Справа № 2а-701/12/0970
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 р.
№
9104/117684/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Кухтея Р.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» в особі структурного
підрозділу Тернопільського управління
виробничо-технологічної комплектації
на постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
квітня 2012 року у справі за
адміністративним позовом Державного
підприємства «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» в особі
структурного підрозділу
Тернопільського управління
виробничо-технологічної комплектації
до Управління Пенсійного фонду України
в м. Тернополі про визнання нечинною та
скасування вимоги, -

встановив:

07.03.2012 позивач звернувся з позовом у суд
та просить визнати нечинними та
скасувати вимоги УПФУ в м. Тернополі №
Ю-0031 від 01.02.2011 та № Ю-0031 від 24.10.2011.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржувані вимоги
№ Ю 0031 від 07.02.2011 на суму 177528,32 грн та № Ю
0031 від 24.10.2011 на суму 177528,32 грн, які
включають в себе недоїмку з сплати
страхових внесків, застосованих
фінансових санкцій та нарахованої пені
відповідно до рішень про застосування
штрафних санкцій до структурного
підрозділу Тернопільського управління
виробничо-технологічної комплектації
винесені відповідачем з порушенням
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», пункту 8.9 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України та позивачем
не отримані. Зазначає, що оскільки
позивачем на протязі грудня 2011 року -
січня 2012 року частково сплачено
визначену у вимогах заборгованість і
станом на 20.02.2012 сума боргу становить
61617,15 грн, то оскаржувані вимоги
підлягали відкликанню.

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 27.04.2012
позовну заяву в частині заявлених
вимог про визнання нечинною та
скасування вимоги № Ю 0031 від 07.02.2011
залишено без розгляду з підстав
пропуску строку звернення до
адміністративного суду.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
27.04.2012 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився відповідач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така прийнята з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, а тому просить її скасувати та
прийняти нову постанову, якою
задовольнити позов.

Апеляційні доводи апелянт наводить ті
ж, що і у поданому ним
адміністративному позові.

Сторони у судове засідання своїх
представників не направили, хоча
належним чином повідомлені про дату,
час та місце судового розгляду, що
підтверджується наявними у справі
повідомленнями про вручення повісток,
а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС
України їх не прибуття не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Від позивача до суду поступило
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з тим, що його
представник зайнятий у іншому судовому
засіданні. Однак, вказане клопотання
судом відхиляється, оскільки як
вбачається із долученої до нього копії
довіреності у структурі відповідача
працює юридичний відділ, а тому
зайнятість одного працівника не
позбавляє можливості скерувати іншого.
Доказів неможливості забезпечити
участь іншого представника
відповідачем не надано.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних в ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, апеляційний розгляд справи
проведено у порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» зареєстроване 22.06.1993
року виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради як
юридична особа (а.с. 11).

Тернопільське управління
виробничо-технологічної комплектації
є відокремленим підрозділом
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», що підтверджується
довідкою з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України за
№ 557889 (а.с. 12).

Відповідно до Положення, затвердженого
01.09.2009 директором ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» (а.с. 82-85)
Тернопільське управління
виробничо-технологічної комплектації
є відокремленим підрозділом ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», здійснює свою
діяльність на принципах
госпрозрахунку в межах повноважень
встановлених цим Положенням, має
розрахунковий рахунок в банку, круглу
печатку, штамп та бланки із своєю
назвою та емблемою. Тернопільське УВТК
здійснює свою діяльність на принципах
повного госпрозрахунку та
самофінансування, укладає трудові
угоди з робітниками Тернопільського
УВТК, веде бухгалтерську та
статистичну звітність в порядку
встановленому для державних
підприємств, несе відповідальність за
її достовірність.

07.02.2011 УПФУ в м. Тернополі за
зобов'язаннями структурного
підрозділу Тернопільського управління
виробничо-технологічної комплектації
сформовано вимогу про сплату боргу за
№ Ю 0031 (а.с. 13) на загальну суму 177528,37 грн,
з яких 107627,85 грн заборгованості із
сплати страхових внесків та 45827,68 грн
фінансових санкцій (штрафу) і 24072,84 грн
пені, визначених рішеннями відповідача
за № 192 від 29.12.2003, № 136 від 12.02.2007, № 639
від 04.07.2007, № 786 від 04.10.2007, № 1148 від
19.12.2007, № 1149 від 19.12.2007, № 92 від 05.02.2008, № 93
від 05.02.2008, № 377 від 08.04.2008, № 892 від 25.06.2008,
№ 1444 від 26.09.2008, № 0048 від 13.01.2009, № 0813 від
31.08.2009, № 1203 від 12.06.2009, № 1042 від 16.06.2010, №
1297 від 20.08.2010, № 034 від 14.01.2011 (а.с.27-49).

Зазначена вище вимога була направлена
відповідачем Тернопільському
управлінню виробничо-технологічної
комплектації та отримана ним 09.02.2011, що
підтверджується підписом
уповноваженої особи на копії
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 60), у встановленому
законодавством порядку не оскаржена.

У зв'язку з несплатою в добровільному
порядку страхувальником наведеної у
вимозі суми боргу, відповідно до
супровідного листа за № 22520/11 від 26.10.2011
(а.с. 61), відповідачем сформовано та
передано на примусове виконання до
Другого ВДВС Тернопільського міського
управління юстиції вимогу за цим же
номером від 24.10.2011 року на суму
визначеного у вимозі від 07.02.2011 року, а
саме - 177528,37 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки після формування та
направлення Тернопільському
управлінню виробничо-технологічної
комплектації для узгодження вимоги про
сплату боргу за № Ю 0031 від 07.02.2011, яка
страхувальником не оскаржена, у зв'язку
з несплатою в добровільному порядку
страхувальником суми боргу, пенсійним
органом правомірно сформовано та
скеровано 26.10.2011 до органу ДВС, під тим
же порядковим номером на ту ж суму
узгодженого боргу вимогу про сплату
боргу № Ю 0031 від 24.10.2011 для примусового
виконання.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що
страхувальниками є роботодавці та інші
особи, які відповідно до закону
сплачують єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та/або є
платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
14 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» страхувальниками
відповідно до цього Закону є
роботодавці: підприємства, установи і
організації, створені відповідно до
законодавства України, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання, об'єднання громадян,
профспілки, політичні партії (у тому
числі філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи зазначених підприємств,
установ, організацій, об'єднань
громадян, профспілок, політичних
партій, які мають окремий баланс і
самостійно ведуть розрахунки із
застрахованими особами), фізичні особи
- суб'єкти підприємницької діяльності
та інші особи (включаючи юридичних та
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), які використовують працю
фізичних осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством,
або за договорами цивільно-правового
характеру.

Частина перша статті 15 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» визначає, що
платниками страхових внесків до
солідарної системи є страхувальники,
зазначені в статті 14 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
Тернопільське управління
виробничо-технологічної комплектації
взяте на облік органами Пенсійного
фонду України, оскільки у нього наявний
окремий баланс та ним самостійно
ведуться розрахунки з оплати праці із
застрахованими особами.

Отже, відокремлений структурний
підрозділ позивача - Тернопільське
управління виробничо-технологічної
комплектації є самостійним
страхувальником, до якого відповідачем
звернена вимога про сплату боргу за № Ю
0031 від 07.02.2011.

Відповідно до абзацу 5 частини 7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» на
період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» територіальні
органи Пенсійного фонду за формою і у
строки, визначені правлінням
Пенсійного фонду, надсилають
страхувальникам, які мають недоїмку,
вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня
одержання вимоги про сплату недоїмки
страхувальник зобов'язаний сплатити
суми недоїмки та суми фінансових
санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки, зазначеної
у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує
її з органами Пенсійного фонду в
порядку, встановленому правлінням
Пенсійного фонду, а в разі неузгодження
вимоги із органами Пенсійного фонду
має право на оскарження вимоги в
судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального
органу Пенсійного фонду про сплату
недоїмки до виконавчої дирекції
Пенсійного фонду або в судовому
порядку страхувальник зобов'язаний
письмово повідомити відповідний
територіальний орган Пенсійного фонду
протягом трьох робочих днів із дня
звернення до виконавчої дирекції
Пенсійного фонду чи суду.

Узгодження вимоги територіального
органу Пенсійного фонду про сплату
недоїмки здійснюється на підставі
заяви страхувальника, яка
розглядається територіальним органом
Пенсійного фонду протягом трьох
робочих днів після її отримання, та
поданих страхувальником документів, що
свідчать про неправильність
обчислення сум недоїмки, зазначених у
вимозі.

У разі узгодження страхувальником
вимоги про сплату недоїмки з
територіальним органом Пенсійного
фонду цей орган зобов'язаний у строк,
визначений для розгляду заяви
страхувальника про узгодження вимоги,
надіслати йому узгоджену вимогу про
сплату недоїмки, а страхувальник
зобов'язаний сплатити узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
після отримання узгодженої вимоги.

