Справа № 810/6516/13-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 02
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «АТ
Імпорт» до Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «АТ Імпорт» (далі -
Позивач, ТОВ «АТ Імпорт») звернулося до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - Відповідач, ДПІ в
Обухівському районі) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
25.11.2013 року №/1092, №/1091,
№/1090.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 03.03.2014 року
позов задоволено повністю. При цьому
суд першої інстанції виходив з того, що
Позивачем доведено відсутність фактів
порушення податкового законодавства
при реалізації автомобілів та
формування їх собівартості. Разом з
тим, суд зазначив, що ТОВ «АТ Імпорт» не
підтверджено документально включення
до валових витрат сплачених коштів за
рекламні послуги, однак у зв'язку з
неподанням Відповідачем розрахунку
нарахування грошового зобов'язання,
позовні вимоги було задоволено у
повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
неповному дослідженні судом всіх
фактичних обставин справи та перевірки
їх доказами, що спричинило прийняття
неправильного рішення.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового розгляду справи, у судове
засідання не прибули, а тому справа
розглядалася за наявними у ній
матеріалами у порядку письмового
провадження у відповідності до вимог
ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції встановив, що у
вересні - жовтні 2013 року працівниками
ДПІ в Обухівському районі було
проведено планову виїзну перевірку ТОВ
«АТ Імпорт» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
18.11.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 18.11.2011
року по 31.12.2012 року. У ході перевірки
податковим органом було виявлено
порушення Позивачем, зокрема, п.п. 135.1,
135.4 ст. 135, п.п. 138.2, 138.6 ст. 138, пп.пп. 139.1.1,
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, внаслідок чого занижено
податок на прибуток на загальну суму 1
364 039,00 грн.; пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 198.6 ст.
198, п. 188.1 ст. 188 ПК України, у зв'язку з чим
занижено податок на додану вартість в
сумі 127 940,00 грн.; пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп.
198.6 ст. 198, п. 188.1 ст. 188 ПК України, що
спричинило завищення залишку
від'ємного значення ПДВ, який
включається до складу податкового
кредиту наступного періоду, на
загальну суму 911 762,00 грн. Результати
перевірки зафіксовані в акті від 01.11.2013
року №825/10-16-22-01/37850753. На підставі
викладених в акті перевірки висновків
Відповідачем винесені податкові
повідомлення-рішення від 25.11.2013 року:
форми «В4» №/1090, яким Позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 836 384,00 грн.; форми «Р» №/1091,
яким Позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 94 051,25 грн.
(у тому числі за основним платежем - 75
241,00 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - 18 810,25 грн.); форми «Р»
№/1092, яким Позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток підприємств на загальну
суму 1 344 143,75 грн. (у тому числі за
основним платежем - 1 075 315,00 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями - 268
828,75 грн.).

Вирішуючи питання про правомірність
оскаржуваних податкових повідомлень
рішень, суд першої інстанції встановив
наступне.

Між Позивачем (Продавець) та ОСОБА_2
(Покупець) укладено договір
купівлі-продажу №578 від 26.07.2012 року, за
умовами якого Продавець зобов'язується
передати у власність Покупця товар -
автомобіль, а Покупець зобов'язується
прийняти товар і оплатити його
вартість. Найменування товару (марка,
модель автомобіля, рік випуску,
ідентифікаційні номери, ціна (вартість)
товару наведені у Додатку №1 до цього
Договору, що є невід'ємною його
частиною).

Згідно додатку №1 до вказаного
договору ціна автомобіля Hyundai Elantra 2012
року випуску, шасі НОМЕР_1, складає 142
800,00 грн., у тому числі ПДВ - 23 800,00 грн.

Виконання договору підтверджується
наявними у матеріалах справи
видатковою накладною (т. 2 а.с. 43),
податковою накладною (т. 2 а.с. 45), актом
приймання-передачі (т. 2 а.с. 48). При цьому
ціна автомобілю в сумі 142 800,00 грн. з ПДВ
підтверджується наявними у матеріалах
справи, зокрема, довідкою-рахунком (т. 2
а.с. 49), підписаною Продавцем в Покупцем
і складеною у відповідності до вимог
затвердженого постановою КМ України
від 07.09.1998 року №1388 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів.

Згідно п. 135.2 ст. 135 ПК України доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПК України
передбачено, що база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон про
бухгалтерський облік) документом, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення
є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону
визначають, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відтак, зважаючи на викладене, колегія
суддів повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів. У
даному випадку до таких документів,
належить, зокрема, довідка-рахунок
серії ДПІ №293063 від 26.07.2012 року, яка
підтверджує вартість проданого
автомобіля. При цьому приписи чинного
законодавства не містять повноважень
податковому органу визначати доходи на
підставі пояснень осіб, а тому
засноване на поясненнях ОСОБА_2
твердження Апелянта про те, що
автомобіль було продано за ціною 212 613,80
грн., є безпідставним.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає обґрунтованим
висновок Київського окружного
адміністративного суду про
безпідставність посилання податкового
органу на невідображення Позивачем у 3
кварталі 2012 року податку на прибуток в
сумі 58 844,84 грн. та заниження
податкового зобов'язання з ПДВ за
липень 2012 року на суму 11 769,00 грн.

