Справа № 18/4
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 18/4
інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді
Літвіної Н.М.,

Суддів
Коротких А.Ю.

Ганечко О.М.

при секретарі
Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 31 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Міністерства фінансів
України про визнання наказу
незаконним, поновлення на службі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
Міністерства фінансів України про
визнання наказу незаконним, поновлення
на службі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 31
січня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач - ОСОБА_3, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач звернувся з позовом
до Міністерства фінансів України з
урахуванням уточнених позовних вимог
та просив: стягнути з відповідача
невиплачену матеріальну допомогу за 2008
рік в розмірі 15 454, 44 грн.; стягнути
невиплачену заробітну плату за роботу
у вихідні та святкові дні в 2007 році в
розмірі 12 679, 68 грн.; стягнути
невиплачену компенсацію за 1 день
невикористаної відпустки в розмірі 742,
48 грн.; відшкодувати судові витрати та
витрати на юридичну допомогу;
зобов'язати відповідача виплатити
позивачу, передбачену ст. 37 Закону
України «Про державну службу» грошову
допомогу в розмірі 10 місячних
посадових окладів, а саме 31 050, 00 грн.;
зобов'язати відповідача виплатити
позивачу відповідно до вимог ст. 117 КЗпП
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
по неоспорюваним виплатам, які були
здійснені 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008
року та 24 жовтня 2008 року; зобов'язати
відповідача виплатити позивачу
відповідно до вимог ст. 34 Закону
України «Про державну службу» грошову
винагороду в розмірі двох
середньомісячних заробітних плат (15454,
44*2=30 908, 88) за сумлінну безперервну працю
в державних органах; зобов'язати
відповідача відповідно до вимог ст. 116
КЗпП України письмово повідомити
позивача про нараховані суми з
детальним зазначенням всіх складових
нарахувань за день до виплати, а самі
виплати здійснити з нарахуванням вимог
Закону України «Про компенсацію
громадянам витрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» та ст. 117 КЗпП України.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 02
березня 2010 року в задоволені позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 листопада
2010 року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 березня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 16 жовтня 2013 року ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 листопада
2010 року скасовано, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 02 березня 2010 року в частині
відмови у позові про стягнення
невиплаченої при звільненні
заробітної плати за відпрацьований час
у святкові та вихідні дні, оплати за
невикористану відпустку та
матеріальної допомоги на оздоровлення,
скасовано, а справу направлено до суду
першої інстанції на новий розгляд.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом Міністерства фінансів України
№ 377-л від 24 травня 2004 року «Про
призначення ОСОБА_3» позивача
призначено з 07 червня 2004 року на посаду
начальника Управління з питань митного
законодавства та регулювання
Департаменту податкової та митної
політики Міністерства фінансів
України.

Згідно наказу Мінфіну № 817-о від 18
листопада 2005 року «Про переведення
ОСОБА_3» позивача переведено на посаду
заступника директора Департаменту
податкової та митної політики -
начальника відділу митної політики
Департаменту податкової та митної
політики.

Наказом Міністерства фінансів України
№ 623-0 від 11 серпня 2007 року «Про
переведення ОСОБА_3» позивача
переведено з 13 серпня 2007 року на посаду
директора Департаменту митної
політики.

Як вбачається з Акту від 01 лютого 2008
року позивача ознайомлено з наказом
Міністерства фінансів України № 69 від
30 січня 2008 року «Про внесення змін до
Структури та чисельності працівників
структурних підрозділів центрального
апарату Міністерства фінансів» та
попереджено про скорочення посади
директора Департаменту митної
політики з пропозицією продовжити
роботу на посаді заступника директора
Департаменту податкової та митної
політики - начальника відділу
моніторингу податкових та митних
реформ, а також попереджено про можливе
звільнення у разі відмови від
переведення на іншу посаду. За
повідомленням ОСОБА_3, згоду на
переведення чи іншу відповідь, він
надасть після зустрічі з Міністром
фінансів Пинзеником В.М. щодо вирішення
питання про своє працевлаштування.

