Справа № 812/658/14
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 травня 2014 рокуЛуганськСправа № 812/658/14

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді: Шембелян В.С.,

при секретарі: Стройній О.О.,

за участю:

позивач: не прибув,

представники відповідачів: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луганську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Лисичанськ Луганської
області, Реєстраційної служби
Лисичанського міського управління
юстиції про визнання незаконними дій,
зобов'язання утриматися від вчинення
певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

31 січня 2014 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Лисичанськ Луганської
області, Реєстраційної служби
Лисичанського міського управління
юстиції про визнання незаконними дій,
зобов'язання утриматися від вчинення
певних дій, вимоги якого уточнив.

В обґрунтування уточнених позовних
вимог зазначено, що 01.11.2013 листом з
рекомендованим повідомленням про
вручення №553 позивач отримав
вимогу від 01.11.2013 №Ф-5046 про сплату
недоїмки у розмірі 1119,80 грн., суб'єкта
господарської діяльності, юридичної
особи приватного права з назвою
"Управління ПФУ у м. Лисичанськ".

Не маючи повної інформації про дану
особу позивач звернувся до суб'єкта
господарської діяльності, юридичної
особи приватного права з назвою
"Управління ПФУ у м. Лисичанську" із
заявою про узгодження вимоги від 01.11.2013
№Ф-5046. Рішенням Управління ПФУ у м.
Лисичанську від 14.11.2013 № 7016/09-10 позивачу
було відмовлено в скасуванні
зазначеної вимоги. Не погодившись із
зазначеним рішенням позивач звернувся
із скаргою до Головного УПФУ у
Луганській області, на що отримав
рішення від 04.12.2013 №7765/03-10, яким скаргу
позивача залишено без задоволення, а
вимогу від 01.11.2013 №Ф-5046 без змін. Не
погодившись із зазначеними рішеннями
позивач оскаржив їх до Пенсійного
фонду України. 03.01.2014 року листом з
рекомендованим повідомленням про
вручення отримав рішення Пенсійного
фонду України від 26.12.2013 №36199/09-10, із
змісту якого стало зрозуміло, що скарга
позивача від 09.12.2013 не розглядалась, як
і його попередня скарга.

Позивач вважає, що вимога від 01.11.2013
№Ф-5046 видана особою яка не має жодного
відношення до органів державної влади.
У зв'язку з чим вимога від 01.11.2013 №Ф-5046 є
незаконною. На підставі викладеного
позивач просить:

- визнати незаконними дії особи з
назвою «Управління Пенсійного Фонду
України в м.Лисичанськ» щодо складення
Вимоги №Ф 5046 від 01.11.2013 року у зв'язку з
відсутністю у останньої відповідного
обсягу повноважень;

- скасувати державну реєстрацію особи з
назвою «Управління Пенсійного Фонду
України в м.Лисичанськ», як таку, що
проведена за відсутності жодного
установчого документу з істотним
порушенням порядку створення
юридичної особи.

Позивач у судове засідання не прибув,
про дату, час та місце судового
розгляду справи був повідомлений
належним чином, в позовній заяві просив
суд провести розгляд справи за його
відсутності.

Представник відповідача управління
Пенсійного фонду України в м.
Лисичанськ Луганської області у судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином, на
адресу суду надіслав заперечення, в
якому просив розглянути справу без
участі представника управління та
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог повністю.

Представник відповідача Реєстраційної
служби Лисичанського міського
управління юстиції у судове засідання
не з'явився, про час, дату та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, на адресу
суду надіслав заперечення, в якому
просив розглянути справу без участі
представника та відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог повністю.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу без участі
позивача та представника відповідачів.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог ст.ст. 69-72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд приходить до наступного.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 24
жовтня 2007 №1261, Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
що здійснює керівництво та управління
солідарною системою
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, організовує
роботу з ведення персоніфікованого
обліку відомостей у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування та
автоматизованого оброблення
інформації у системі Пенсійного фонду
України, проводить збирання,
акумулювання та облік страхових
внесків, призначає пенсії та готує
документи для їх виплати, забезпечує
своєчасне і в повному обсязі
фінансування та виплату пенсій,
допомоги на поховання, інших
соціальних виплат, здійснює контроль
за цільовим використанням коштів
Пенсійного фонду України.

