Справа № 826/2701/14
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2014 року № 826/2701/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Григоровича П.О.,
розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомДочірнього підприємства
«Радіо Комунікейшнз Інтернешнл»до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів в м. Києві про
скасування податкових
СПРАВИ:
Позивач звернувся до суду з даним
позовом, в якому просив скасувати
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
Ухвалою суду від 05.03.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
на 31.03.2014, яке в подальшому відкладалось
з метою отримання додаткових доказів
по справі для правильного вирішення
спору по суті заявлених позовних вимог.
Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками Акту
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Податкового
кодексу України (надалі - Кодекс),
оскільки висновки відповідача за
наслідками проведеної перевірки щодо
порушень позивачем положень Кодексу
при визначенні суми податкового
кредиту та витрат є хибними, базуються
виключно на суб'єктивних припущеннях
перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.
Представник відповідача проти позову
заперечував, при цьому посилаючись на
те, що під час проведення перевірки
встановлено господарські
взаємовідносини позивача з
підприємством, яке на думку
податкового органу, має ознаки
фіктивності. А тому, правочини, що
укладені між позивачем та
контрагентами є такими, що не мали на
меті настання реальних наслідків, а у
позивача відсутнє законне право на
віднесення сум по спірним
правовідносинам до податкового
кредиту та витрат. За таких обставин,
податковий орган просив суд в
задоволенні позовних вимог відмовити в
Справа розглянута в порядку письмового
провадження, з огляду на положення ч.4
ст. 122 КАС України за поданим сторонами
письмовим клопотанням про розгляд
справи за їх відсутності.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Окружний адміністративний суд міста
30 вересня 2013 відповідачем на підставі
акта перевірки від 13.09.2013
№1290/26-58-22-08-11/21662355 прийнято наступні
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, а саме:
ПК України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» на загальну суму
173755грн., в т.ч. за основним платежем в
сумі 139020грн., штрафними (фінансовими)
п.п.139.1.9 ПК України збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок на прибуток» на загальну суму
282676грн., в т.ч. за основним платежем в
сумі 226141грн., штрафними (фінансовими)
Крім того, 31 грудня 2013 відповідачем на
підставі того ж акта перевірки
прийнято податкове повідомлення -
рішення:

- , яким позивачу за порушення п.198.6
ПК України зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 76351грн., в т.ч. за
червень 2012 в сумі 42294грн., жовтень 2012 в
сумі 34057грн.

Як вбачається з акта перевірки та
письмових заперечень відповідача,
збільшення грошового зобов'язання,
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій та зменшення
розміру від'ємного значення ПДВ
ґрунтується на наступних обставинах .

Так, від ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві отримано акт від
15.04.2013 №1098/22-90/33594723 про неможливість
проведення зустрічної звірки
контрагента позивача ТОВ
«Інтелектуальні технології
спостереження», в якому зазначено, що
правочини, укладені з контрагентами,
порушують публічний порядок,
суперечать інтересам держави та
суспільства, вчинені удавано з метою
ухилення від сплати податків.

Враховуючи зазначене, контролюючим
органом зменшено контрагенту позивача
податкові зобов'язання та податковий
кредит до нуля та, як наслідок,
донараховану позивачу ПДВ, прибуток та
зменшено розмір від'ємного значення
ПДВ.

Втім, Окружний адміністративний суд м.
Києва критично ставиться до таких
висновків відповідача, вмотивовуючи це
наступним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено презумпцію правомірності
правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу
України, у редакції, чинній на момент
здійснення розглядуваних
господарських операцій, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок (щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним) сторонами правочину
або однією зі сторін, жодним чином не
може бути встановлена на підставі
актів перевірок позивача або його
контрагентів, інформацій про
відсутності постачальників в ланцюгу
постачання за адресою реєстрації
та/або наявності у податкового органу
податкової інформації про відсутність
у постачальника виробничих
можливостей для провадження власної
господарської діяльності.

При цьому, згідно статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Посилання відповідача в акті перевірки
на суперечність правочинів інтересам
держави та суспільства є передчасними,
адже згідно ст.20 Податкового кодексу
України, органам податкової служби не
надано повноважень щодо визнання тих
чи інших угод (правочинів) недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що обставини, на
які посилається відповідач, жодним
чином не можуть бути безумовним та
достатнім доказом нікчемності
(недійсності) угод та/або укладення між
позивачем і ТОВ «Інтелектуальні
технології відеоспостереження» угод,
які завідомо суперечать інтересам
держави, адже, як вже зазначалось,
доказом вини особи в порушенні
публічного порядку є виключно вирок
суду та/або рішення суду про визнання
угоди недійсною, з урахуванням ч.4 ст.72
КАС України, наявності яких, як на час
проведення перевірки так і станом на
час розгляду даної справи, судом не
встановлено.

