Справа № 826/4477/14
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

в порядку письмового провадження

м. Київ

12 травня 2014 року № 826/4477/14

За позовомОСОБА_1доВідділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиціїу м.Києві;
Державної казначейської служби
України; Генеральної прокуратури
Українипро визнання рішення
незаконним та зобов'язання вчинити дії

Головуючий суддя: Кротюк О.В.

Судді: Власенкова О.О.

Головань О.В.

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиції у м.Києві,
Державної казначейської служби
України, Генеральної прокуратури
України (яку у якості відповідача
залучено в процесі розгляду справи) та
просить суд:

- визнати протиправною і скасувати
постанову від 07.08.2012 ВП №33741608, винесену
головним державним виконавцем Проц В.С.
ВДВС Голосіївського районного
управління юстиціїу м.Києві;

- визнати протиправною і скасувати
постанову від 20.03.2013 ВП №33741608, винесену
головним державним виконавцем
Бережною О.О. ВДВС Голосіївського
районного управління юстиціїу м.Києві;

- визнати незаконним перерахування
Генеральною прокуратурою України
24.12.2012 платіжними дорученнями №1, 4, 176
конфіскованих у ОСОБА_1 коштів: 334279,31
грн., 980947 дол.США, 8995 Євро Державній
казначейській службі України;

- зобов'язати Державну казначейську
службу України здійснити перерахунок
отриманих платіжними дорученнями №1, 4,
176 від 24.12.2012 коштів, вилучених у ОСОБА_1:
334279,31 грн., 980947 дол.США, 8995 Євро, - АТ
«Укрексімбанк», м.Київ, вул.Горького, 127,
та визнати розпорядником даних коштів
Генеральну прокуратуру України.

Відділ державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві заперечив проти
позовних вимог, з підстав, викладених у
письмовому запереченні, долученому до
матеріалів справи. Представник
Генеральної прокуратури України проти
позову заперечив усно. Державна
казначейська служба України свого
відношення до позову не висловила.

В порядку частини 6 ст.128 КАС України
судом ухвалено про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем та
відповідачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

встановив:

Постановою головного державного
виконавця Проц В.С., відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
управління юстиції у м.Києві від 07.08.2012
(далі - Постанова про відкриття)
відкрито виконавче провадження № 33741608
з примусового виконання виконавчого
листа № 1-50/11, виданого 23.07.2012 року
Оболонським районним судом міста
Києва. Боржником за вказаним
виконавчим провадженням є ОСОБА_1.
Примусове виконання полягає в
конфіскації всього майна, що перебуває
у власності боржника, а саме грошові
кошти: 334279,31 грн., 967540 доларів США, 8890
ЄВРО, які знаходяться на зберіганні у
ВАТ «Укрексімбанк» на користь держави.

Головним державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві Бережною О.О.
20.03.2013 року винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження
(далі - Постанова про закінчення) з
огляду на надходження листа
Оболонського районного суду міста
Києва від 15.03.2013 року про повернення
виконавчих листів від 23.07.2012 в частині
конфіскації майна належного ОСОБА_5 у
вигляді коштів: 334279,31 грн., 7838,31 грн.,
967540 доларів США, 8890 ЄВРО.

Позивач вважає Постанову про відкриття
та Постанову про закінчення
неправомірними, оскільки в силу
положень п.2. ч.2. ст. 21 Закону України
«Про виконавче провадження» (№606-XIV від
21.04.1999; далі - Закон) сума коштів, які
підлягають конфіскації перевищують
суму три мільйони гривень, а тому
підлягають до виконання відділом
примусового виконання рішень
управлінь державної виконавчої служби
головного управління юстиції в місті
Києві, а не відділом державної
виконавчої служби Голосіївського
управління юстиції у місті Києві.

Поряд з цим та з огляду на те, що
виконавчий лист № 1-50/11 (виданий 23.07.2012
року Оболонським районним судом міста
Києва) повернений на підставі
звернення суду, позивач вважає
неправомірним дії Генеральної
прокуратури України щодо
перерахування вказаних вище коштів
платіжними дорученнями № 176 від 24.12.2012,
№ 1 від 24.12.2012, № 4 від 24.12.2012р. до
Державного бюджету України в зв'язку з
чим просить суд зобов'язати Державну
казначейську службу України повернути
Генеральний прокуратурі України (як їх
розпоряднику) ці кошти.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під
час прийняття постанови суд вирішує,
зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1
статті 69 КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з
наступного.