Згідно статті 15 Положення, Пенсійний
фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Пенсійного фонду
України в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві, Севастополі, та
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах і районах у містах.

З 01.01.2011 набрав чинності Закон України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI
(далі - Закон № 2464).

Згідно загальних положень Закону №2464
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі -
єдиний внесок) - консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; застрахована
особа - фізична особа, яка відповідно до
законодавства підлягає
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню і сплачує
(сплачувала) та/або за яку сплачується
чи сплачувався у встановленому законом
порядку єдиний внесок.

Пенсійний фонд України (далі -
Пенсійний фонд) - орган, уповноважений
відповідно до цього Закону вести облік
платників єдиного внеску,
забезпечувати збір та ведення обліку
страхових коштів, контролювати повноту
та своєчасність їх сплати, вести
Державний реєстр
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та виконувати
інші функції, передбачені законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 (у
редакції на момент не подання
позивачем звітності) платника єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування є:

фізичні особи - підприємці, зокрема ті,
які використовують працю інших осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством про працю, чи за
цивільно-правовим договором (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною особою -
підприємцем, якщо виконувані роботи
(надавані послуги) відповідають видам
діяльності, зазначеним у Свідоцтві про
державну реєстрацію її як підприємця;

фізичні особи, які забезпечують себе
роботою самостійно, та фізичні особи,
які використовують працю інших осіб на
умовах трудового договору (контракту).

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №2464 облік
осіб, зазначених у ч. 1 ст. 4 цього Закону,
ведеться в порядку, встановленому
Пенсійним фондом за погодженням з
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Згідно з п.2 розділу VIII "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону № 2464, з дня
набрання чинності цим Законом суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
спрощену систему оподаткування
відповідно до Указу Президента України
від 03 липня 1998 року № 727/98 "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва", розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року № 13-92 "Про прибутковий
податок з громадян", нараховують,
обчислюють та сплачують єдиний внесок
відповідно до цього Закону.

Взяття на облік осіб, зазначених у п.1 ч.1
ст.4 цього Закону, здійснюється
Пенсійним фондом шляхом внесення
відповідних відомостей до реєстру
страхувальників.

Згідно ч.2 Прикінцевих та перехідних
Положень Закону України № 2464 з дня
набрання чинності цим Законом платники
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності, вважаються платниками
єдиного внеску.

Перереєстрація платників страхових
внесків та застрахованих осіб не
здійснюється. Пенсійний фонд спільно з
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування та
Державною податковою адміністрацією
України проводить звірення платників
страхових внесків у порядку,
встановленому Пенсійним фондом
спільно з Державною податковою
адміністрацією України за погодженням
з фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Судом установлено, що позивач - ОСОБА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
зареєстрований фізичною особою -
підприємцем виконавчим комітетом
Лисичанської міської ради Луганської
області 28.05.2010 року, номер запису про
включення відомостей про фізичну особу
- підприємця до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців 2 006759, про що
свідчить свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
серії НОМЕР_2 (а.с.20).

ОСОБА_1 зареєстрований в управлінні
Пенсійного фонду України в м.
Лисичанську Луганської області, як
платник страхових внесків та з огляду
на положення пункту 4 частини 1 статті 4,
пунктів 2 та 3 розділу VIII "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону № 2464 є
платником єдиного внеску з 01 січня 2011
року.

На підставі наведених норм суд вважає
доведеним, що позивач має обов'язок
щодо сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у встановлений
законом строк.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України від
08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платник єдиного
внеску зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок.

Відповідно до абзацу 4 п. 5 ст. 8 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" для платників,
зазначених у пункті 1 (крім абзацу
сьомого) ч.1 ст.4 цього Закону,
встановлюється єдиний внесок у розмірі
34,7 відсотка винагороди за
цивільно-правовими договорами.

