Справа № 805/3368/14
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 р.
Справа №805/3368/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді,-
Христофорова А.Б.,

при секретарі
Малій С.Ю.,

за участю: м

представника позивача, -
не з'явився,

представника відповідача 1,-
не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду за адресою: 83052, м.
Донецьк, вул. 50-ї Гвардійської дивізії,
17, адміністративну справу за позовом
фізичної особи ОСОБА_2 до Головного
управління державної міграційної
служби в Донецькій області про
скасування висновку про скасування
дозволу на імміграцію в Україну від
25.11.2013 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа ОСОБА_2,
звернувся до суду з позовною заявою до
Головного управління державної
міграційної служби в Донецькій області
про скасування висновку про скасування
дозволу на імміграцію в Україну від
25.11.2013 року.

В обґрунтування позову зазначив, що він
є громадянином Пакистану, у зв'язку із
народженням дитини у шлюбі з
громадянкою України отримав посвідку
на постійне проживання в Україні 08.10.2013
року та проживає у м. Докучаєвську з
дружиною та донькою.

20.12.2013 року на його адресу надійшов лист
від відповідача з інформацією про те,
що відносно нього прийнято рішення про
скасування дозволу на імміграцію.

30.12.2013 року, позивач, не погодившись із
вказаним рішенням звернувся до
Державної Міграційної служби України
та просив скасувати вказане рішення.

Міграційна служба України листом від
28.02.2014 року запропонувала позивачу
звернутися за дозволом через один рік.

Позивач не погоджуючись із
оскаржуваним рішенням посилається на
ст. 12 Закону України «Про імміграцію»,
та Порядку формування квоти
імміграції, Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень.

Також вказує, що в оскаржуване рішення
порушує права його доньки визначені
нормами Конвенції про права дитини.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Позивач та представник позивача у
судове засідання не з'явились, про дату
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

Представник позивача надав до суду
заяву про розгляд справи без його
участі.

З огляду на те, що в матеріалах справи
міститься достатньо доказів, що
стосуються спірних правовідносин, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутність представника позивача, на
підставі доказів наявних в матеріалах
справи.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про дату час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

З огляду на те, що в матеріалах справи
міститься достатньо доказів, що
стосуються спірних правовідносин, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутність представника відповідача,
на підставі доказів наявних в
матеріалах справи.

Представник відповідача надав до суду
заперечення проти позову.

Згідно наданих суду заперечень
зазначив, що підставою для проведення
перевірки обґрунтованості надання
дозволу на імміграцію в Україну
позивачу, є довідка про перевірку
службової діяльності ГУ ДМС України в
Донецькій області центральним
апаратом ДМС України. Вказує, що саме
дії позивача призвели до прострочення
терміну перебування в Україні. Просив у
задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши в судовому засіданні
зібрані в справі докази в їх
сукупності, вважає встановленим
наступне.

Позивач - ОСОБА_2, чоловічої статі,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ісламської
Республіки Пакистан (а.с.9).

Відповідач,- Головне управління
державної міграційної служби в
Донецькій області,- є суб'єктом владних
повноважень, згідно ст. 48 КАС України
здатний особисто здійснювати свої
адміністративні процесуальні права та
обов'язки.

06.08.2011 року Відділом ВРАЦС
Докучаєвського МУЮ зареєстровано шлюб
між позивачем та громадянкою України
ОСОБА_5 (а.с. 10).

Від вказаного шлюбу позивач має доньку
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

25.11.2013 року відповідачем прийнято
рішення у вигляді висновку про
скасування дозволу на імміграцію в
Україні позивача (а.с.7) (далі спірне
рішення).

Спірним рішенням:

скасовано дозвіл на імміграцію
позивача в Україну;

докучаєвському МВ доручено прийняти
заходи щодо вилучення посвідки на
постійне проживання у позивача та
анулювати в паспортному документі
штамп «видано посвідку на постійне
проживання»;

анулювати штамп в паспортному
документі позивача щодо продовження
строку перебування на території
України;

запропоновано позивачу у разі
наявності підстав для отримання
дозволу на імміграцію в Україну,
повторно подати заяву про надання
дозволу на імміграцію.

За результатами адміністративного
оскарження спірного рішення Державна
митна служба України надіслала на
адресу позивача лист, яким повідомило,
що позивач має право подачі заяви про
надання дозволу на імміграцію не
раніше ніж через рік з дня прийняття
рішення про скасування такого дозволу
(а.с.5-6).

