Справа № 826/3261/14
Суддя: Соколова О.А.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2014 року № 826/3261/14

о 14 год. 20 хв.

приміщення суду за адресою: м. Київ, вул.
Велика Васильківська, 81-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі суддів: головуючого
судді Соколової О.А., суддів Вєкуа Н.Г.,
Васильченко І.П., при секретарі
судового засідання Ковалівській Л.М.,
розглянувши адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої
служби України, треті особи ПАТ «Банк
Таврика», ТОВ «Інтер ВВ» про зняття
арешту з майна,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача Бойко О.С.,

від третьої особи ПАТ «Банк Таврика»
Кічук О.І.,-

встановив:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі -
позивач) до Державної виконавчої
служби України (далі - відповідач),
треті особи ПАТ «Банк Таврика», ТОВ
«Інтер ВВ» про зняття арешту на майно -
машино-місце АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилається на
те, що 13.01.2014 року відповідачем
незаконно накладено арешт на майно
позивача марко-місце АДРЕСА_1, оскільки
дане парко-місце придбано згідно
договору від 07.06.2012 року та у ДВС
України немає жодних підстав накладати
арешт на це майно позивача.

У судовому засіданні представник
позивача надав пояснення аналогічні
викладеним в адміністративному позові
та просив задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Представник відповідача мотивує свої
заперечення тим, що згідно
інформаційної довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 04.10.2013
року, ТОВ «Інтер -ВВ» з-поміж іншого
належить на праві приватної власності -
гараж, машино-місце в підземному
паркінгу на праві приватної власності
за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею
22,20 кв.м., а тому на думку відповідача
державним виконавчем правомірно
винесено постанові від 10.01.2014 року про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

У судовому засіданні представник
відповідача просив відмовити у
задоволенні позову.

Представник третьої особи ПАТ «Банк
«Таврика» в судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час і місце
судового розгляду повідомлявся
належним чином. До суду не надав
клопотань про відкладення розгляду
справи.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши письмові докази в
матеріалах справи, суд встановив
наступне.

Постановою Державної виконавчої
служби України від 10.01.2014 року ВП№38987575
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження накладено
арешт на гараж, машино-місце в
підземному паркінгу загальною площею
22,20 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Боржником в даному випадку є
ПАТ «Банк Таврика»(а.с.85)

Особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту
(ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче
провадження»).

Згідно з ч.2 ст.60 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
прийняття судом рішення про зняття
арешту з майна, арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника.

У всіх інших випадках незавершеного
виконавчого провадження арешт з майна
чи коштів може бути знятий за рішенням
суду (ч.5 ст.60 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Записи до Державного реєстру прав
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень (ч.1 ст.26 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У статті 41 Конституції України
зазначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно ст.321 Цивільного кодексу України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до частини третьої статті 640
Цивільного кодексу України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 Цивільного
кодексу України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири)або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною першою статті 210
Цивільного кодексу України
визначено,що правочин підлягає
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Пунктом 5 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26.05.2004 р. N 671
(Тимчасовий порядок), державній
реєстрації підлягають правочини,
зокрема, договір купівлі-продажу,
міни,земельної ділянки, єдиного
майнового комплексу, житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна.

Державна реєстрація
правочинів проводиться шляхом
внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідченням (пункт 6 вказаного
Тимчасового порядку).

Згідно з пунктом 9 зазначеного
Тимчасового порядку, дата та час
внесення відповідного запису до
Державного реєстру правочинів
вважається датою державної реєстрації
правочину.

Між ОСОБА_1 (покупець) та ТОВ «Інтер-ВВ»
(продавець) укладено договору
купівлі-продажу машино-місця від 07.06.2012
року, згідно якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю машино-місце під номером
АДРЕСА_1. Даний договір нотаріально
посвідченний. Крім того, в матеріалах
справи наявний витяг з Державного
реєстру правочинів, відповідно до
якого наявна реєстрація правочину
шляхом внесення нотаріусом запису.

В подальшому, позивач звернулась до
Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві про
державну реєстрацію вищевказаного
договору, але рішенням від 24.02.2014 року
№11136608 їй відмовлено, оскільки на
машино-місце за адресою: АДРЕСА_1,
накладено арешт Державною виконавчою
службою України.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до висновку, що відмова у реєстрації
зазначеного машино-місця обмежує право
власності позивача, регламентоване
Конституцією України. Як з'ясовано в
судовому засіданні, на майно позивача
накладено арешт в рамках примусового
виконання наказу Господарського суду
Київської області, за яким боржником є
ТОВ "Інтер-ВВ". Тому суд вважає, що
заявлений позов про скасування
постанови від 10.01.2014 року року ВП№38987575
Державної виконавчої служби України
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження в частині
накладення арешту на машино-місце в
підземному паркінгу загальною площею
22,20 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 - підлягає задоволенню.

Відповідно статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно з ч.3 ст.44 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» після припинення
обтяження обтяжувач самостійно або на
письмову вимогу боржника чи особи,
права якої порушено внаслідок
наявності запису про обтяження,
протягом п'яти днів зобов'язаний подати
держателю або реєстратору Державного
реєстру заяву про припинення обтяження
і подальше вилучення відповідного
запису з Державного реєстру. У разі
невиконання цього обов'язку обтяжувач
несе відповідальність за
відшкодування завданих збитків.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до висновків вийти за межи позовних
вимог, оскільки це необхідно для
повного захисту прав та інтересів
позивача, та зобов'язує відповідача,
Державну виконавчу службу України, в
порядку статті 44 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» подати заяву про
припинення обтяження і подальше
вилучення з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна запис про
арешт машино-місця, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51,
56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121,
122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

постановив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Скасувати постанову від 10.01.2014 року
ВП№38987575 Державної виконавчої служби
України про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
в частині накладення арешту на
машино-місце в підземному паркінгу
загальною площею 22,20 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Державну виконавчу службу
України в порядку статті 44 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»
подати заяву про припинення обтяження
і подальше вилучення з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна запис
про арешт машино-місця в підземному
паркінгу загальною площею 22,20 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті
судового збору у розмірі 73 грн. 08 коп.

Постанову ухвалено в нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частину 22 квітня 2014 року.

Постанову у повному обсязі складено 28
квітня 2014 року.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку за правилами, встановленими
ст. ст. 185-187 цього Кодексу.

Головуючий Суддя
О.А. Соколова

Судді
Н.Г. Вєкуа

І.П.Васильченко