Згідно з положеннями ч. 8 ст. 9 Закону
України від 08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платники
єдиного внеску зобов'язані сплачувати
єдиний внесок, нарахований за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом.

Базовим звітним періодом є календарний
місяць, а для платників, зазначених в
абзацах третьому та четвертому п. 1 ч. 1
ст. 4 цього Закону, - календарний рік.

Частиною 11 ст. 9 Закону України від
08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" у разі
несвоєчасної або не в повному обсязі
сплати єдиного внеску до платника
застосовуються фінансові санкції,
передбачені цим Законом, а посадові
особи, винні в порушенні законодавства
про збір та ведення обліку єдиного
внеску, несуть дисциплінарну,
адміністративну, цивільно-правову або
кримінальну відповідальність згідно
із законом. Єдиний внесок підлягає
сплаті незалежно від фінансового стану
платника. За наявності у платника
єдиного внеску одночасно із
зобов'язаннями із сплати єдиного
внеску зобов'язань із сплати податків,
інших обов'язкових платежів,
передбачених законом, або зобов'язань
перед іншими кредиторами зобов'язання
із сплати єдиного внеску виконуються в
першу чергу і мають пріоритет перед
усіма іншими зобов'язаннями, крім
зобов'язань з виплати заробітної плати
(доходу).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.13 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" Пенсійний фонд
та його територіальні органи мають
право стягувати з платників несплачені
суми єдиного внеску.

Частиною 4 статті 25 Закону України від
08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний
протягом десяти робочих днів з дня
надходження вимоги про сплату недоїмки
сплатити суми недоїмки та штрафів
разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми
недоїмки платник єдиного внеску
узгоджує її з органом Пенсійного фонду
в порядку, встановленому Пенсійним
фондом за погодженням з центральним
органом виконавчої влади у сфері праці
та соціальної політики.

У разі якщо згоди з органом Пенсійного
фонду не досягнуто, платник єдиного
внеску зобов'язаний сплатити суми
недоїмки та штрафів разом з
нарахованою пенею протягом десяти
робочих днів з дня надходження рішення
відповідного органу Пенсійного фонду
або оскаржити вимогу до органу
Пенсійного фонду вищого рівня чи в
судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску
протягом десяти робочих днів з дня
надходження вимоги не сплатив
зазначені у вимозі суми недоїмки та
штрафів разом з нарахованою пенею, не
узгодив вимогу з органом Пенсійного
фонду, не оскаржив вимогу в судовому
порядку або не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
з дня надходження узгодженої вимоги,
територіальний орган Пенсійного фонду
надсилає в порядку, встановленому
законом, до підрозділу державної
виконавчої служби вимогу про сплату
недоїмки.

У випадках, зазначених в абзаці шостому
цієї частини, територіальний орган
Пенсійного фонду також має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення недоїмки.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Управлінням
Пенсійного фонду України в м.
Сєвєродонецьку Луганської області, на
підставі ст.25 Закону № 2464-VI позивачу
сформована вимога про сплату недоїмки
від 01.11.2013 №Ф-5046, щодо сплати суми
недоїмки зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 1119,80
грн. (а.с. 7).

Не погодившись із зазначеною вимогою
позивач звернувся до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області із
заявою про узгодження вимоги від 01.11.2013
№Ф-5046 про сплату недоїмки. За
результатом розгляду заяви позивача
відповідачем було винесено рішення від
14.11.2013 №7016/09-10, згідно якого заяву
ОСОБА_1 про узгодження вимоги про
сплату недоїмки залишено без
задоволення, а вимогу від 01.11.2013 №Ф-5046
про сплату недоїмки на суму 1119,80 грн.
залишено без змін (а.с.8-9).

Не погодившись із зазначеним рішенням
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лисичанську Луганської області
позивач оскаржив вимогу від 01.11.2013
№Ф-5046 до Головного Управління
Пенсійного фонду України в Луганській
області. За результатами розгляду
скарг позивача Головним Управлінням
Пенсійного фонду України в Луганській
області було винесено рішення від
04.12.2013 №7765/03-10, згідно якого скаргу
ОСОБА_1 залишено без задоволення,
вимогу про сплату боргу від 01.11.2013 №Ф-5046
залишено без змін (а.с.10-11).

