Справа № 2-а-1966/11/1503
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-1966/11/1503

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Мясківська І.М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Балтському районі Одеської
області на постанову Балтського
районного суду Одеської області від 05
липня 2011 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Балтському районі Одеської області про
перерахунок призначеної пенсії, як
інваліду війни, -

В С Т А Н О В И В:

14.04.2011 року ОСОБА_1 звернувся до
Балтського районного суду Одеської
області з позовом до управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області про визнання
неправомірними дій та зобов'язання
провести перерахунок раніше
призначеної пенсії, як інваліду війни
ІІ групи за період з 21.06.2000 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказував, що він є інвалідом 2-ї групи і
йому виплачується пенсія по
інвалідності з урахуванням надбавки,
однак ця надбавка виплачується в
значно меншому розмірі, ніж це
передбачено ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Постановою Балтського районного суду
Одеської області від 05.07. 2011 року
позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області щодо не
відмові в нарахуванні та виплаті
щомісячного грошового утримання, як
інваліду 2-ї групи, відповідно до ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 14.07.1999 року в розмірі 350
відсотків мінімальної пенсії за віком.
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Балтському районі
Одеської області здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_1
щомісячного довічного грошового
утримання, як інваліду війни 2-ї групи
відповідно до ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в розмірі 350 % від
мінімальної пенсії за віком виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням
сплачених сум, починаючи з дня
встановлення статусу «інваліда
війни».Зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеської області в подальшому
ОСОБА_1 проводити нарахування та
виплату щомісячного довічного
грошового утримання як інваліду війни
2-ї групи, відповідно до ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
розмірі 350% від мінімальної пенсії за
віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне страхування».

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції,
представник управління Пенсійного
фонду України в Балтському районі
Одеської області подав апеляційну
скаргу, в якій зазначає, що судом, при
винесенні оскаржуваної постанови
порушено норми процесуального та
матеріального права та просить
скасувати постанову Балтського
районного суду Одеської області від
05.07.2011 року, прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. До того
ж, в своїй апеляційній скарзі
представник управління Пенсійного
фонду України в Балтському районі
Одеської області просив суд, при
постановлені судового рішення,
застосувати положення ст.ст.99,100 КАС
України.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та /або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 з 21.06.2000 року має статус
інваліда війни II групи, що
підтверджується відповідним
посвідченням.

Вирішуючи справу по суті, суд першої
інстанції виходив з наявності у
позивача права на підвищення пенсії в
розмірі, встановленому Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Однак, колегія суддів апеляційного
суду не може погодитися з цими
висновками суду першої інстанції, з
наступних підстав.

Так, ч.4 ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції, яка
діяла до 01.01.2006р.) було передбачено
право інвалідів війни на отримання
підвищення пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання, що
виплачується замість пенсії у
наступних розмірах: інвалідам 1 групи -
400% мінімальної пенсії за віком, 2 групи -
350% мінімальної пенсії за віком, 3 групи -
200% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п.3 Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 05 жовтня 2005
року - частину 4 ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» викладено в такій
редакції: «Інвалідам війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються: інвалідам I групи - у
розмірі 50 % прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, II
групи - 40 % прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, III
групи - 30 % прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність».

Згідно п.1 Прикінцевих положень цього
Закону («Про внесення змін до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту») - цей
Закон набирає чинності з 01 січня 2006
року, крім пунктів 2 і 5, які набирають
чинності з 01 липня 2006 року, та пункту 4,
який набирає чинності з 01 січня 2007 року.

Отже, п.3 Закону України «Про внесення
змін до Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» набрав чинності з
01 січня 2006 року, і відповідно, саме з
цієї дати інваліди війни ІІІ групи
мають право на підвищення щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, на 30%
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Разом з тим, у період з 01 січня 2006 року
по 29 квітня 2006 року діяли норми ст.15 і
п."б" ст.25 Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб», згідно з якими:

· «Особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам, які мають право на
пенсію за цим Законом, які є ветеранами
війни, та особам, на яких поширюється
чинність Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», пенсії за
вислугу років підвищуються в таких
розмірах: на 400 % мінімальної пенсії за
віком - інвалідам війни 1 групи; на 350 %
мінімальної пенсії за віком інвалідам
війни 2 групи; на 200 % мінімальної пенсії
за віком інвалідам війни 3 групи; на 150 %
мінімальної пенсії за віком - учасникам
бойових дій, членам сімей, зазначеним у
п.1 ст.10 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", а також дружинам
(чоловікам) померлих інвалідів Великої
Вітчизняної війни, які не одружилися
вдруге" (ст.15).

