеру
видаються у формі постанов Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону N 2591-VI
визначено, що право ініціативи у
прийнятті актів Кабінету Міністрів
України мають члени Кабінету Міністрів
України, центральні органи виконавчої
влади, державні колегіальні органи,
Рада міністрів Автономної Республіки
Крим, обласні, Київська та
Севастопольська міські державні
адміністрації. Ініціювати підготовку
та прийняття актів Кабінету Міністрів
України може Президент України.

Як встановлено судом, Міністерством
соціальної політики України
розроблено, в установленому порядку
погоджено та внесено на розгляд Уряду
проект постанови щодо створення
єдиного інформаційного середовища
соціальної сфери та забезпечення
обміну інформацією між центральними
органами виконавчої влади.

В зазначеній постанові йдеться про
експеримент щодо методологічного,
організаційного, технологічного та
технічного відпрацювання питань
створення єдиного інформаційного
середовища соціальної сери з
використанням технологій
Національного банку та впровадження і
використання національної картки,
організації інформаційного обміну між
банками та державними органами, які
залучені до надання соціальної
допомоги всіх видів, здійснюють
пенсійне забезпечення тощо.

Вказаний проект міністерством
розроблено задля забезпечення
державного контролю за цільовим
використанням бюджетних коштів на
соціальний захист, реалізації
електронного середовища взаємодії
органів соціального захисту населення,
регіональних та муніципальних органів
державної влади підвищення
ефективності та якості соціального
обслуговування населення у державних
та комерційних організаціях.

За наслідками розгляду на засіданні
Кабінету Міністрів України вказаного
проекту Урядом видано Постанову № 718.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що абзац 2 частини 1
постанови від 11.09.2013 р. № 718 є законним
та таким, що виданий Кабінетом
Міністрів України в межах повноважень
та з дотриманням норм чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних та
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно - правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Для оцінювання рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди на підставі частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України повинні
перевіряти чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 частини першої статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України встановлено, що суб'єкт владних
повноважень - орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Положення наведених норм свідчить про
те, що справою адміністративної
юрисдикції є переданий на вирішення
адміністративного суду спір, який
виник між двома (кількома) конкретними
суб'єктами суспільства відносно їх
прав та обов'язків у конкретних
правовідносинах, у яких хоча б один із
цих суб'єктів законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого суб'єкта, а останній
зобов'язаний виконувати вимоги та
приписи такого владного суб'єкта.

Таким чином, необхідною ознакою
суб'єкта владних повноважень є
здійснення цим суб'єктом владних
управлінських функцій, при цьому ці
функції повинні здійснюватися
суб'єктом саме у тих правовідносинах, у
яких виник спір між сторонами.

Отже, у випадку, якщо суб'єкт (у тому
числі орган державної влади) у спірних
правовідносинах не здійснює вказані
владні управлінські функції щодо
іншого суб'єкта, який є учасником спору,
такий спір не має встановлених нормами
КАС України ознак адміністративної
справи.

З системного аналізу вищенаведених
правових норм вбачається, що дії,
рішення чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень можуть бути
оскаржені в порядку адміністративного
судочинства лише в тому випадку, якщо
такі дії, рішення чи бездіяльність
вчинені (прийняті) при реалізації
владних управлінських функцій
відносно позивача, тобто створюють між
особою і суб'єктом владних повноважень
публічно-правові відносини.

Як вбачається з адміністративного
позову, підставами оскарження абзацу 2
частини 1 постанови Уряду від 11.09.2013 р. №
718 є його невідповідність нормам
антиконкурентного законодавства, яке
застосовується щодо господарської
діяльності.

Водночас спірною постановою
врегульовано правовідносини між
суб'єктами здійснення соціального
захисту населення (Мінсоцполітики,
Пенсійним фондом України, Державною
службою зайнятості, Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, Державною службою з
питань інвалідів), Національним банком
України, Міністерством фінансів
України та органами державної влади, до
яких позивач не належить.

Зокрема, п.1 постанови № 718 передбачено
залучення до проведення експерименту
державних та капіталізованих державою
банків, оскільки ці банки є учасниками
Національної системи масових
електронних платежів (НСМЕП), платіжною
організацією якої є НБУ і, яка діє на
основі розроблених останнім
технологій. Крім того, проведення
експерименту вимагає суттєвого
ресурсного забезпечення з боку його
учасників, а також передбачає доступ до
інформації про фізичних осіб та
технологій, яка є конфіденційною.

