Справа № 808/1901/14
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року о 10 год. 57 хв.Справа №
808/1901/14 м.ЗапоріжжяЗапорізький окружний
адміністративний суд у складі

головуючого судді Мінаєвої К.В.

за участю секретаря судового засідання
Федорук І.В.

за участю представників:

позивача - Чорної О.Ю.,

відповідача - Пахомової О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області

до публічного акціонерного товариства
«Дніпробуд»

про стягнення коштів за податковим
боргом,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2014 року до Запорізького
окружного адміністративного суду із
позовом звернулася Державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області (далі
- позивач) до публічного акціонерного
товариства «Дніпробуд» (далі -
відповідач), в якому просить стягнути з
відповідача податковий борг з орендної
плати за землю в розмірі 10938,47 грн.

Представник позивача в обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що
відповідачем не сплачуються щомісячні
платежі з плати за землю, самостійно
визначені в податковій декларації від
24.01.2013 р., у зв'язку з чим за листопад -
грудень 2013 року утворилась
заборгованість з плати за землю в
розмірі 10938,47 грн. Просить задовольнити
позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову
заперечує. В обґрунтування заперечень
зазначає, що відповідачем за
договорами купівлі-продажу було
продано земельні ділянки, за які
відповідач повинен був сплачувати
платежі, визначені в податковій
декларації від 24.01.2013 р. Зазначає, що у
зв'язку з продажем земельних ділянок
відповідачем до ДПІ у Ленінському
районі м. Запоріжжя подано уточнюючу
декларацію з плати за землю від 05.03.2013
р., відповідно до якої відповідач не
повинен сплачувати з березня по
грудень 2013 року щомісячні платежі з
плати за землю. Просить відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши надані
докази, їх достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, дійшов висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 24
січня 2013 року відповідачем на
виконання вимог діючого законодавства
до ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя подано податкову декларацію
з земельного податку, в якій
відповідачем самостійно визначено
податкове зобов'язання з орендної
плати з юридичних осіб за листопад -
грудень 2013 року в розмірі 10938,47 грн.

Відповідно до п.286.2 ст.286 Податкового
кодексу України платники плати за
землю (крім фізичних осіб) самостійно
обчислюють суму податку щороку станом
на 1 січня і не пізніше 20 лютого
поточного року подають відповідному
контролюючому органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою у порядку,
передбаченому статтею 46 цього Кодексу,
з розбивкою річної суми рівними
частками за місяцями. Подання такої
декларації звільняє від обов'язку
подання щомісячних декларацій. При
поданні першої декларації (фактичного
початку діяльності як платника плати
за землю) разом з нею подається довідка
(витяг) про розмір нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі.

Пунктом 287.3 ст.287 Податкового Кодексу
України визначено, що податкове
зобов'язання щодо плати за землю,
визначене у податковій декларації на
поточний рік, сплачується рівними
частками власниками та
землекористувачами земельних ділянок
за місцезнаходженням земельної
ділянки за податковий період, який
дорівнює календарному місяцю, щомісяця
протягом 30 календарних днів, що
настають за останнім календарним днем
податкового (звітного) місяця.

Відповідно до п.46.1 ст.46 Податкового
Кодексу України податкова декларація,
розрахунок (далі - податкова
декларація) - документ, що подається
платником податків (у тому числі
відокремленим підрозділом у випадках,
визначених цим Кодексом) контролюючому
органу у строки, встановлені законом,
на підставі якого здійснюється
нарахування та/або сплата податкового
зобов'язання, чи документ, що свідчить
про суми доходу, нарахованого
(виплаченого) на користь платників
податків - фізичних осіб, суми
утриманого та/або сплаченого податку.

У встановлений законодавством строк
податкове зобов'язання з орендної
плати з юридичних осіб в розмірі 10938,47
грн. сплачено не було, що зумовило
звернення позивача з позовом до суду.

Разом з тим, суд зазначає, що підпунктом
16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України передбачено
обов'язок платників податків
сплачувати податки та збори в строки та
у розмірах, встановлених цим Кодексом
та законами з питань митної справи.
Згідно пп. 14.1.175. п.14.1 ст.14 ПК України
податковий борг - сума узгодженого
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних санкцій за їх наявності), але
не сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

При розгляді справи судом встановлено,
що відповідачем за договором
купівлі-продажу нерухомого майна
продано ТОВ «Монада» будівлю контори,
інв.№1012698, розташовану за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Леонова, буд. 1б
(позначений в плані А-2) та за договором
купівлі-продажу нерухомого майна
продано ТОВ «Торгівельна спілка - 2010»
неопалювальний склад, інв.№1012701,
розташований за адресою: м. Запоріжжя,
вул. Леонова, буд. 1б (позначений в плані
літерою «Б»).

У зв'язку з продажем вказаного майна
відповідач звернувся з заявами до
Голови Запорізької міської ради Сіна
О.Ч., з проханням вилучити з
користування та передати земельні
ділянки, розміщені під проданими
будівлями, їх реальним користувачам.
Крім того, відповідач листом від №04/54
від 13.02.2013 р. повідомив ДПІ у
Ленінському районі м. Запоріжжя про
реалізацію будівель та просив
звільнити від оплати земельного
податку, починаючи з 05.02.2013 р.