Оцінюючи висновки суду першої
інстанції щодо необґрунтованості
твердження ДПІ в Обухівському районі
про завищення Позивачем у 4-му кварталі
2012 року собівартості автомобілів, у
зв'язку з чим завищено витрати, що
враховуються при обчисленні податку на
прибуток підприємства, на суму 358 291,00
грн., суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Приписи пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України визначають, що витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Крім того, відповідно до п. 138.6 ст. 138 ПК
України собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Отже, як вірно зазначено судом першої
інстанції, собівартість реалізованої
продукції включає в себе не лише
витрати на придбання з урахуванням
ввізного мита, а й витрати на доставку
та доведення до стану, придатного для
продажу.

При цьому колегія суддів критично
оцінює посилання Апелянта на не
підтвердження Позивачем витрат на
додаткову оплату, на доставку та
доведення імпортованих автомобілів до
стану, придатного до продажу, з огляду
на наступне.

Як було вірно підкреслено судом першої
інстанції, собівартість придбаних та
реалізованих автомобілів формується
згідно вимог затвердженого постановою
КМ України від 11.11.2009 року №1200 Порядку
здійснення оптової та роздрібної
торгівлі транспортними засобами та їх
складовими частинами.

Так, системний аналіз вказаного
Порядку дає підстави для висновку, що
до собівартості автомобіля
включаються: вартість автомобіля, яка
сплачується Продавцю; митні платежі;
витрати на доставку; витрати на
доведення до стану, придатного для
продажу (виготовлення сертифікатів
відповідності, придбання
довідок-рахунків та номерних знаків
«транзит».

Як вже було зазначено раніше, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів. На
підтвердження собівартості
автомобілів Позивачем було надано
інвойси та вантажні митні декларації
(т. 1 а.с. 237-246; т. 2 а.с. 1-34), акти
здачі-прийняття сертифікаційних робіт
(т. 2 а.с. 35-40), видаткові накладні на
номерні знаки «Транзит» (т. 2 а.с. 41-42).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що Відповідач,
обраховуючи собівартість імпортованих
і реалізованих ТОВ «АТ «Імпорт»
автомобілів виключно на підставі
додавання ціни та митних платежів, не
врахував необхідність здійснення
продавцем ряду інших витрат, які у
розумінні положень п. 138.6 ст. 138 ПК
України та Порядку №1200 і формують
собівартість товарів.

Оцінюючи висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності
твердження ДПІ в Обухівському районі
про заниження Позивачем доходу від
операційної діяльності при реалізації
транспортних засобів - автомобілів
легкових, юридичним особам за цінами,
нижчими від звичайних, на загальну суму
5 061 702,00 грн. за 2012 рік, а також
податкового зобов'язання з ПДВ а
загальну суму 1 012 340,00 грн. у період з
березня 2012 року по грудень 2012 року,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137, на
підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з: доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 135.2 ст. 135 Податкового кодексу
закріплено, що доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому приписи п. 135.4 ст. 135 ПК України
визначають, що дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає,
зокрема, дохід від реалізації товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, у тому
числі винагороди комісіонера
(повіреного, агента тощо); особливості
визначення доходів від реалізації
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг для окремих категорій платників
податків або доходів від окремих
операцій встановлюються положеннями
цього розділу.

Згідно п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу
України база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Методи визначення та порядок
застосування звичайних цін до 01.01.2013
року відповідно до пунктів 1 та 2
розділу ХІХ «Прикінцеві положення»
Податкового кодексу України,
регулюється п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», яким встановлено, що
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.

При цьому суд першої інстанції вірно
наголосив на тому, що у ході перевірки
ДПІ в Обухівському районі повинно було
застосовувати норми Закону про ОПП, а
не ПК України, які набрали чинності
пізніше, ніж виникли спірні
правовідносини.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон про ОПП), якщо
цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати
(продати) товар (роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін договору території.

Ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Відповідно до пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону
про ОПП для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Як було встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, у період з січня 2012 року по
березень 2012 року між Позивачем та ТОВ
«Автопорт Київ», ПП «Флеш», ТОВ
«Феєрія-Лайф», ТОВ «Компанія Омега»,
ТОВ «Омега-Автосервіс», ТОВ
«Автопрестиж VIP», ТОВ «Автоком», СТОВ
«Аратта», ТОВ «ЕФ АЙ ЕМ Консалтинг
Плюс», ТОВ «Дрім Авто» ТОВ Фірма
«Галактика ЛТД», ТОВ «Ф-1», були
укладені договори купівлі-продажу
автомобілів та дилерські договори.