Так, організація проведення
експерименту у Київській та Вінницькій
областях із створення єдиного
інформаційного середовища соціальної
сфери та впровадження національної
картки як єдиного ідентифікатора
громадянина України у галузі
соціального забезпечення населення, що
використовується для отримання пенсій
та інших соціальних виплат (далі -
національна картка), на базі технології
Національного банку з використанням
потужних державних та капіталізованих
державою банків, покладена на
Міністерство соціальної політики
України.

Відповідно до Високорівневих вимог по
створенню єдиного інформаційного
середовища соціальної сфери та
впровадження «Національної картки» як
єдиного ідентифікатора громадянина
України у галузі соціального
забезпечення населення, затвердженої
Рішенням Міжвідомчої робочої групи
(протокол № 4 від 13.12.2013 р.), розроблених
на виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 11.09.2013 р. № 718,
відповідно до Положення про
національну картку, затвердженого
рішенням Ради НСМЕП (протокол від 01.11.2013
р. № 224) та Концепції створення єдиного
інформаційного середовища соціальної
сфери та впровадження «Національної
картки» як єдиного ідентифікатора
громадянина України у галузі
соціального забезпечення населення,
затвердженої рішенням міжвідомчої
робочої групи (протокол від 05.12.2013 р. № 3)
визначено вимоги до
інформаційно-аналітичної системи
соціального захисту населення (надалі -
ІАССЗН).

До основних завдань ІАССЗН
відноситься, зокрема, контроль за
цільовим використанням коштів
державного та місцевих бюджетів, що
виділяються для надання населенню
соціальної підтримки.

Відповідно до Положення про
національну картку, затвердженого
Рішенням Ради Платіжної організації
Національної системи масових
електронних платежів (протокол № 224/2013
від 01.11.2013 р.) національна картка -
платіжна картка НСМЕП, яка ідентифікує
отримувача соціальної послуги та
засвідчує його права у соціальній
сфері. Національна картка є єдиним
ідентифікатором громадянина України у
галузі соціального забезпечення
населення.

Отримувачем соціальної послуги є
громадянин, який відповідно до
законодавства та рішень органів
самоврядування за місцем проживання,
має право на пільги, послуги, виплати та
інші соціальні гарантії та/або є
застрахованою особою в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Таким чином, метою запровадження
національної картки є спрощена
ідентифікація фізичної особи та
запровадження механізмів такої
ідентифікації у галузі соціального
забезпечення населення.

Слід зазначити, що постанова не
передбачає здійснення господарської
діяльності та не врегульовує
господарські відносини, не передбачає
здійснення будь-яких витрат з
державного бюджету, укладення та
оплати господарських договорів.

За таких обставин, керуючись
вищенаведеним, суд приходить до
висновку, що позивач не є учасником
правовідносин, які регулює спірна
постанова Кабінету Міністрів України,
постанова до нього не застосовується
та не може бути застосована.

З огляду на зазначене, норми
законодавства, на які посилається
позивач, і якими врегульовано
господарські правовідносини та
правовідносини щодо оплати праці, не
можуть бути застосовані до
адміністративних правовідносин, які
регулюються спірною постановою.

Крім того, суд наголошує, що
положеннями спірної постанови не
передбачено закриття пенсійних
рахунків у комерційних банках, тобто
обставина, на яку посилається позивач,
є його припущенням.

Під час судового розгляду справи
позивачем не надано доказів
негативного впливу оскаржуваної
частини Постанови № 718 на його
комерційну діяльність.

Виходячи з системного аналізу норм
чинного законодавства, фактичних
обставин справи та меж, заявлених
позовних вимог, суд не знаходить
суперечностей спірного абзацу
оскаржуваної постанови нормам чинного
законодавства.

Отже, позивачем не доведено факт
порушення оскаржуваним положенням
постанови Уряду від 11.09.2013 р. № 718 його
права на здійснення господарської
діяльності з ведення обслуговування
ним поточних рахунків пенсіонерів та
одержувачів соціальної допомоги, тобто
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами про порушення
його прав та законних інтересів.

Підсумовуючи викладене вище, суд
приходить до висновку, що оскаржувана
постанова не порушує права позивача.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, позивач не довів обставин в
обґрунтування своїх позовних вимог, а
тому у суду відсутні підстави для
задоволення останніх. Натомість
відповідачем надано достатні докази,
які свідчать, що постанова Кабінету
Міністрів України № 718 від 11.09.2013 р.,
прийнята у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України,
обґрунтовано та правомірно.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69 -71, 94, 160 - 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її проголошення особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді

І.М.Погрібніченко

В.П.Шулежко

Постанову в повному обсязі складено
15.05.2014 р.