Не погодившись із зазначеними рішенням
позивач оскаржив їх до Пенсійного
фонду України (а.с.12-14). За результатами
розгляду скарги позивача Пенсійним
фондом України винесено рішення від
26.12.2013 №36199/09-10, згідно якого скаргу
ОСОБА_1 залишено без задоволення,
рішення Управління Пенсійного фонду
України в м. Лисичанську Луганської
області №7016/09-10 та рішення Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Луганській області №7765/03-10 винесені в
межах узгодження вимоги від 01.11.2013
№Ф-5046 про сплату боргу, залишено без
змін (а.с.16-18).

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до Законів України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» та
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» №2461-VI від 08
липня 2010 року, який набрав чинності з
17.07.2010 року фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах, зобов'язані сплачувати
страхові внески у розмірі, який
визначається ними самостійно. При
цьому сума страхового внеску з
урахуванням частини фіксованого або
єдиного податку, що перерахована до
Пенсійного фонду України, повинна
становити не менше мінімального
розміру страхового внеску за кожну
особу та не більше розміру страхового
внеску, обчисленого від максимальної
величини фактичних витрат на оплату
праці найманих працівників, грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб рядового і начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Враховуючи розмір мінімальної
заробітної плати у 2010 році мінімальний
страховий внесок для зазначених осіб
становить у: липні - 294,82 грн.; серпні -
294,82 грн.; вересні - 294,82 грн.; жовтні - 301,12
грн.; листопаді - 301,12 грн.; грудні - 306,10
грн.

Підприємці, які протягом III - IV
кварталів 2010 року використовували
спрощену систему оподаткування,
зобов'язані доплатити період з липня по
грудень 2010 року різницю між чинним
розміром мінімального страхового
внеску та часткою коштів, зарахованою
від сплати єдиного податку (фізична
особа підприємець ОСОБА_1 у період з 1
липня 2010 року по грудень 2010 року
включно сплачував єдиний податок у
сумі 150,00 грн., відповідно частка коштів,
зарахована від сплати єдиного податку
складає 150*42%=63,00 грн., що
підтверджується даними картки
особового рахунку та
повідомленням-розрахунком).

В порушення додатку 5 до Порядку
формування та подання
страхувальниками звіту щодо сум
нарахованих внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, затвердженого постановою
правління пенсійного фонду України від
05.11.2009 року №26-1 фізичною особою
підприємцем ОСОБА_1 звіту за 2010 рік до
органів Пенсійного фонду України
надано не було.

Згідно п.7 розділу VIII "Прикінцеві та
перехідні положення" ЗУ "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" №2464-VI від 08.07.2010 року
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Відповідно пп.б п.8.2 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
затвердженої постановою правління
Пенсійного фонду України від 19.12.2003
року №21-1, органи Пенсійного фонду
надсилають страхувальникам вимогу про
сплату недоїмки, якщо страхувальник
має кінець звітного базового періоду
недоїмку зі сплати и страхових внесків.

Вимогу про сплату боргу від 01.11.2013 року
№5046 сформовано на суму доплати до
мінімального страхового внеску. Таким
чином, сума боргу зі сплати страхових
внесків станом на 01.11.2013 року складає
1119,80 грн., що відповідає даним картки
особового рахунку.

Таким чином, в судовому засіданні не
встановлено порушень вимог діючого
законодавства України з боку
відповідача при формуванні ним
оскаржуваної вимоги від 01.11.2013 №Ф-5046
про сплату недоїмки у розмірі 1119,80 грн.,
оскільки на момент прийняття вказаної
вимоги позивач перебував на обліку у
відповідача в якості платника єдиного
внеску та не виконував покладений на
нього Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" обов'язок
сплачувати єдиний внесок у встановлені
строки.