У матеріалах справи наявна належним
чином завірена копія попередження
позивача про зміни у штатному розписі,
скорочення посади директора
Департаменту митної політики та
пропозиція іншої роботи на посаді
заступника директора Департаменту
податкової та митної політики -
начальника відділу моніторингу
податкових та митних реформ, підписана
позивачем 07 квітня 2008 року.

07 квітня 2008 року позивач звернувся з
заявою про надання йому відпустки, а 09
квітня 2008 року на додаток до заяви від 07
квітня 2008 року просив виплатити
матеріальну допомогу в розмірі
середньомісячної заробітної плати та
просив звільнити з роботи в день
наступний за останнім днем відпустки, а
саме 19 червня 2008 року.

Наказом відповідача № 75-в від 09 квітня
2008 року позивачу надана відпустка з 10
квітня 2008 року по 18 червня 2008 року з
виплатою матеріальної допомоги на
оздоровлення у розмірі
середньомісячної заробітної плати.
Підставою видання даного наказу стали
заяви позивача від 07 квітня 2008 року та 09
квітня 2008 року.

Наказом Міністерства фінансів України
№ 605-о від 20 травня 2008 року «Про
звільнення ОСОБА_3» позивача звільнено
з посади директора Департаменту митної
політики Міністерства фінансів
України за власним бажанням на
підставі його заяви.

Урядовою телеграмою від 18 червня 2008
року позивача повідомлено про
винесення наказу від 20 травня 2008 року
про його звільнення, необхідність
з'явитися для отримання трудової
книжки.

З приводу позовної вимоги про
стягнення з відповідача невиплаченої
матеріальної допомоги за 2008 рік в
розмірі 15 454, 44 грн. колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі наказу Міністерства фінансів
України № 75-в від 09 квітня 2008 року
позивачу надано частину основної
щорічної відпустки з 10 до 25 квітня 2008
року; невикористану частину основної
щорічної відпустки з 05 по 19 травня 2008
року; додаткову відпустку відповідно
до Закону України «Про державну
службу» з 20 травня по 03 червня 2008 року;
частину додаткової відпустки
відповідно до Закону України «Про
державну службу» з 04 до 18 червня 2008 року
з виплатою матеріальної допомоги на
оздоровлення у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 268 від 09 березня 2006 року «Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» надано право
керівникам органів, у межах
затвердженого фонду оплати праці
надавати працівникам матеріальну
допомогу для вирішення соціально -
побутових питань та допомогу для
оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Даною постановою передбачено, що
працівникам протягом року можуть
надаватися дві допомоги: допомога на
оздоровлення при наданні щорічної
відпустки та матеріальна допомога для
вирішення соціально - побутових питань.
Розмір кожної з них не повинен
перевищувати середньомісячної
заробітної плати працівника.

Між тим, позивачем не надано суду
доказів про написання заяви про
надання матеріальної допомоги для
вирішення соціально - побутових питань.

Позивач також просив стягнути
невиплачену заробітної плати за роботу
у вихідні та святкові дні в 2007 році в
розмірі 12 679, 68 грн., мотивуючи тим, що
він працював в вихідні та святкові дні:
08 серпня 2007 року відповідно до наказу
Мінфіну № 297 від 01 березня 2007 року; 08
квітня 2007 року, відповідно до наказу
Мінфіну № 446 від 04 квітня 2007 року; 09
травня 2007 року, відповідно до наказу
Мінфіну № 538 від 26 квітня 2007 року; 05 та 06
травня 2007 року, відповідно до наказу
Мінфіну № 571 від 04 травня 2007 року; 27
травня 2007 року, відповідно до наказу
Мінфіну № 650 від 25 травня 2007 року; 28
червня 2007 року, відповідно до наказу
Мінфіну № 738 від 18 червня 2007 року та 24
серпня 2007року, відповідно до наказу
Мінфіну № 940 від 15 серпня 2007 року, проте,
днів відпочинку за відпрацьований час
йому надано не було та не було
виплачено заробітну плату за вказаний
відпрацьований час.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, в табелях обліку робочого часу
працівників Міністерства, а саме за 08
березня 2007 року, 08 квітня 2007 року, 09
травня 2007 року, 27 травня 2007 року, 28
червня 2007 року, 24 серпня 2007 року позивач
не обліковувався, як працівник, який
працював у вказані дні.

