Справа № 810/1222/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/62383/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії: Лосєва А.М., Бившевої
Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Бориспільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 15.04.2013

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013

у справі № 810/1222/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Транс-Аеро-Хендлінг»

до Бориспільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 15.04.2013,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.11.2013, задоволено позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Транс-Аеро-Хендлінг» (надалі - позивач,
ТОВ «Транс-Аеро-Хендлінг») до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
(надалі - відповідач, Бориспільська
ОДПІ) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Приймаючи рішення, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що виконання зобов'язань та фактичне
проведення господарських операцій на
підставі укладених між позивачем та
його контрагентами договорів
підтверджується належно оформленими
первинними документами.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від
15.04.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.11.2013 і постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позову в
повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Бориспільською ОДПІ
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача щодо документального
підтвердження господарських відносин
із ТОВ «Консалекс» за січень, березень
2012 року, господарських відносин з ТОВ
«Фірма «Техніка-ЛТД» за лютий, березень
2012 року та господарських відносин з
ТОВ «Експідішин-Сервіс» за червень 2011
року. За результатом перевірки
відповідачем складено акт від 28.09.2012 №
415/22-2/37027321, в якому зафіксовано
порушення позивачем п.198.6 ст. 198
Податкового кодексу України внаслідок
завищення податкового кредиту на суму 1
216 284,27 грн. за період: червень 2011 року,
січень-березень 2012 року; пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України, у
зв'язку з чим занижено суму податку на
прибуток у розмірі 1 279 431,52 грн. за І
півріччя 2011 року та І квартал 2012 року.

В основу акта перевірки позивача
покладено висновки акта ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва від
11.05.2012 № 232/3-22-3-19129920 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Фірма «Техніка ЛТД» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків - покупцями за
січень 2011 року - березень 2012 року; акта
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва
від 26.07.2012 № 2781/2202/37193155 про неможливість
проведення перевірки ТОВ «Консалекс»
щодо підтвердження господарських
відносин платника податків за січень
та березень 2012 року; копії акта ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 11.04.2012 №
749/22-4/37241140 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ
«Експідішн-Сервіс» щодо підтвердження
господарських відносин з платником
податків ТОВ «Сет-Р» за період з 01.06.2011
по 30.06.2011. На основі відомостей з
вище-перелічених актів відповідач
дійшов висновку про те, що правочини,
укладені позивачем із вказаними
підприємствами, відповідно до пп. 1, 2
ст. 215, пп. 5 ст. 203 Цивільного кодексу
України є нікчемними, а тому не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 12.10.2012: №
, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 1 592 581,15 грн. (1 279
431,52 грн. - основний платіж, 313 149,63 грн. -
штрафні санкції); № , яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 1 812 760,74 грн. (1 216
284,27 - основний платіж, 596 476,47 грн. -
штрафні санкції).

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до визначення част. 1 ст. 3
Господарського кодексу України під
господарською діяльністю у цьому
Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Згідно пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України, що вступив в дію з
01.01.2011, витрати операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пп.138.2 ст.138 цього Кодексу
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Положення п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України передбачають, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сум податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
та валових витрат є факт придбання
товарів та послуг з метою їх
використання в господарській
діяльності, що підтверджено належним
чином складеними податковими
накладними (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу) і сплата
податку на додану вартість продавцю у
складі вартості товару.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначено п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995, первинні документі - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України від 16.07.1999 №
996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Відповідно до даної статті, підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи, в
періоді, який перевірявся, позивачем в
межах здійснення господарської
діяльності було укладено ряд
договорів, зокрема:

- з ТОВ «Експідішин-Сервіс» - договір
від 01.06.2011 № 2 про надання послуг з
технічного обслуговування
автомобілів;

- з ТОВ «Консалекс» - договір від 04.07.2011
№ 0407К-1 про поставку нафтопродуктів;

- з ТОВ «Фірма «Техніка-ЛТД» - договір
від 02.02.2013 р. № 48 про надання послуг з
технічного обслуговування і ремонту
транспортних засобів.

Дійсність виконання вказаних
договорів була підтверджена
представником позивача в судовому
засіданні суду першої інстанції
наступними документами, які наявні в
матеріалах справи, а саме: видатковими
накладними, податковими накладними,
виписками із банківського рахунку з
01.01.2012 по 06.04.2012.

Окрім того, позивач, обґрунтовуючи
господарську доцільність укладення
вказаних договорів представив суду
акти надання послуг від 29.02.2012 № 114, від
29.03.2012 № 281, від 30.03.2012 № 282, від 31.03.2012 №
283 та акт виконаних робіт від 30.06.2011.

Отже, досліджені судами попередніх
інстанцій первинні документи
розкривають зміст господарських
операцій, підтверджують рух активів
позивача та отримання ним реального
результату в процесі господарської
діяльності, тому колегія суддів вважає,
що ТОВ «Транс-Аеро-Хендлінг» правильно
сформувало податковий кредит з податку
на додану вартість та валові витрати
відповідних періодів за результатом
проведення господарських операцій з
ТОВ «Експідішин-Сервіс», ТОВ «Фірма
«Техніка-ЛТД», ТОВ «Консалекс» з
дотриманням вимог Податкового кодексу
України.

Непідтвердження продавцями сум
податку на додану вартість у складі
податкових зобов'язань та несплата їх
до бюджету, неможливість проведення
зустрічних звірок контрагентів,
відсутність контрагента за юридичною
адресою не є підставами для
позбавлення позивача права на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість та валових
витрат, оскільки невиконання свого
зобов'язання однією із сторін
господарських відносин не може
вважатись підтвердженням наявності
мети ухилення від сплати податків та
отримання податкової вигоди іншою
стороною.

Такий висновок відповідає позиції
Верховного Суду України, викладеній у
його постановах від 09.09.2008 у справі №
21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10,
постанові від 31.01.2011 у справі 21-47а10, а
також узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішення від 22.01.2009
зазначив, що платник податку не повинен
нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України також
не може погодитись із посиланнями
відповідача на нікчемність укладених
позивачем договорів, оскільки, надаючи
оцінку господарським правовідносинам
і безапеляційно вказуючи в акті
перевірки на нікчемність правочинів,
податковий орган виходить за межі
своєї компетенції. Висновки про
наявність мети укладання правочину, що
порушує публічний порядок, може
зробити лише суд в межах кримінального
провадження, що має наслідком
винесення вироку суду щодо конкретних
суб'єктів та набуття чинності таким
вироком. Відтак, наведене свідчить про
передчасність висновків органу
владних повноважень про наявність в
діях позивача при укладанні договорів
з ТОВ «Експідішин-Сервіс», ТОВ «Фірма
«Техніка-ЛТД», ТОВ «Консалекс» ознак
порушення публічного порядку,
удаваності з метою приховання сплати
податків третіх осіб, отримання
податкової вигоди, порушення
конституційних прав, невідповідність
інтересам держави та суспільства.

Враховуючи викладене, а також зважаючи
на положення част. 1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
про обов'язковість судових рішень
Верховного Суду України, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України погоджується з висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
про недоведеність факту порушення
податкового законодавства з боку
позивача при формуванні податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат відповідних періодів та
про незаконність спірних податкових
повідомлень-рішень, які підлягають
скасуванню в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень судами першої та
апеляційної інстанцій було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Бориспільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення.

2. Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 15.04.2013 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 у
справі № 810/1222/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна