Справа № 823/1309/14
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

13 травня 2014 року м. Черкаси
справа № 823/1309/14

Суддя Черкаського окружного
адміністративного суду Трофімова Л.В.,
перевіривши матеріали
адміністративного позову у справі
№823/1309/14

за позовом судді Кіровоградського
окружного адміністративного суду
ОСОБА_1 (надалі - позивач)

до зборів суддів Кіровоградського
окружного адміністративного суду
(надалі - відповідач)

про визнання протиправним та
скасування рішення зборів суддів
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 23.04.2014,
прийняв ухвалу.

Позивач, звернувшись до суду з
адміністративним позовом, просить
визнати протиправним та скасувати
рішення відповідача від 23.04.2014, яким
встановлено коефіцієнти навантаження
для суддів, які обіймають
адміністративні посади.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 107 КАС України
суддя після одержання позовної заяви
з'ясовує чи відповідає позовна заява
вимогам, встановленим ст. 106 цього
Кодексу. Вивчивши матеріали позовної
заяви, суддя встановив, що вона не
відповідає вимогам ст. 106 КАС України.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначаються ім'я
(найменування) позивача, поштова
адреса, а також номер засобу зв'язку,
адреса електронної пошти, якщо такі є.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначаються ім'я
(найменування) відповідача, посада і
місце служби посадової чи службової
особи, поштова адреса, а також номер
засобу зв'язку, адреса електронної
пошти, якщо такі відомі. Позивачем у
порушення вказаних положень не
зазначено номеру засобу зв'язку, адреси
електронної пошти щодо себе та не
повідомлено інформації про її
відсутність, не зазначено номеру
засобу зв'язку, адреси електронної
пошти щодо відповідача та не зазначено
чи така інформація позивачеві відома.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 КАС України).

Адміністративна процесуальна
правосуб'єктність визначена ст. 48 КАС
України, а саме здатність особисто
здійснювати свої адміністративні
процесуальні права та обов'язки, у тому
числі доручати ведення справи
представникові (адміністративна
процесуальна дієздатність), належить
громадянам України, іноземцям, особам
без громадянства, органам державної
влади, іншим державним органам, органам
влади Автономної Республіки Крим,
органам місцевого самоврядування,
їхнім посадовим і службовим особам,
підприємствам, установам, організаціям
(юридичним особам).

Відповідно ч. 2 ст. 50 КАС України
позивачем у адміністративній справі
можуть бути громадяни України,
іноземці чи особи без громадянства,
підприємства, установи, організації
(юридичні особи), суб'єкти владних
повноважень.

Суд, розпочинаючи розгляд справи,
встановлює особу учасників судового
процесу. Суддя зазначає, що у позовній
заяві одночасно міститься клопотання
позивача про розгляд справи за його
відсутності, проте у матеріалах,
доданих до позовної заяви, відсутні
будь-які посилання на документи чи
докази, що дають можливість
ідентифікувати особу позивача.

Згідно з Конституцією України державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову; органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України (ст.6).
Метою функціонального поділу
державної влади на законодавчу,
виконавчу та судову є розмежування
повноважень між різними органами
державної влади та недопущення
привласнення повноти державної влади
однією з гілок влади (абзац перший п. 2
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 24
червня 1999 року № 6-рп/99).

Правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами; делегування функцій
судів, а також привласнення цих функцій
іншими органами чи посадовими особами
не допускаються (частина перша ст. 124
Конституції України).

Право на звернення до суду за захистом
прав і свобод є конституційним правом
(ст. 55 Конституції України). Основним
Законом України гарантовано і
забезпечено кожній людині і
громадянину право на звернення до суду
за захистом своїх прав чи свобод. У п. 35
рішення від 12.06. 2009 у справі «Плахтєєв
та Плахтєєва проти України»
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ)
визначив, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ гарантує
кожному право на звернення до суду з
позовом щодо його прав та обов'язків.

Конституцією України передбачено, що
всі правовідносини у нашій державі
забезпечуються судовим захистом та
кожному гарантовано право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх
посадових і службових осіб. Якщо
адміністративні органи відмовляються
або неспроможні виконати рішення суду,
чи навіть зволікають з його виконанням,
то гарантії, що надані ст. 6 ЄКПЛ
стороні на судовому етапі, втрачають
сенс (рішення ЄСПЛ у справі Горнсбі
проти Греції від 19.03.1997).

Частиною 3 ст. 50 КАС України визначено,
що відповідачем у адміністративній
справі є суб'єкт владних повноважень,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідачами у справах досліджуваної
категорії є орган, на зайняття посади в
якому претендувала особа, орган, з яким
службовець перебуває у відносинах
публічної служби чи з якого звільнений.
Третьою особою без самостійних вимог
на стороні відповідача в таких справах
можуть бути залучені посадові особи,
які прийняли оскаржувані рішення, інші
особи, якщо рішення у справі може
вплинути на їхні права, свободи,
інтереси або обов'язки.

Спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Оскільки для позивача має значення
кінцевий результат - досягнення мети,
задля якої особа взагалі звернулась до
суду, тобто поновлення порушеного
права особи, то необхідно зазначити, що
у позові не йдеться про те, яке власне
право особи із загальнозазначеного:
«трудових прав, що порушено під час
проходження публічної служби» (за
рішенням припинено службу, згідно
наказу не виплачено заробітну плату
та/або відсторонено від роботи,
постійне висловлення недовіри та/або
відводу/самовідводу, інше) і як, з якого
часу та ким саме порушено права
позивача (право на участь в управлінні,
право на працю, право на відпочинок,
право на оплату праці тощо) та у який
спосіб може бути поновлено таке право з
огляду на виконання державою
міжнародних стандартів, зокрема щодо
виконання рішення суду суб'єктом
владних повноважень у завершальному
етапі захисту прав, свобод та
інтересів, коли відповідачем визначено
інститут суддівського самоврядування,
де учасником одночасно був і сам
позивач.

Суд не зобов'язаний з власної
ініціативи залучати до участі у справі
в якості співвідповідача чи третьої
особи без самостійних вимог орган, з
яким позивач перебуває або перебував у
службових відносинах, але який не
приймав оскаржуване рішення, якщо не
стоїть питання про вирішення питань
про права, інтереси чи обов'язки такого
органу. Частиною 2 ст. 53 КАС України
визначено, що треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, можуть вступити у справу на
стороні позивача або відповідача в
будь-який час до закінчення судового
розгляду, якщо рішення у справі може
вплинути на їхні права, свободи,
інтереси або обов'язки. Вони можуть
бути залученими до участі у справі
також за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, або з ініціативи суду.
Залучення таких осіб до участі у справі
є правом, а не обов'язком суду. Частиною
2 ст. 71 КАС України визначено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Справою адміністративної юрисдикції
може бути переданий на вирішення
адміністративного суду спір, що виник
між двома (кількома) конкретними
суб'єктами суспільства стосовно їхніх
прав та обов'язків у конкретних
правових відносинах, у яких хоча би
один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти відповідно зобов'язані
виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта. Якщо суб'єкт (у т. ч.
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа) у спірних
правовідносинах не здійснює вказані
владні управлінські функції щодо
іншого суб'єкта, який є учасником
спору, такий спір не має встановлених
нормами КАС України ознак справи
адміністративної юрисдикції, і,
відповідно, не повинен вирішуватись
адміністративним судом. Необхідною та
єдиною ознакою суб'єкта владних
повноважень є здійснення цим
суб'єктом владних управлінських
функцій, при цьому ці функції повинні
здійснюватись суб'єктом саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.
Якщо суб'єкт (у т. ч. орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа) у
спірних правовідносинах не здійснює
вказаних владних управлінських
функцій (щодо іншого суб'єкта, який є
учасником спору), то такий суб'єкт не
знаходиться «при здійсненні
управлінських функцій», та не має
встановлених нормами КАС України
необхідних ознак суб'єкта владних
повноважень (лист ВСУ 26.12.2005 №3.2.-2005).

У сфері адміністративного регулювання
суспільних відносин необхідно зважати
на владні (управлінські) та невладні
(публічно-сервісні) правовідносини,
зокрема щодо розгляду індивідуальних
звернень осіб з приводу реалізації
їхніх суб'єктивних прав і охоронюваних
законом інтересів та винесення
відповідних рішень уповноваженими
суб'єктами (яке веління (наказ, вимога,
команда) скеровано другій стороні
публічних правовідносин).

Згідно ч. 4 ст. 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про: скасування або визнання
нечинним рішення відповідача - суб'єкта
владних повноважень повністю чи
окремих його положень; зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень прийняти рішення або
вчинити певні дії; зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень утриматися від вчинення
певних дій; стягнення з відповідача -
суб'єкта владних повноважень коштів на
відшкодування шкоди, завданої його
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю; виконання зупиненої чи
невчиненої дії; встановлення наявності
чи відсутності компетенції
(повноважень) суб'єкта владних
повноважень; примусове відчуження
земельної ділянки, інших об'єктів
нерухомого майна, що на ній розміщені, з
мотивів суспільної необхідності.

Позивачу доцільно уточнити позовні
вимоги і спосіб захисту порушених або
оспорюваних прав з огляду на конкретне
рішення щодо захисту своїх, як
зазначено позивачем «трудових прав» як
найманого працівника (проходження
публічної служби) чи інших своїх прав
щодо колегіального рішення та/або
своєї позиції як учасника зборів,
наприклад, про зобов'язання усунути
перешкоди у виконанні посадових
обов'язків тощо.