Відповідно до ст. 72 КЗпП України -
робота у вихідний день може
компенсуватися, за згодою сторін,
наданням іншого дня відпочинку або у
грошовій формі у подвійному розмірі.

Проте, позивачем не надано суду
доказів, що він звертався до
Міністерства з заявою про надання йому
днів відпочинку за відпрацьований час.

Отже, відповідно до матеріалів та
наказів відповідача з позивачем
проведені розрахунки.

Також позивач просив стягнути з
відповідача невиплачену компенсацію
за 1 день невикористаної відпустки в
розмірі 742, 48 грн., мотивуючи тим, що його
було звільнено 19 червня 2008 року під час
хвороби (л/н ААА №638819) з 17 червня 2008 року
по 05 липня 2008 року і при здійснені
виплати за цим листком
непрацездатності не було перераховано
кількість невикористаних днів
відпустки, а саме один день 742, 48 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом № 605-о від 20 травня 2008 року
позивач звільнено за власним бажанням,
відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Відповідачем здійснені розрахунки з
позивачем по виплаті допомоги з
тимчасової непрацездатності позивача
в липні 2008 року. Останній розрахунок
здійснено 10 вересня 2008 року на підставі
наказу відповідача № 992-о від 03 вересня
2008 року.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України -
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідачем на підставі наказів
здійснені з позивачем розрахунки за
всі дні невикористаної відпустки, а
тому дана позовна вимога задоволенню
не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача виплатити позивачу
передбачену ст. 37 Закону України «Про
державну службу» грошову допомогу в
розмірі 10 місячних посадових окладів, а
саме 31 050, 00 грн. та зобов'язати
відповідача виплатити позивачу
відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
по неоспорюваним виплатам, які були
здійснені 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008
року та 24 жовтня 2008 року.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
державну службу» - на одержання пенсії
державних службовців мають право
чоловіки, які досягли віку 62 роки, та
жінки, які досягли пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», за наявності
страхового стажу, необхідного для
призначення пенсії за віком у
мінімальному розмірі, передбаченого
абзацом першим частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у тому числі стажу
державної служби не менш як 10 років, та
які на час досягнення зазначеного віку
працювали на посадах державних
службовців, а також особи, які мають не
менш як 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорій посад
державних службовців, незалежно від
місця роботи на час досягнення
зазначеного віку. Пенсія державним
службовцям призначається в розмірі 80
відсотків суми їх заробітної плати, з
якої було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, а особам, які на час
звернення за призначенням пенсії не є
державними службовцями, - у розмірі 80
відсотків заробітної плати працюючого
державного службовця відповідної
посади та рангу за останнім місцем
роботи на державній службі, з якої було
сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Визначення заробітної плати для
обчислення пенсій державним
службовцям здійснюється в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до роз'яснення Головдержслужби
України № 363/12/22-09 від 22 грудня 2009 року
щодо права державного службовця на
отримання грошової допомоги у розмірі
10 місячних посадових окладів при
звільненні на пенсію, зазначено, що
відповідно до статті 37 Закону України
«Про державну службу» державним
службовцям у разі виходу на пенсію при
наявності стажу державної служби не
менше 10 років виплачується грошова
допомога в розмірі 10 місячних
посадових окладів.

Отже, обов'язковою умовою для виплати
вказаної допомоги є звільнення
працівника з посади державного
службовця у зв'язку з виходом на пенсію
державного службовця.

Якщо, особі було припинено державну
службу за ініціативою власника або
уповноваженого ним органу на підставі
п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
виявленою невідповідністю працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
внаслідок стану здоров'я, який
перешкоджає продовженню даної роботи.

Якщо розірвання трудового договору
відбувається з ініціативи працівника
(ст. 38 КЗпП України), він надає заяву, в
якій вказує підстави свого звільнення
та додаткові підстави, передбачені
відповідними законами з наданням
необхідних документів. При цьому, якщо
державний службовець звільняється у
зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП
України, виконуються умови ст. ст. 26, 37
Закону України «Про державну службу».

