Справа № 2а-0370/348/11
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
Справа №
31279/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Кухтея Р.В., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання
Ратушної М.І.,

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 17.03.2011 року
в справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень.

Позивач просив визнати нечинними
податкові повідомлення-рішення
відповідача № /3 від 25.01.2011 року та
№ /3 від 25.01.2011 року як такі, що не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 17.03.2011 року
позов задоволено.

Скасовано податкові повідомлення
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції № /3 від
25.01.2011 року та № /3 від 25.01.2011 року.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила Луцька об'єднана державна
податкова інспекція, яка в апеляційній
справі просить її скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову
позивачу в задоволенні позову.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції не врахував того,
що позивач реалізовував на митній
території України товари за цінами
нижчими ніж зазначеними у
вантажно-митній декларації при
розмитненні товарів, невірно визначив
базу оподаткування ПДВ, не врахувавши,
що така база повинна визначатися,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни із врахування
акцизного збору, мита та інших
загальнодержавних податків і зборів. В
зв'язку з цим оскаржувані податкові
повідомлення-рішення відповідають
вимогам законодавства.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника позивача, який просить
апеляційну скаргу відхилити, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін, дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення з таких
підстав.

В справі встановлено, що Луцькою ОДПІ
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 з
питань достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за червень 2010 року.

Податковий орган, як це видно з акта
перевірки № 6129/17-2/НОМЕР_1, прийшов до
висновку про порушення позивачем вимог
п. 4.1 ст. 4, пп.7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 чинного
на час спірних правовідносин Закону
України «Про податок на додану
вартість», п. 5.9 наказу ДПА України від
30.05.1997 року № 166 «Про затвердження форм
податкової декларації та порядку її
заповнення і подання», внаслідок чого
позивач завищив заявлену суму
бюджетного відшкодування на рахунок
платника у банку за червень 2010 року на
суму 945 грн., яка виникла за рахунок
від'ємного значення з ПДВ, що
декларувалося в період з 1.05.2010 року по
30.06.2010 року.

За наслідками перевірки відповідач
прийняв податкові
повідомлення-рішення від 7.10.2010 року №
/0 від 25.01.2011 року, яким позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в розмірі 945 грн. та № /0
від 25.01.2011 року, яким йому визначено
податкове зобов'язання з цього виду
податку на суму 231725,20 грн. ( 165518,грн. за
основним платежем та 66207,20 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Після відмови в задоволенні скарг
позивача, поданих до ДПА у Волинській
області та ДПА України, Луцька ОДПІ
прийняла оскаржувані податкові
повідомлення-рішення № /3 від
25.01.2011 року та № /3 від 25.01.2011 року,
якими відповідно зменшила позивачу
суму бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість в розмірі 945
грн. та визначила йому податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 231725,20 грн. ( 165518,грн. за
основним платежем та 66207,20 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
вони не відповідають вимогам
законодавства.

З такою позицією суду погоджується
колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що позивач в травні
2010 року імпортував на митну територію
України товари (текстильне покриття
для підлоги, паркетну дошку, електричні
водонагрівачі, ткані килими,
ламіновану підлогу з ДВП, покриття для
підлоги ПВХ, сантехнічні вироби,
кавовий напій тощо), які в подальшому
реалізовував та визначав базу
оподаткування, виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів, яка є
нижчою їх митної вартості .

Відповідно до п.4.1 ст. 4 чинного на час
спірних правовідносин Закону України
«Про податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари
(послуги) перевищує договірну ціну на
такі товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами.

Згідно з п. 4.3 ст.4 цього ж Закону для
товарів, які імпортуються на митну
територію України платниками податку,
базою оподаткування є договірна
(контрактна) вартість таких товарів,
але не менша митної вартості,
зазначеної у ввізній митній декларації
з урахуванням витрат на
транспортування, навантаження,
розвантаження, перевантаження та
страхування до пункту перетину митного
кордону України, сплати брокерських,
агентських, комісійних та інших видів
винагород, пов'язаних з імпортом таких
товарів, плати за використання об'єктів
інтелектуальної власності, що належать
до таких товарів, акцизних зборів,
ввізного мита, а також інших податків,
зборів (обов'язкових платежів), за
винятком податку на додану вартість, що
включаються у ціну товарів (робіт,
послуг) згідно з законами України з
питань оподаткування.

Підприємець ОСОБА_2 при ввезенні на
митну територію України товарів для їх
подальшої реалізації при їх
розмитненні сплатив ПДВ, при цьому
виходив з митної вартості і врахування
акцизного збору, мита, митних зборів та
сплачену суму ПДВ відніс до
податкового кредиту. Митна вартість
товарів перевищувала договірну ціну на
суми донарахованих платежів, тому
позивач правильно визначив базу
оподаткування ПДВ, виходячи з
договірної вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижче за
звичайну ціну з урахуванням акцизного
збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів у
відповідності до п.4.1 ст. 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Податковий орган вважає, що митна
вартість товарів, що ввозяться на митну
територію України, є звичайною ціною
для таких товарів.

Проте, відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1
чинного на час спірних правовідносин
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (роботи, послуги).

За пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 цього ж Закону
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.

Згідно з пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону
донарахування податкових зобов'язань
платника податку податковим органом
внаслідок визначення звичайних цін
здійснюється за процедурою,
встановленою законом для нарахування
податкових зобов'язань за непрямими
методами.

Позиція податкової інспекції про
застосування у даному випадку
положення Указу Президента України від
23.07.1998 № 817/98 "Про деякі заходи з
дерегулювання підприємницької
діяльності" є безпідставною, оскільки
норми ст. 13 Указу не встановлюють
методику визначення звичайної ціни.

Відповідно до ст. 13 Указу Президента
України від 23.07.1998 № 817/98 "Про деякі
заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності"
індикативні або звичайні ціни на
товари (роботи, послуги) для
застосування їх у податкових або
митних цілях установлюються на
підставі статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України,
яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку. Індикативні або звичайні ціни
не можуть встановлюватися органами
виконавчої влади, які використовують
їх для нарахування та стягнення
податків і зборів (обов'язкових
платежів) та неподаткових платежів,
крім випадків відсутності
статистичних даних про рівень цін на
окремі види товарів (робіт, послуг).

Тобто, ст. 13 Указу № 817 визначає не
рівень, а підстави встановлення
звичайної ціни.

За таких обставин, не може вважатися
доведеним податковим органом той факт,
що ціна товару, визначена у договорах з
реалізації позивачем товарів на митній
території України, не відповідає рівню
звичайної ціни. А тому, виходячи із
положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", необхідно вважати, що
звичайною вважається ціна, визначена
сторонами договору, та така ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Суд першої інстанції обґрунтовано
вважав, що митна вартість та звичайна
ціна при визначенні бази оподаткування
операцій з реалізації на території
України імпортного товару не є
тотожними, внаслідок чого визнав
неправомірними доводи податкового
органу щодо того, що митна вартість
товару є його звичайною ціною.

За таких обставин відповідач
безпідставно донарахував позивачу
податок на додану вартість та зменшив
бюджетне відшкодування з цього виду
податку, в зв'язку з чим оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
обґрунтовано скасовані судом.

Підстав для скасування постанови суду
першої інстанції колегія суддів не
знаходить, оскільки доводи апелянта на
висновки суду першої інстанції не
впливають.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 17.03.2011 року
в справі № 2а-0370/348/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
Р.В. Кухтей

О.І.Мікула