Оскільки не запроваджено інститут
«адміністративної реституції»,
позивачу доцільно при уточненні
позовних вимог і учасників спірних
правовідносин врахувати і розмежувати:
випадки, коли оскаржуване рішення є
підставою для виникнення
цивільно-правових відносин та випадки
щодо наслідків та особливостей
проходження публічної служби, зважаючи
на: оскарження рішень, що мають
властивості індивідуальних правових
актів; чинність актів - дія яких триває
у часі, тільки до моменту їх виконання;
порушення процедури ухвалення рішення
може бути підставою для його
скасування лише, якщо таке порушення
вплинуло або могло вплинути на
правильність рішення; протиправність
прийнятого рішення та про поворот його
виконання із зазначенням способу його
здійснення; статус потерпілого в
адміністративному процесі (особа, якій
завдано шкоду внаслідок вчинення
злочину або адміністративного
правопорушення); ст. 13 ЦК України,
згідно з якою у разі недодержання
особою при здійсненні своїх прав вимог,
що встановлені частинами другою -
п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати
її припинити зловживання своїми
правами, а також застосувати інші
наслідки, встановлені законом.

Відповідно ч. 3 ст. 106 КАС України до
позовної заяви додається також
документ про сплату судового збору,
крім випадків, коли його не належить
сплачувати. Згідно ст. 4 Закону України
«Про судовий збір» за подання до
адміністративного суду
адміністративного позову немайнового
характеру встановлюється ставка
судового збору - 0,06 розміру мінімальної
заробітної плати. На підставі п. 1 ч. 1 ст.
5 Закону України «Про судовий збір» від
сплати судового збору звільняються
позивачі - за подачу позовів про
стягнення заробітної плати, поновлення
на роботі та за іншими вимогами, що
виникають з трудових правовідносин.
Позивачем у додатках до позовної заяви
не надано доказу сплати судового збору,
не обґрунтовано спір щодо трудових
відносин із визначеним відповідачем.

Основні трудові права працівників
визначено нормами Конституції України
та КЗпП України. Право на працю
передбачає такі можливості
громадянина як суб'єкта трудового
права: одержання роботи з оплатою праці
не нижче встановленого державою
мінімального розміру; право на вільний
вибір професії, виду занять і роботи, що
забезпечується державою.

Публічна служба (п. 15 ст. 3 КАС України) -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим та органах
місцевого самоврядування. Рішення
зборів суддів не є публічною службою у
розумінні наведеної норми КАС України.

У постановах від 18.03.2008 у справі
№21-204во08 та від 6.11. 2013 у справі №21-389а13
Верховний Суд України дійшов таких
висновків: 1) будь-яка публічна служба є
державною службою; 2) суспільні
відносини, пов'язані зі створенням
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, регулює Закон України від 16.12.1993
№ 3723-ХІІ «Про державну службу». Згідно
зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий
статус окремих категорій державних
службовців регулюється Конституцією
України, спеціальними законами та
Кодексом законів про працю України; 3)
перебування особи на державній службі
є однією із форм реалізації
закріпленого у ст. 43 Конституції
України права на працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Добросовісність, розсудливість,
неупередженість (категорії, що
визначають особисте відношення
суб'єкта прийняття рішення до змісту
такого рішення, не можуть
застосовуватись до рішень, прийнятих
колегіально шляхом голосування. Процес
прийняття рішень визначено чи
регламентом чи положенням (приймається
відкритим або таємним голосуванням,
право голосу використовується на
власний розсуд і не може бути жодним
чином особа примушена голосувати
всупереч її волі).

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 106 КАС України у
позовній заяві зазначаються зміст
позовних вимог згідно з частинами
четвертою і п'ятою ст. 105 цього Кодексу і
виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, а в разі
подання позову до декількох
відповідачів, - зміст позовних вимог
щодо кожного з відповідачів.

Порядок здійснення суддівського
самоврядування визначається
відповідно до Конституції України цим
Законом, іншими законами, а також
регламентами і положеннями. Відповідно
до ст. 113 Закону України «Про судоустрій
і статус суддів» для вирішення питань
внутрішньої діяльності судів в Україні
діє суддівське самоврядування -
самостійне колективне вирішення
зазначених питань суддями. Статтею 114
цього Закону визначено, що
організаційними формами суддівського
самоврядування є збори суддів, ради
суддів, конференції суддів, з'їзд
суддів України. Суддівське
самоврядування є однією з гарантій
забезпечення самостійності судів і
незалежності суддів. Діяльність
органів суддівського самоврядування
має сприяти створенню належних
організаційних та інших умов для
забезпечення нормальної діяльності
судів і суддів, утверджувати
незалежність суду, забезпечувати
захист суддів від втручання в їх
діяльність, а також підвищувати рівень
роботи з кадрами у системі судів. До
питань внутрішньої діяльності судів
належать питання організаційного
забезпечення судів та діяльності
суддів. Збори суддів як інститут
суддівського самоврядування - це
зібрання суддів відповідного суду, на
якому вони обговорюють питання
внутрішньої діяльності цього суду та
приймають колективні рішення з
обговорюваних питань. Рішення з
означених питань приймаються після
обговорення шляхом відкритого або
таємного голосування більшістю
голосів від присутніх на зборах суддів
конкретного суду. Регламентом
визначається порядок скликання,
підготовки та проведення зборів
суддів, а також порядок розгляду
питань, віднесених до їхньої
компетенції Конституцією України,
Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» та іншими
нормативно-правовими актами.