Згідно до ст. 47 КЗпП України - власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені у ст. 116
Кодексу. Статтею 116 цього Кодексу
встановлено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Отже, ст. 37 Закону України «Про державну
службу» не встановлено право на
отримання 10 посадових окладів
державним службовцем, трудові
відносини з яким припинені відповідно
до п. 1 ст. 40 або п. 2 ст. 40 КЗпП України, і у
якого лише у наступному за цих підстав,
а не інших, виникає право на звернення
до відповідного пенсійного органу щодо
дострокового призначення пенсії у
порядку визначеному законодавством
України, а право на виплату 10 посадових
окладів виникає лише на підставі
припинення службово-трудових відносин
у зв'язку з виходом на пенсію.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
нею суму.

На підтвердження виплат позивачу при
звільненні за власним бажанням
Міністерством фінансів України видано
накази: № 75-в від 09 квітня 2008 року «Про
надання відпустки ОСОБА_3»; № 605-о від 20
травня 2008 року «Про звільнення ОСОБА_3»;
№ 992-о від 03 вересня 2008 року «Про
виплату грошової компенсації ОСОБА_3».

Судом встановлено, що відповідачем
проведено всі розрахунки з позивачем.

Отже, дані позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Не підлягають задоволенню також
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача виплатити позивачу
відповідно до вимог ст. 34 Закону
України «Про державну службу» грошову
винагороду в розмірі двох
середньомісячних заробітних плат
(15454,44*2=30908,88) за сумлінну безперервну
працю в державних органах.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про
державну службу» - за сумлінну
безперервну працю в державних органах,
зразкове виконання трудових обов'язків
державним службовцям видається
грошова винагорода в розмірі та
порядку, що встановлюються Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 212 від 24 лютого 2003 року «Про
затвердження Порядку видачі грошової
винагороди державним службовцям за
сумлінну безперервну працю в органах
державної влади, зразкове виконання
трудових обов'язків» зазначено, що
грошова винагорода видається один раз
на п'ять років за умови зразкового
виконання посадових обов'язків та
відсутності порушень трудової
дисципліни з урахуванням щорічної
оцінки виконання державним службовцем
покладених на нього завдань та
обов'язків (далі - щорічна оцінка).
Винагорода видається, якщо за
результатами проведення щорічної
оцінки рівень виконання державним
службовцем обов'язків та завдань
оцінений як "добрий" і "високий". При
цьому повинні враховуватися
результати щорічних оцінок за п'ять
років.

Подання на видачу працівникові
грошової винагороди готує
безпосередній його керівник після
одержання відповідної інформації від
кадрової служби, тобто на підставі
службової записки керівника.

Як вбачається з матеріалів справи,
службової записки на виплату грошової
винагороди передбаченої статтею 34
Закону України «Про державну
службу» від керівника на ОСОБА_3 не
було.

Дана виплата не є обов'язковою. Грошова
винагорода керівним працівникам і
спеціалістам видається на підставі
рішення керівника відповідного органу
державної влади, а керівникам органів
та їх заступникам - рішення керівника
органу вищого рівня. Виплата
зазначеної винагороди не пов'язана з
виходом на пенсію.

Грошова допомога виплачується при
звільненні з посади державного
службовця у зв'язку з призначенням
пенсії державного службовця. Виплата
цієї винагороди державним службовцям,
які вийшли на пенсію, чинним
законодавством не передбачена.

Таким чином, дана позовна вимога
задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що суд не знайшов підстав
для задоволення вищезазначених
позовних вимог ОСОБА_3, а тому позовна
вимога про зобов'язання відповідача
відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України
письмово повідомити позивача про
нараховані суми з детальним
зазначенням всіх складових нарахувань
за день до виплати, а самі виплати
здійснити з нарахуванням вимог Закону
України «Про компенсацію громадянам
витрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» та ст. 117
КЗпП України, а також відшкодування
судових витрат та витрат на юридичну
допомогу задоволенню не підлягають,
оскільки є похідними від первинних
позовних вимог.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 31
січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 16
травня 2014 року.

Головуючий суддя
Літвіна Н. М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.