05 березня 2013 року відповідачем до ДПІ у
Ленінському районі м. Запоріжжя подано
уточнюючу декларацію з орендної плати
за землю, в якій відповідачем
самостійно визначено грошове
зобов'язання з плати за землю за
січень-лютий 2013 року в розмірі 10938,50
грн., за березень - грудень 2013 року в
розмірі 0,00 грн. Вказана уточнююча
декларація була надіслана до
податкового органу в електронному
вигляді та отримана податковим органом
05.03.2013 р., що підтверджується наданими
до матеріалів справи квитанціями.

Проте, з пояснень представника
позивача встановлено, що оскільки
відповідачем не надано доказів
реєстрації у встановленому
законодавством порядку договорів
купівлі-продажу, то відсутні докази
продажу будівель інв.№1012698,
розташованої за адресою: м. Запоріжжя,
вул. Леонова, буд. 1б (позначений в плані
А-2) та інв.№1012701, розташованої за
адресою: м. Запоріжжя, вул. Леонова, буд.
1б (позначений в плані літерою «Б»).

Суд зазначає, що до матеріалів справи
надано витяги з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності, відповідно до яких
продані відповідачем будівлі
зареєстровані за ТОВ «Монада» та ТОВ
«Торгівельна спілка - 2010».

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Так, Верховний Суд України в постанові
від 06.12.2012 р. по справі №21-335а12, зазначив,
що питання виникнення права власності
або права користування земельними
ділянками урегульовані Земельним
кодексом України. Так, згідно з
частинами першою, другою статті 116 ЗК
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону;
набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до статті 120 ЗК до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, установлених
договором. У випадку, якщо договором
про відчуження житлового будинку,
будівлі або споруди розмір земельної
ділянки не визначено, до набувача
переходить право власності на ту
частину земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Статтею 377 ЦК України встановлено, що до
особи, яка придбала житловий будинок,
будівлю або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, установлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача споруди
переходить право власності на ту
частину земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Отже, законодавством визначено, що з
виникненням права власності на будівлю
чи споруду до власника переходить
право власності на частину земельної
ділянки, на якій розташована належна
йому на праві власності будівля чи
споруда.

Частинами першою, другою статті 125 ЗК
встановлено, що право власності та
право постійного користування
земельною ділянкою виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності та право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Статтею 126 цього ж Кодексу передбачено,
що право власності на земельну ділянку
і право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних
актів затверджуються Кабінетом
Міністрів України. Право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

Порівняльно-правовий аналіз наведених
норм права дає підстави вважати, що
законодавець розмежовує поняття
«надання» та «придбання» земельної
ділянки в користування або у власність.

Під наданням земельної ділянки в
користування або у власність
законодавець розуміє як прийняття
органом відповідного рішення про
надання землі у власність або в
користування, так і подальше
оформлення документа, який згідно зі
статтею 126 ЗК посвідчує право на землю.

Придбання земельної ділянки у
власність - це виникнення права на
земельну ділянку, яка раніше
надавалася і на яку є
правовстановлюючі документи,
визначені статтею 126 ЗК, на підставі
цивільно-правовової угоди.

Таким чином, до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, установлених договором. У
випадку, якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, при цьому документом,
який посвідчує право на землю є
відповідні документи, які видавалися
при її наданні.

Отже, враховуючи висновки Верховного
Суду України, суд зазначає, що саме
після реєстрації у встановленому
законодавством порядку договорів
купівлі-продажу будівель, укладених
між відповідачем та ТОВ «Монада» та ТОВ
«Торгівельна спілка - 2010», до останніх
перейшло право власності на земельні
ділянки, на якій розміщені такі об'єкти.

Крім того, суд зазначає, що позовні
вимоги стосуються податкового
зобов'язання визначеного в податковій
декларації з плати за землю від 24.01.2013
р., яке згодом було визначено в
уточнюючій декларації з плати за землю
від 05.03.2013 р.

Суд не приймає посилання представника
позивача на те, що уточнююча декларація
від 05.03.2013 р. не була врахована
податковим органом, оскільки була
подана з порушеннями, з огляду на
наступне.

Наказом Державної податкової
адміністрації України №233 від 10.04.2008 р.
затверджено Інструкцію з підготовки і
подання податкових документів в
електронному вигляді засобами
телекомунікаційного зв'язку
(далі-Інструкція), яка визначає
загальні принципи організації
інформаційного обміну під час подання
платниками податків податкової
звітності до органів державної
податкової служби України в
електронній формі із використанням
електронного цифрового підпису. Ця
Інструкція поширюється на Державну
податкову адміністрацію України та її
територіальні органи, платників
податків, які за власним бажанням
подають податкові документи в
електронному вигляді.

Відповідно до п.7.6 Інструкції, якщо
надіслані податкові документи
сформовано з помилкою, то платнику
податків надсилається друга квитанція
в електронному вигляді у текстовому
форматі про неприйняття податкових
документів в електронному вигляді із
зазначенням причин. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС.

Представником позивача до матеріалів
справи не надано жодного документа на
підтвердження того, що уточнююча
декларація від 05.03.2013 р. була подана
відповідачем з порушеннями та не була
врахована податковим органом.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги про стягнення заборгованості з
плати за землю за листопад - грудень 2013
року необґрунтованими та такими, що не
підтверджуються матеріалами справи.

Згідно зі ст.11 КАС України, розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158- 163, 254 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області до публічного
акціонерного товариства «Дніпробуд»
про стягнення коштів за податковим
боргом відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України - з дня
отримання такої постанови, апеляційної
скарги, з подачею її копії відповідно
до кількості осіб, які беруть участь у
справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
К.В. Мінаєва