Спірним рішенням встановлено, що
позивач прибув на територію України у
2011 році з метою постійного проживання
до дружини.

30.11.2012 року у посольстві Пакистану в м.
Києві отримав паспортний документ
серії НОМЕР_2 строком дії до 30.11.2013 року.

23.01.2013 року позивач звернувся до
Докучаєвської МС ГУ ДМС України в
Донецькій області із заявою про
надання дозволу на імміграцію в
Україну у взязку із тим, що його донька
набула громадянство України 20.07.2012
року.

В порушення вимог п.1 ст.6 Закону України
«Про імміграцію» Докучаєвським МВ ГУ
ДМС України в Донецькій області 23.01.2013
року справа про надання дозволу на
імміграцію в Україну була
зареєстрована та надіслана до ГУ ДМС
України в Донецькій області із заявою
про продовження строку перебування в
Україні, зазначивши підстав для
продовження терміну перебування
«подав заяву на отримання дозволу на
імміграцію». У якості додатку до заяви
вказаним громадянином було надано
довідку видану Докучаєвським МС ГУ ДМС
України в Донецькій області вих. № 489
від 19.12.2013 року, в якій вказано, що
позивач 18.1.2013 року подав до
Докучаєвського МС ГУ ДМС України в
Донецькій області заяву щодо отримання
дозволу на імміграцію. Таким чином,
Докучаєвським МС було надано документ,
в якому містяться завідомо неправдиві
відомості, який слугував підставою для
прийняття рішення щодо продовження
строку перебування на території
України.

22.03.2013 року ДМС України в Донецькій
області на підставі п.1 ч.3 ст.4 закону
ук4раїни «Про імміграцію» було надано
дозвіл на імміграцію в Україну та 09.04.2013
року відділ імміграційної роботи ГУ
ДМС України в Донецькі області
документував позивача посвідкою на
постійне проживання в Україні серії
НОМЕР_1, з безстроковим терміном дії, за
якою 10.04.2013 року був зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1.

Згідно наданих до суду представником
позивача додаткових пояснень позовних
вимог з урахуванням заперечень
відповідача, зазначено наступне.

Відповідач у наданих суду запереченнях
вказує що відповідно до облікових
карток, термін перебування в Україні
позивачу подовжувався починаючи з
14.02.2012 року по 21.11.2012 року, та потім з
29.01.2013 по 16.04.2013 року. Також відповідач
вказує в запереченні, що саме в період з
21.11.2012 року до 29.01 2013 року позивач
знаходився на території України
незаконно, тому до нього було прийнято
рішення що оскаржується.

Позивач з висновком про незаконність
перебування у вище перелічений період
не згоден, так як виконував всі дії
відповідно до законодавства.

Так у паспортний документ Позивача
було проставлено штамп про подовження
перебування в Україні з 21.08.2012 по 21.11.2012
у зв'язку з народженням дитини у
законному шлюбі з громадянкою України.

25.09.2012 року позивач загубив свій
національний паспорт (в якому було
проставлено відмітку про продовження
перебування в Україні) на ринку у м.
Одеса. Про що є довідка з відділку
міліції на промтоварному ринку.

У зв'язку з втратою паспортного
документа прийшлось звернутися до
посольства Пакистану в м. Києві з
заявою видати новий паспорт замість
втраченого. Сплативши мито та штраф
позивач 30.11.2012 отримав новий паспортний
документ.

Враховуючи що отримання нового
паспортного документу по строку
виходило за термін перебування (21.11.2012)
Позивач заздалегідь звернувся за
консультацією до Докучаєвського
відділку Міграційної служби, де йому
повідомили що без національного
паспорту він не може подати будь-яку
заяву і що необхідно вже звернутись
після отримання нового паспортного
документу.

Після отримання нового паспорту
замість втраченого, позивач знову
звернувся до Докучаєвського відділку
за консультацією що до подовження
строку перебування в Україні, де йому
запропонували сплатити штраф за
порушення терміну перебування (по
причині втрати паспорту) та подати
заяви про отримання дозволу на
імміграцію і про подовження терміну
перебування.

Сплативши всі необхідні платежі
позивач 17.12.2012 подав відповідні заяви.

19.12.2012 співробітником Докучаєвського
відділку міграційної служби
Целовальник Т.В., позивачу була надана
довідка про те що він подав заяву про
отримання дозволу на імміграцію в
Україну.