Стаття 21 Закону містить три частини, де
в перших двох визначається
підвідомчість виконавчих проваджень
відділам примусового виконання рішень,
які обумовлені двома елементами: як
суб'єктним складом боржника, так і
грошовим розміром зобов'язань.

Поряд з цим частина третя цієї статті
Закону визначає як наявність, так і
підвідомчість і інших виконавчих
проваджень, крім тих, які зазначені
вище.

Згідно ч.1. ст. 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В той же час, згідно положень ч.1. ст.59
"Кримінального кодексу України" (№ 2341-III
від 05.04.2001) покарання у виді конфіскації
майна полягає в примусовому
безоплатному вилученні у власність
держави всього або частини майна, яке є
власністю засудженого. Якщо
конфіскується частина майна, суд
повинен зазначити, яка саме частина
майна конфіскується, або перелічити
предмети, що конфіскуються.

Згідно ч.1. ст. 50 "Кримінального кодексу
України" покарання є заходом примусу,
що застосовується від імені держави за
вироком суду до особи, визнаної винною
у вчиненні злочину, і полягає в
передбаченому законом обмеженні прав і
свобод засудженого. До осіб, визнаних
винними у вчиненні злочину, судом
можуть бути застосовані такі види
покарань, зокрема, конфіскація майна
(ст. 51 "Кримінального кодексу України").

Аналіз вказаного вище дає підстави
суду дійти до висновку, що за своїм
змістом та правовою природою поняття
«зобов'язання» та «покарання» є
різними (відмінними один від одного), а
тому, з огляду на зміст статті 21 Закону,
суд погодиться з відповідачем, що на
виконання вироку суду у вигляді
призначеного покарання конфіскації
майна не поширюються спеціальні умови,
встановлені ч.1 та 2 цієї (21) статі
відповідно. Вказане питання згідно ч.3.
ст. 21 Закону віднесено до інших
виконавчих проваджень. А тому доводи і
вимоги позовної заяви в цій частині суд
вважає необґрунтованими і
безпідставними. З огляду на це підстави
для визнання протиправною та
скасування Постанови про відкриття та
Постанови про закінчення суд вважає
відсутніми.

Згідно ч.1. ст. 2 КАС України встановлено,
що завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Як вбачається судом з позовної заяви та
матеріалів справи вироком
Оболонського районного суду міста
Києва від 19.09.2011 року призначено
покарання ОСОБА_1 у вигляді позбавлення
волі і конфіскації особистого майна, в
тому числі грошових коштів, про що було
видано виконавчий лист № 1-50/11 від
23.07.2012.

Позивачем не заперечується як факт
набрання вказаним вище судовим
рішенням законної сили, так
встановленням ним відповідного виду
покарання.

Загальновідома сентенція латинської
мови як «Pacta sunt servanda» цілком може бути
інтерпретована до судового рішення,
яка зводяться до того, що судове
рішення, яке набрало законної сили,
повинно бути виконане.

З огляду на вказане в сукупності, суд
зауважить, що перерахування
Генеральною прокуратурою України
платіжними дорученнями від 24 грудня 2012
року № 176, 1, 4 відповідних грошових
коштів, не порушує жодних прав та
інтересів позивача, оскільки такі дії
направлені на виконання рішення суду в
частині конфіскації майна ОСОБА_1 на
користь держави.

Таким чином, жодних прав та інтересів
Генеральною прокуратурою України по
відношенню до ОСОБА_1 щодо конфіскації
майна за вироком суду від 19.09.2011 не
порушено, що зумовлює відмову у
задоволенні позовних вимог в цілому, в
тому числі відносно Державної
казначейської служби України.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачі згідно наданих суду
заперечень та в силу положень частини 2
статті 71 КАС України спростували
покликання позивача і довели
відповідність оскаржуваних рішень, дій
вимогам ч.3. ст.2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС
України повинен довести ті обставини,
на яких ґрунтуються його вимоги, проте
всупереч вказаній нормі не довів суду
належними доказами наявність обставин,
що обґрунтовують його позовні вимоги.

З огляду на те, що ухвалою суду від
07.04.2014 про відкриття провадження в
адміністративній справі сплату
судового збору відстрочено до
винесення рішення в адміністративній
справі, а позовні вимоги задоволенню не
підлягають, судові витрати (судовий
збір) підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 судові витрати у
сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп. на
користь Державного бюджету України
шляхом зарахування їх за реквізитами
Окружного адміністративного суду
міста Києва для сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили в
порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС
України. Постанова може бути оскаржена
до Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги в порядку і строки,
встановлені ст.186 КАС України.

Головуючий суддя
О.В. Кротюк

судді
О.О. Власенкова

О.В. Головань