Фактичне виконання договірних
зобов'язань підтверджується наявними у
матеріалах справи видаткових
накладних, податкових накладних,
сертифікатів відповідності, актів
прийому-передачі транспортного засобу
(т. 2 а.с. 53-165).

Зазначені первинні і розрахункові
документи складені за результатами
проведених операцій та не мають
дефектів форми, змісту або походження,
які в силу статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», ст. ст. 44, 201
Податкового кодексу України, пункту 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що при визначенні факту
невідповідності рівня звичайних цін,
податковий орган діяв не у межах
вищенаведених норм, оскільки не
використовував інформацію про
укладені на момент продажу такого
товару (автомобілів) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(автомобілями) у співставних умовах, з
урахуванням звичайних цін, при
укладені угод між непов'язаними
особами надбавок чи знижок до ціни
тощо. При цьому посилання Відповідача
на використання інформації
періодичного довідника «Бюлетень авто
товарознавця» № 66 - офіційного
періодичного додатку до «Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів»,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України та Фонду державного
майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 04.08.2009 року № 724/16740 «Бюлетень
авто товарознавця» - періодичне
видання (свідоцтво про реєстрацію КВ 9810
від 29.04.2005 року, виданого Держкомітетом
інформаційної політики,
телерадіомовлення України), жодними
документальними доказами не
підтверджена.

Крім іншого, судом колегія
погоджується з твердженням Київського
окружного адміністративного суду про
те, що наведені податковим органом
приклади існування вищої ціни
автомобілів є лише пропозицією для їх
продажу, а не ціною, за якою такий
продаж було реально вчинено. При цьому,
норма пункту 1.20 ст. 20 Закону про ОПП
передбачає необхідність використання
інформації саме про укладені договори,
а не пропозиції щодо їх можливого
укладення. Окрім того, надана
Відповідачем інформація, яка ним
використовувалася при визначенні
рівня звичайних цін, не містить у собі
даних чи проаналізовані ним товари є
ідентичними чи однорідними, чи умови
продажу є співставними чи ні, відсутні
дані про кількість (обсяг) товарів,
строки виконання зобов'язань, умови
платежів, звичайних для такої операції,
а також інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну, тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що оскільки як в
ході перевірки, так і в ході судового
розгляду справи, не доведено правовими
засобами, передбаченими п. 1.20 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», факту порушення
Позивачем порядку формування
звичайної ціни на реалізовані
автомобілі та не використано
інформацію про укладені на момент
продажу таких товарів договори з
ідентичними (однорідними) товарами у
співставних умовах, то твердження
Позивача про те, що автомобілі були
продані за звичайними цінами. При
цьому, судова колегія вважає за
необхідне звернути увагу на те, що
Відповідачем у ході перевірки
встановлено формування Позивачем
націнки при реалізації легкових
автомобілів у 4 кварталі 2011 року та у 2012
році в розмірі 3-5%, що свідчить про
отримання ТОВ «АТ Імпорт» економічної
вигоди від реалізації товарів.

Однак колегія суддів вважає
обґрунтованим підкреслення судом
першої інстанції того факту, що
висновки акту перевірки не
відповідають сумі завищення від'ємного
значення податку на додану вартість на
суму 836 384,00 грн., визначеній в
податковому повідомленні-рішенні від
25.11.2013 року №/1090, у зв'язку з чим
можливість здійснити розрахунок суми
нарахування відсутня.

Поряд з цим, Київський окружний
адміністративний суд обґрунтовано
наголосив на тому, що, не зважаючи на
правомірність висновків ДПІ в
Обухівському районі про завищення
Позивачем витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств, на
загальну суму 1 016 588,00 грн. за наслідками
відносин з ТОВ «ТД «Декаріс», ТОВ «
Ельгазентегра», ТОВ «Летавіца» з
підстав відсутності документального
підтвердження реального виконання
послуг останніми, Відповідачем не було
подано розрахунків, які б давали суду
змогу вирахувати податкові
зобов'язання з податку на прибуток.
Крім того, податковим органом не було
подано такий розрахунок і до суду
апеляційної інстанції попри те, що
ухвалою від 24.03.2014 року Київський
апеляційний адміністративний суд
витребовував у ДПІ в Обухівському
районі такі розрахунки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів із наведеними
висновками суду першої інстанції
погодилась, оскільки вони знайшли своє
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи. Судом було вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу - залишити без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 02 січня 2014
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «АТ Імпорт» до
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі. Касаційна скарга на
судові рішення подається у порядку та
строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС
України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.