Але сталося так що заяви та інші
документи були втрачені працівниками
Докучаєвського відділу Міграційної
служби і в матеріалах що зберігаються в
міграційній службі залишився тільки
оригінал довідки від 19.12.2012, що від
позивача прийнято заяву і формується
справа.

Про наявність оригіналу довідки №489
від 19.12.2012 не заперечує і Відповідач
(абз. 3 сторінки 2 заперечень).

Після новорічних свят 2013 року позивач
звернувся до співробітників
Докучаєвського відділку Міграційної
служби щодо стану розгляду заяви, де
йому не повідомивши про втрату,
запропонували ще раз подати заяву про
отримання дозволу на імміграцію в
Україну та подати заяву про подовження
строку перебування.

Заяви були зареєстровані 16.01.2013 та
29.01.2013 відповідно і в подальшому
розглянуті. Позивачу 22.03.2013 надано
дозвіл на імміграцію в Україну, та
09.04.2012 видана посвідка на постійне
проживання в Україні.

Відповідно вважає, що позивач робив всі
можливі дії щоб законно проживати
разом з дружиною та маленькою донькою
на території України.

Період з 21.11.2012 року до 29.01 2013 року в
якому на думку відповідача, позивач
знаходився на території України
незаконно, по суті з'явився у зв'язку з
помилкою, та втратою заяв і частини
документів працівниками
Докучаєвського відділку Міграційної
служби. У зв'язку з чим первинні заяви
не були зареєстровані, та відсутні (за
винятком довідки) у документах що
зберігаються у Відповідача.

Не звертаючи уваги на відсутність вини
Позивача, Відповідач не надав йому
можливості бути присутнім при прийняті
рішення про скасування дозволу на
імміграцію.

Відповідач не повідомив іноземця про
те що збирається прийняти рішення, яке
розлучає батька з маленькою дитиною і
прийняв рішення без його участі.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо
він заперечує проти адміністративного
позову.

Суд вважає, що відповідачем не
доведено суду правомірність свого
рішення, з огляду на наступне.

Надаючи оцінку правомірності дій
та рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

На думку суду спірне рішення прийнято
відповідачем без урахування наступних
критеріїв обґрунтованості,
пропорційності та без з урахування
права особи на участь у процесі
прийняття рішення.

Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року (набуття
чинності для України: 27.09.91 р.),-
держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Згідно ч.1 ст. 10 цієї Конвенції,-
відповідно до зобов'язання
Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9
заява дитини чи її батьків на в'їзд у
Державу-учасницю або виїзд із неї з
метою возз'єднання сім'ї повинна
розглядатися Державами-учасницями
позитивним, гуманним і оперативним
чином. Держави-учасниці надалі
забезпечують, щоб подання такого
прохання не призводило до
несприятливих наслідків для заявників
та членів їх сім'ї.

Задовольняючи позов, суд виходить з
того, що позивач отримав дозвіл на
імміграцію, перебуваючи на законних
підставах в Україні.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства», іноземці та особи без
громадянства мають ті ж права і свободи
та виконують ті ж обов'язки, що і
громадяни України, якщо інше не
передбачене Конституцією, цим та
іншими законами України, а також
міжнародними договорами України.

Положеннями статті 3 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» встановлено, що
іноземці та особи без громадянства
можуть у встановленому порядку
іммігрувати в Україну на постійне
проживання або прибути для
працевлаштування на визначений термін,
а також тимчасово перебувати на її
території. Порядок видачі дозволу на
імміграцію, а також посвідки на
постійне проживання та вирішення інших
питань, пов'язаних з імміграцією
іноземців та осіб без громадянства,
визначається Законом України про
імміграцію.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про імміграцію»,- імміграція - це
прибуття в Україну чи залишення в
Україні у встановленому законом
порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання;
імміграційна віза позначка у
паспортному документі, що засвідчує
право іноземця чи особи без
громадянства на в'їзд в Україну для
постійного проживання.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про
імміграцію»,- дозвіл на імміграцію поза
квотою імміграції надається одному з
подружжя, якщо другий з подружжя, з яким
він перебуває у шлюбі понад два роки, є
громадянином України, дітям і батькам
громадян України.