У разі якщо страхувальник, який одержав
вимогу територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки і
протягом десяти робочих днів після її
отримання не сплатив зазначену у
вимозі суму недоїмки разом з
застосованою до нього фінансовою
санкцією, включеної до вимоги, або не
узгодив вимогу з відповідним органом
Пенсійного фонду, або не оскаржив
вимогу в судовому порядку, а також у
разі якщо страхувальник узгодив
вимогу, але не сплатив узгоджену суму
недоїмки протягом десяти робочих днів
після отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби. У
зазначених випадках орган Пенсійного
фонду також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки. У разі
звернення органу Пенсійного фонду з
позовом про стягнення недоїмки до
господарського суду передбачені
законодавством заходи досудового
врегулювання спорів не застосовуються.

Аналогічні положення містились у
пункті 8 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України затвердженої Постановою
правління Пенсійного фонду України
19.12.2003 року № 21-1 (далі - Інструкція).

На підставі викладеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що після формування та направлення
Тернопільському управлінню
виробничо-технологічної комплектації
для узгодження вимоги про сплату боргу
за № Ю 0031 від 07.02.2011, яка
страхувальником не оскаржена, у зв'язку
з несплатою в добровільному порядку
страхувальником суми боргу, пенсійним
органом правомірно сформовано та
скеровано 26.10.2011 до органу державної
виконавчої служби, під тим же
порядковим номером на ту ж суму
узгодженого боргу вимогу про сплату
боргу № Ю 0031 від 24.10.2011 для примусового
виконання.

Також, суд першої інстанції
обґрунтовано прийняв до уваги доводи
відповідача про відсутність у
пенсійного органу в такому випадку
обов'язку повторно направляти платнику
страхових внесків вимогу, яка
скеровується до відповідного органу
державної виконавчої служби для
примусового виконання, оскільки
повторно вимога направляється
страхувальнику для узгодження і
оскарження тільки у разі зростання
суми боргу.

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта на
неотримання рішень про застосування
штрафних санкцій, оскільки такі
направлялися Тернопільському
управлінню виробничо-технологічної
комплектації, ним не оскаржені та
узгоджені.

Також, безпідставним є твердження про
те, що вимога підлягала відкликанню у
зв'язку з частковою сплатою боргу,
оскільки відповідно до пункту 8.6
Інструкції про порядок обчислення і
сплати страхувальниками та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, вимога вважається
відкликаною з підстав самостійного
погашення боргу страхувальником у
день, протягом якого відбулося
погашення суми недоїмки. Крім того,
часткова сплата боргу, як встановлено в
судовому засіданні, відбулася після
формування оскаржуваної вимоги.

Не є підставою для скасування вимоги №
Ю 0031 від 24.10.2011 року на суму 177528,32 грн і
посилання на те, що в розмір боргу
включено штрафні санкції за рішенням №
192 від 29.12.2003, сума яких підлягала
розстроченню, оскільки відповідно до
Порядку проведення органами
Пенсійного фонду України розстрочення
сум заборгованості зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, нарахованого до 1 січня 2004
року, з відшкодування фактичних витрат
на виплату та доставку пільгових
пенсій, із сплати фінансових санкцій та
пені, що виникла до 1 січня 2011 року,
затвердженого Постановою правління
Пенсійного фонду України 27.09.2010 року за
N 21-4 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.10.2010 року за N 948/18243,
розстрочення сум заборгованості
здійснюється пенсійним органом за
заявою платника збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування. Проте, в
судовому засіданні позивачем не
представлено доказів звернення до
відповідача із заявою про розстрочення
боргу до винесення оскаржуваної
вимоги.

Не заслуговує на увагу посилання
апелянта на те, що у оскаржуваній
вимозі відповідачем неправильно
зазначено найменування
страхувальника, оскільки з дослідженої
судом вимоги, вбачається, що у ній
страхувальником зазначено -
Тернопільське управління
виробничо-технічного комплектації ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», що відповідає
найменуванню внесеному до ЄДРЮОФОП.

Щодо посилання апелянта на те, що
всупереч п. 8.7 Інструкції відповідачем
страхувальнику не направлено
узгодженої вимоги, то суд апеляційної
інстанції зазначає, що згідно п. 8.5 цієї
Інструкції така направляється тільки
за наслідками процедури узгодження,
яка у свою чергу ініціюється на
підставі заяви страхувальника та
розглядається органом Пенсійного
фонду протягом трьох робочих днів
після її отримання. Однак, позивачем не
надано доказів подання такої заяви, а
тому такі вказані посилання є
безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність оскаржуваної вимоги, а
тому підстави для її скасування
відсутні.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні адміністративного позову,
правильно і повно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків рішення суду, а тому підстав
для його скасування, суд апеляційної
інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Державного
підприємства «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» в особі
структурного підрозділу
Тернопільського управління
виробничо-технологічної комплектації -
залишити без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 27 квітня 2012
року у справі № 2а-701/12/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

Р.В. Кухтей