Стосовно посилань ДПІ на
«безтоварність» господарських
операцій між позивачем і ТОВ
«Інтелектуальні системи
відеоспостереження», суд зазначає
таке.

Чинне законодавство України не містить
в собі визначення поняття
«безтоварність» (господарської
операції).

Разом з тим, Закон України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні» пов'язує
господарську операцію не з самим по
собі фактом підписання
цивільно-правової угоди (договору), а з
безпосереднім фактом руху активів
платника податків та рухом його коштів.
Відтак, для того, щоб господарська
операція вважалася законною,
необхідною умовою є реальність її
виконання, тобто пов'язаність змісту та
обсягу господарської операції, що
відображена в первинних документах з
рухом товару, наданням послуг,
виконанням робіт.

Укладення правочину має бути
передумовою фактичного досягнення тих
цілей, на настання яких він
спрямований. Згідно статті 234 ЦК
України угода, яка не спрямована на
настання реальних правових наслідків є
фіктивною. Отже, вбачається за можливе
прийти до висновку, що фіктивний
правочин і «безтоварна операція» є
тотожними поняттями.

Відповідно до ч.1 ст.205 КК України
фіктивне підприємництво це створення
або придбання суб'єктів
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) з метою прикриття незаконної
діяльності або здійснення видів
діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 КК України встановлює
відповідальність за дії, які з
зовнішнього боку є цілком легальними.
При цьому, ключовою характеристикою
виступає змістовний момент, а саме
фіктивність - відсутність у осіб, які
стоять за створеним або придбаним
суб'єктом підприємництва, справжнього
наміру здійснювати діяльність,
зафіксовану в установчих документах і
пов'язану з виробництвом товарів,
виконанням робіт або наданням послуг.
Зазначені особи мають на меті інше -
прикриваючись юридичною особою, вони
прагнуть приховати свою незаконну
діяльність.

Як вже зазначалось, ч.4 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.72 КАС
України саме вирок суду в кримінальній
справі або постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 КАС України,
відповідно до буквального тлумачення
зазначеної норми, преюдиційними
обставинами, що звільнені від
доказування, є обставини, встановлені
безпосередньо: 1) або вироком у
кримінальній справі; 2) або постановою
про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку,
відсутності об'єктів оподаткування ПДВ
та податком на прибуток, до яких
прийшов контролюючий орган через
призму ознак фіктивності контрагента
позивача, яка (фіктивність) встановлена
в інших процесуальних документах, як то
акт перевірки позивача та акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента, не сприймається
судом як преюдиційна обставина,
відповідно до частини четвертої статті
72 КАС України.

Окрім того, як вбачається з матеріалів
справи, 28 травня 2012 між позивачем та КП
«КИЇВДОРСЕРВІС» укладено договір
№103/2012.

Відповідно до п.1.1 Договору позивач
зобов'язаний виконати у 2012 послуги з
монтажу, технічного обслуговування і
ремонту апаратури приймальної,
записувальної та відтворювальної звук
і зображення (Роботи із встановлення
технічних засобів відеоспостреження
згідно проекту «Системи відеонагляду
за вулицями та майданами навколо НСК
«Олімпійський» (Код ДК 016-97:32.30.9).

15 травня 2012 позивачем укладено договір
поставки №120515-1 з ТОВ «Інтелектуальні
технології відеоспостереження»
(надалі ТОВ «ІТВ») на загальну суму
1410758,75грн.

Відповідно до умов Договору №120515-1 та
специфікацій ТОВ «ІТВ» був поставлений
товар (обладнання) на позивача на
загальну суму 1292230,55грн., що
підтверджується: видатковою накладною
№РН-012 від 30 травня 2012 на суму 1609,00грн.,
видатковою накладною №РН-004 від 12
червня 2012 на суму 497694,55грн., видатковою
накладною №РН-003 від 04 липня 2012 на суму
792927,00грн.

Виконання договору №120515-1 також
підтверджуються належним чином
завіреними копіями податкових
накладних №11 від 24.05.2012, №15 від 30.05.2012,
№5 від 08.06.2012, №6 від 08.06.2012, № 43 від
24.07.2012.

Як зазначив представник позивача та не
спростовано відповідачем, Товар
(обладнання), що було закуплено ним у
ТОВ «ІТВ» в подальшому було поставлено
(передано) та використане при виконанні
робіт із встановлення технічних
засобів відеоспостереження згідно
проекту «Системи відеонагляду за
вулицями та майданами навколо НСК
«Олімпійський» (Код ДК 016-97:32.30.9) на
виконання умов Договору з КОМУНАЛЬНИМ
ПІДПРИЄМСТВОМ КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ
«КИЇВДОРСЕРВІС», що, в свою чергу,
підтверджується наступними
документами: видатковою накладною
№РН-0000009 від 12 червня 2012, видатковою
накладною №РН-0000014 від 20 серпня 2012,
податковою накладною від 07 червня 2012
№13.