Посилання позивача щодо відсутності
такої юридичної особи як Управління
Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області
ґрунтуються на хибному тлумаченні норм
чинного законодавства. Відповідачем
надано суду копію свідоцтва про
державну реєстрацію юридичної особи -
Управління Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області, та
довідку з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України на
підтвердження правового статусу
відповідача як юридичної особи, з
організаційно правовою формою - орган
державної влади (арк. справи 113, 114).

Під час вирішення даного спору судом
застосовані норми Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 06 квітня
2011 року № 384/2011, які визначають
повноваження та напрями діяльності
Пенсійного фонду та його
територіальних органів. Вказаним
Положенням передбачено, що Пенсійний
фонд є органом державної влади, входить
до системи органів виконавчої влади, та
до повноважень якого віднесено
застосування фінансових санкцій
відповідно до закону. Наведені в позові
доводи позивача не спростовують факту
порушення обов'язку останнього
сплачувати страхові внески до органів
Пенсійного фонду України. Тому в суду
відсутні підстави для визнання
незаконними дій відповідача щодо
складання вимоги про сплату боргу від
01.11.2013 № Ф-5046.

Окрім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що вчинення дій суб'єктом
владних повноважень є способом
реалізації наданої суб'єкту владних
повноважень компетенції та процесом
реалізації наданих законом функцій
суб'єкту владних повноважень. Самі по
собі дії не тягнуть за собою будь-яких
правових наслідків для особи. Правові
наслідки для позивача несе акт
індивідуальної дії - вимога про сплату
недоїмки. Саме вона має вплив на його
права та інтереси. Виходячи із завдань
Кодексу адміністративного судочинства
України, як то захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства,
судовий захист права може бути
здійснений лише за умови наявності
порушення для фізичної чи юридичної
особи прав (чи інтересів). З огляду на
зазначене, суд зазначає, що вимоги
позивача в цій частині не підлягають
задоволенню через відсутність
порушення прав діями відповідача, а
обраний позивачем спосіб захисту в цій
частині не відповідає об'єкту
порушеного права.

Що стосується позовних вимог в частині
скасування державної реєстрації УПФУ в
м.Лисичанську Луганської області, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України та застосовує
інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Кодекс адміністративного судочинства
України визначає юрисдикцію,
повноваження адміністративних судів
щодо розгляду адміністративних справ,
порядок звернення до адміністративних
судів та порядок здійснення
адміністративного судочинства (стаття
1 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження (ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

У відповідності із ч.1 ст.6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Згідно із п.1 ч.2 ст.17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій ч бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень (п.7 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Таким чином, виходячи з системного
аналізу вищенаведених норм Кодексу
адміністративного судочинства
України, випливає, що фізична особа має
право звернутися до адміністративного
суду із позовом щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, відповідно прийнятих або
вчинених при здійсненні ними владних
управлінських функцій щодо цієї
фізичної особи.

Отже, суд прийшов до висновку, що у
ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до
суду з вимогами про скасування
державної реєстрації управління
Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області.

Крім того, суд вважає за потрібне
зазначити, що позивачами не надано суду
жодних доказів того, що свідчили б про
наявність порушень його прав як
фізичної особи з боку відповідачів при
створенні та реєстрації управління
Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області.

Таких порушень прав позивача не
встановлено і у судовому засіданні при
розгляді адміністративної справи.

Отже, відсутність з боку відповідачів
порушень прав, свобод та інтересів
ОСОБА_1 при створенні та реєстрації
управління Пенсійного фонду України в
м.Лисичанську Луганської області,
винесенні оскаржуваної вимоги,
виключає можливість захисту судом
порушеного права та, відповідно,
прийняття судом рішення на користь
позивача.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Оскільки суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову, понесені
позивачем судові витрати йому не
відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 94,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного
фонду України в м. Лисичанськ
Луганської області, Реєстраційної
служби Лисичанського міського
управління юстиції про визнання
незаконними дій, зобов'язання
утриматися від вчинення певних дій -
відмовити в повному обсязі за
необґрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Згідно з частиною 3 статті 160 КАС
України постанова складена у повному
обсязі 16 травня 2014 року.

Суддя
В.С. Шембелян