· «Пенсії по інвалідності
підвищуються на 350% мінімальної пенсії
за віком інвалідам війни 2 групи» (п."б"
ст.25).

Законом України "Про внесення змін до
деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та
соціального захисту
військовослужбовців" від 04 квітня 2006
року, який набрав чинності 29 квітня 2006
року, було усунено протиріччя між
Законами України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» та «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» в частині
підвищення пенсій інвалідам війни, а
саме: було внесено зміни до ст.15 Закону
України "Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. та
викладено її в наступній редакції:

«Особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону,
які мають право на пенсію за цим
Законом і які є ветеранами війни, та
особам, на яких поширюється чинність
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», пенсії за вислугу років
підвищуються в порядку і на умовах,
передбачених зазначеним Законом".

Отже, в період з 01 січня 2006 року по 29
квітня 2006 року положення Законів
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» та
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» по різному
регулювали розмір підвищення до пенсії
інвалідам війни.

Таким чином, з цього приводу судова
колегія зазначає наступне.

Згідно ст.75 Конституції України,
Верховна Рада України є єдиним органом
законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого
Закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання.

Конституційний Суд України у п.3
мотивувальної частини свого Рішення
№4-зп від 03.10.1997 року у справі про
набуття чинності Конституцією України
зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше».

За змістом ч.3 ст.150 Конституції України,
рішення Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Отже, за наявності декількох Законів,
норми яких по-різному регулюють
конкретну сферу суспільних відносин,
пріоритет мають норми, які прийняті
пізніше.

Таким чином, враховуючи, що п.3 Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 05
жовтня 2005 року набрав чинності з 01
січня 2006 року, тобто пізніше ніж норми
ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб», то у даному випадку нова
редакція Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (встановлена п.3
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту») у період з 01 січня 2006 року по 29
квітня 2006 року, мала пріоритет над
нормами ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України
«Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб», які у цей період
суперечили їй.

Таким чином, наведене вказує на те, що у
спірний період позивач фактично мав
право на підвищення пенсії відповідно
до ч.4 ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції, яка
діяла до 01.01.2006р.), що і було вірно
встановлено судом першої інстанції, а з
01 січня 2006 року позивач не мав права на
підвищення пенсії на 350% мінімальної
пенсії за віком, що і було помилково не
встановлено судом першої інстанції.

Крім того, як встановлено з матеріалів
справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з
зазначеним позовом 14.04.2011 року, тобто з
пропуском встановленого ст.99 КАС
України строку, що, в свою чергу,
взагалі виключає можливість
перерахунку його пенсії за період з 21
червня 2000 року по 13 жовтня 2010 року і
відповідно, є підставою для залишення
позову без розгляду.

У відповідності до ч.1 ст.100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Таким чином, за вказаних обставин
позовні вимоги ОСОБА_1 щодо перерахунку
пенсії за період з 21.06.2000 року по 13.10.2010
року належить залишити без розгляду,
що, в свою чергу, помилково не було
зроблено судом 1-ї інстанції, в іншій же
частині позовних вимог за період з
14.10.2010 року по 05.07.2011 року - необхідно
відмовити з вказаних вище підстав.

Отже, враховуючи, що суд першої
інстанції вирішив справу з помилковим
застосуванням норм процесуального
права, судова колегія, діючи виключно в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, на підставі
ст.ст.202, 203 КАС України, підлягає
скасуванню з винисенням нової
постанови про залишення частини
позовних вимог без розгляду та відмову
у задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 183-2, 195, 197, 198, 202, 203, 205, 207,
254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Балтському
районі Одеськіої області -
задовольнити частково.

Постанову Балтського районного суду
Одеської області від 05 липня 2011 року -
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Балтському районі Одеської області про
перерахунок призначеної пенсії, як
інваліду війни, за період з 21.06.2000 року
по 13.10.2010 року - залишити без розгляду.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1
за період з 14.10.2010 року по 05.07.2011 року -
відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які брали
участь у справі, є остаточною та
касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Осіпов Ю.В.

Судді:
Золотніков О.С.

Скрипченко В.О.