Товар (обладнання), яке поставлялось
ТОВ «ІТВ» є сертифікованим, що
підтверджено сертифікатом
відповідності за №UA1.094/0152685-11.

Втім, не приймаючи до уваги змісту та
обсягу господарських операцій, що
вказані в зазначених вище документах,
тим самим приходячи до переконання про
відсутність об'єктів оподаткування по
спірним господарським операціям,
відповідач посилається на те, що
внаслідок порушень норм податкового
законодавства контрагентом позивача,
вказані документи не спричиняють змін
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача, внаслідок чого
останній позбавлений законного права
на віднесення сум по документам до
податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст.1 розділу І Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підтвердженням здійснення
господарської операції є належним
чином оформлені первинні документи, що
містять дані про зміст господарських
операцій.

Згідно з п.198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 ПК України
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є
документом, який є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових та
видаткових накладних дійсно є
обов'язковою обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту та витрат, але не вичерпною,
оскільки підставою для виникнення
права на податковий кредит та витрати
є, зокрема, реальність господарських
операцій, на підставі яких сформовано
податковий кредит та витрати.

Як вже зазначалось, фактичне
здійснення господарських операцій
підтверджується дослідженими судом
належним чином оформленими первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам, встановленим статтею 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагентів.

За таких обставин, суд позбавлений
можливості прийняти до уваги посилання
відповідача на невідповідність
первинних документів вимогам ст.9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», адже самі по собі порушення
норм податкового законодавства іншими,
аніж позивач особами, в розумінні ч.4
ст.70 КАС України, не можуть бути доказом
протиправної поведінки позивача.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
розумінні ст.16 ПК України, навіть за
умови допущення попередніми
постачальниками у ланцюгу постачання
товару/надання послуг певних порушень
податкового законодавства, дані
обставини тягнуть негативні наслідки
саме для таких постачальників та не
впливають на право позивача
(добросовісного платника податку) на
віднесення відповідних сум до складу
податкового кредиту та витрат, а зміни
в бухгалтерському обліку позивача, за
наслідками взаємовідносин з
контрагентом, підтверджуються копіями
карток-рахунків 631 по контрагенту.

ПК України не містить в собі таких
підстав для збільшення платнику
податків грошового зобов'язання з ПДВ
та податку на прибуток, як наявність
розбіжностей між податковим кредитом
покупця та податковими зобов'язаннями
відповідача, та/або наявністю висновку
посадової особи податкового органу
щодо ознак «фіктивності» контрагента,
а фактичність господарських операцій
позивача з контрагентом
підтверджується належним чином
завіреними копіями письмових доказів,
що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки, спростовуються
належними та допустимими доказами, що
наявні в матеріалах справи, а
обставини, на які посилається
представник відповідача, не можуть
бути достатніми доказами
«безтоварності»/неможливості
фактичного здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентами.

Товари, отримані позивачем, не є
обмеженими в цивільному обороті, не
отримані внаслідок вчинення злочину, а
сама по собі операція з придбання таких
товарів не може бути визначена судом як
порушення встановленого порядку.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми
державна реєстрація юридичної особи є
юридично значимою дією, з якою цивільне
та господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а
зворотного акт перевірки не містить,
на момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентом і на момент фактичного
виконання даних господарських
відносин, контрагент позивача, як
юридична особи був внесений в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців та був
зареєстрованим платником податку на
додану вартість..

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податково кредиту/витрат, однак таких
обставин в ході розгляду даної справи
встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принципи верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного
адміністративного суду м. Києва
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
основним висновком у рішенні від 22.01.2009
у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» №
3991/03 Європейський суд з прав людини
зазначив, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятих ним спірних рішень з
урахуванням всіх встановлених
фактичних обставин та вимог
законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
при вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково, у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд м.
Києва вважає, що позовні вимоги, в
даному випадку, підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69-71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 30.09.2013
№№, , від 31.12.2013 №.

3. Судові витрати в сумі 487
(чотириста вісімдесят сім)грн. 20коп.
присудити на користь ДП "РАДІО
КОМУНІКЕЙШНЗ ІНТЕРНЕШНЛ" (, адреса: 03049, м.Київ, ПРОСПЕКТ
ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 25) з
Державного бюджету України.

Суддя
П.О. Григорович

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 КАС України. Апеляційна скарга
подається до адміністративного суду
апеляційної інстанції через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.