Справа № 2а-10433/10/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/28304/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Шипуліної Т.М.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Нововодолазької міжрайонної державної
податкової інспекції Харківської
області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27.01.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.04.2011

у справі № 2а-10433/10/2070

за позовом Закритого акціонерного
товариства «Новоселівський
гірничо-збагачувальний комбінат»

до Нововодолазької міжрайонної
державної податкової інспекції
Харківської області

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство
«Новоселівський
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
по тексту - позивач, ЗАТ
«Новоселівський
гірничо-збагачувальний комбінат»)
звернулось до суду з позовом до
Нововодолазької міжрайонної державної
податкової інспекції Харківської
області (далі по тексту - відповідач,
Нововодолазька МДПІ Харківської
області) про скасування податкового
повідомлення-рішення від 02.08.2010
№0/0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 27.01.2011, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12.04.2011, позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем була
проведена позапланова виїзна
документальна перевірка ЗАТ
«Новоселівський ГЗК» з питань
достовірності нарахування бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість (далі по тексту - ПДВ) на
поточний рахунок за травень 2010 року,
яка виникла за рахунок від'ємного
значення з ПДВ, що декларувалось в
січні та квітні 2010 року, про що складено
акт від 22.07.2010 №1789/07-0-12/30773938.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 02.08.2010
№/0, яким позивачу було зменшено
суму бюджетного відшкодування з ПДВ у
розмірі 43806,00 грн.

Підставою для зменшення суми
бюджетного відшкодування слугував
висновок податкового органу про
порушення вимог пп.7.4.4, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (далі по
тексту - Закон №168/97-ВР), в результаті
чого зменшено суму бюджетного
відшкодування за травень 2010 року на
суму 43806,00 грн., зменшено від'ємне
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту з ПДВ за травень 2010 року в сумі
37924,00 грн.

При цьому, податковий орган виходив з
того, що позивачем безпідставно
сформовано податковий кредит по
податку на додану вартість за
податковими накладними, отриманими
від ТОВ «Грань» та ТОВ «НВФ ТКС», з
підстав відсутності факту реального
вчинення господарських операцій та, як
наслідок, нікчемності договору,
укладеного між позивачем та вказаним
контрагентом.

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
недекларування контрагентом
податкових зобов'язань.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступних обставин, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону №168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
№168/97-ВР податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг) та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Закон України «Про податок на додану
вартість» визначає лише два випадки, за
яких неможливе включення витрат по
сплаті податку на додану вартість до
податкового кредиту звітного періоду.
Так, відповідно до п. п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7
вказаного Закону, якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту. А згідно п.
п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього Закону, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
підпунктом документами.

До того ж згідно з п. п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Порушень позивачем порядку
відображення в деклараціях з податку
на додану вартість сум податкових
зобов'язань відповідачем не
встановлено, а порушення контрагентами
позивача податкового законодавства, на
думку судової колегії, не є підставою
для висновку про порушення саме
позивачем пп.7.4.4, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
№168/97-ВР.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, позивачем
включено до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість,
сплачені в ціні придбаних у ТОВ «Грань»
та ТОВ «НВФ ТКС» товарів, на підставі
належним чином оформлених податкових
накладних, виписаних на його адресу
особами, які мають статус платника
податку на додану вартість.

Фактичне виконання спірного договору
підтверджується належним чином
оформленими видатковими накладними,
відображенням здійснених
господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
(податковій звітності).

При цьому слід зазначити, що податкове
законодавство не ставить в залежність
податковий облік (стан) певного
платника податку від інших осіб, від
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету, від перебування
постачальника за юридичною адресою, а
також від його господарських та
виробничих можливостей. Питання
віднесення певних сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
поширюється виключно на окремо взятого
платника та не залежить від
розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Разом з тим, як встановлено
судами, відповідачем не надано
належних та допустимих доказів, які
підтверджували б відсутність
фактичного виконання господарських
операцій за спірними договорами,
узгодженість дій позивача з
контрагентами з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаність з такими діями
постачальника, у зв'язку з чим
твердження податкового органу про
нікчемність укладених позивачем з ТОВ
«Грань» та ТОВ «НВФ ТКС» правочинів є
необґрунтованими належними засобами
доказування припущеннями.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Нововодолазької
міжрайонної державної податкової
інспекції Харківської області
відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27.01.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.04.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)Т.М. Шипуліна (підпис)М.О.
Федоров