Положеннями статті 12 Закону України
«Про імміграцію» встановлено, що
дозвіл на імміграцію може бути
скасовано органом, який його видав,
якщо: з'ясується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність;
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; іммігрант
порушив законодавство про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства; в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до пункту 21 «Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень», затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1983 від 26
грудня 2002 року, подання щодо скасування
дозволу на імміграцію вправі
порушувати орган виконавчої влади,
якій у межах наданих йому повноважень
забезпечує виконання законодавства
про імміграцію, якщо стало відомо про
існування підстав для скасування
дозволу на імміграцію.

Пунктом 23 «Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень»,- визначено, що Департамент,
територіальні органи і підрозділи
всебічно вивчають у місячний термін
подання щодо скасування дозволу на
імміграцію, запитують у разі потреби
додаткову інформацію в ініціатора
подання, інших органів виконавчої
влади, юридичних і фізичних осіб, а
також запрошують для надання пояснень
іммігрантів, стосовно яких
розглядається це питання. На підставі
результату аналізу інформації
приймається відповідне рішення.

Діючою на момент прийняття
оскаржуваного рішення постановою КМУ
„Про затвердження Порядку формування
квоти імміграції, Порядку провадження
за заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень, Порядку оформлення і видачі
посвідки на постійне проживання"
передбачено що міграційний орган,
територіальні органи і підрозділи
всебічно вивчають у місячний термін
подання щодо скасування дозволу на
імміграцію, запитують у разі потреби
додаткову інформацію в ініціатора
подання, інших органів виконавчої
влади, юридичних і фізичних осіб, а
також запрошують для надання пояснень
іммігрантів, стосовно яких
розглядається це питання. На підставі
результату аналізу інформації
приймається відповідне рішення.

В порушення вищезазначеного порядку
Позивач не був повідомлений про
розгляд питання про скасування дозволу
на імміграцію.

Крім того, позивач, під час при
отриманні дозволу на імміграцію надав
всі документи, передбачені законом, не
приховував дані щодо сімейного стану, а
порушення «Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданням про його
скасування та виконання прийнятих
рішень» допущені самим відповідачем.

При цьому позивач продовжує
знаходиться в шлюбі з громадянкою
України, має дитину неповнолітню
дитину - громадянку України.

Таким чином, враховуючи, що Дозвіл на
імміграцію був наданий позивачу при
відсутності будь - яких протиправних
дій зі сторони позивача. Скасування
цього дозволу, а не його зміна або
скасування з прийняттям нового
рішення, без врахування обставин, які
існують, суттєво порушує права
позивача, оскільки він мав передбачені
законом підстави на отримання дозволу
на імміграцію, а також таке скасування
дозволу на імміграцію тягне за собою
негативні наслідки для позивача при
відсутності будь-якої вини його у
спірних обставинах.

Суд прийшов до висновку про
протиправність спірного рішення,
виходячи також з положень статей 9,29
Загальної декларації прав людини 1948
року, відповідно до яких ніхто не може
зазнавати безпідставного арешту,
затримання або вигнання, а при
здійсненні своїх прав кожна людина
може зазнавати лише таких обмежень, які
встановлені законом виключно з метою
забезпечення належного визнання та
поваги прав і свобод інших людей, а
також забезпечення справедливих вимог
моралі, суспільного порядку і
загального добробуту.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен чиї права та свободи порушено має
право на ефективний засіб юридичного
захисту в національному органі, навіть
якщо таке порушення було вчинене
особами, які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Статтею 8 КАС України визначено, що суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності субєктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); добросовісно;
розсудливо; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що позивач довів суду ті
обставини, на які посилався в їх
обґрунтування позовних вимог і вони
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.94 КАСУ-, суд присуджує
з Державного бюджету України на
користь позивача документально
підтверджені судові витрати зі сплати
судового збору відповідно до
задоволених вимог на суму 74,00 гривень.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст.11, 86, 94, 98, 112, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов фізичної
особи ОСОБА_2 до Головного управління
державної міграційної служби в
Донецькій області про скасування
висновку про скасування дозволу на
імміграцію в Україну від 25.11.2013 року,-
задовольнити повністю.

Скасувати висновок Головного
управління державної міграційної
служби в Донецькій області від 25.11.2013
року про скасування дозволу на
імміграцію в Україну громадянину
Пакистану ОСОБА_2.

Постанова ухвалена у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частини у судовому
засіданні 17 квітня 2014 року.

Повний текст постанови складений 22
квітня 2014 року.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Христофоров А.Б.