Позивач вважає, що «протиправно
наділивши збори суддів правом
зменшувати навантаження на суддів, які
обіймають адміністративні посади, Рада
суддів України вийшла за межі власних
повноважень», проте не надає на
підтвердження обставин ні самого
рішення (не зазначає також його
реквізити) ні доказів про те, що таке
рішення скасовано, змінено, відмінено,
відкликано, та/або визнано такими, що
втратили чинність окремі пункти цього
рішення.

Принагідно необхідно зазначити, що
згідно п. 8 ст. 122 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» Рішення
ради суддів є обов'язковими для суддів,
які займають адміністративні посади у
судах відповідної судової юрисдикції.
Рішення ради суддів може бути
скасовано конференцією суддів. Наразі
пп. 3.1.7 п. 3.1 Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду затвердженого Рішенням Ради
суддів України від 26.11.2010 № 30
доповнено новим абзацом дев'ятим
згідно з рішенням Ради суддів України
від 24.06.2011 № 28, абзац дев'ятий пп. 3.1.7 п. 3.1
із змінами, внесеними згідно з
рішенням Ради суддів України від 25.01.2013
№2 наступним: збори суддів визначають
також особливості розподілу судових
справ: у випадках виконання суддями
іншої роботи, не пов'язаної із
здійсненням правосуддя (узагальнення
судової практики, аналізи стану
здійснення судочинства, участь у
спеціальній підготовці кандидата на
посаду судді). Коефіцієнт складності
категорій судових справ, виконання
суддею інших повноважень, не пов'язаних
із здійсненням правосуддя, відсоток
адміністративних посад тощо
визначаються зборами суддів
відповідного суду. Коефіцієнт, що
враховує форму участі судді у розгляді
судової справи, визначається зборами
суддів відповідного суду (пп. 3.1.14).
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 115 цього Закону
збори суддів місцевих та апеляційних
судів обговорюють питання щодо
внутрішньої діяльності суду чи роботи
конкретних суддів або працівників
апарату суду та приймають з цих питань
рішення, які є обов'язковими для суддів
та працівників даного суду.

Міжнародні стандарти відносять
питання розподілу судових справ до
внутрішньої судової адміністрації
(пункт 14 Основних принципів
незалежності судових органів 1985 року).
Монреальська загальна декларація про
незалежність правосуддя 1983 року (пункт
35) передбачає, що лише судді мають
відповідати за розподіл судових справ
між окремими суддями або групами
суддів згідно із законодавством або
правилами суду. Міжнародні стандарти
не виключають можливості розподілу
судових справ головами судів, якщо
такий розподіл гарантує незалежність
судді та запобігає свавіллю (Висновок
«Адміністрація суду в контексті
незалежності суддів» Першої
експертної комісії Міжнародної
асоціації суддів 1981 року). Водночас
принцип І (2) (е) Рекомендації № (94) 12
«Незалежність, дієвість та роль
суддів» Комітету Міністрів Ради Європи
більш конкретний і жорсткий: на
розподіл судових справ між суддями не
повинно впливати бажання однієї із
сторін у справі або будь-якої особи, яка
заінтересована у результатах розгляду
справи. Такий розподіл може
здійснюватися, наприклад,
жеребкуванням, через систему
автоматичного розподілу за алфавітним
порядком або через іншу подібну
систему. Згідно з міжнародними
стандартами, розподіл справ:1) є
внутрішнім питанням організації
діяльності судів; 2) повинен
гарантувати незалежність судді і
запобігати свавіллю чи впливу
будь-якої заінтересованої особи; 3) має
здійснюватися за системою, що виключає
вплив суб'єктивних чинників
[http://www.pravo.org.ua/2010-03-07-18-06-07/laworganisandstatussuddiv/1
116-2010-12-17-08-39-51.html]. Експертами
країн-членів ЄС надано рекомендації з
питань вдосконалення документообігу,
робочого навантаження суддів та
розподілу судових справ
[http://www.vasu.gov.ua/ua/measures.html?_m=
publications&_t=rec&id=2835].

Разом з тим, у матеріалах справи
міститься посилання на рішення ВККСУ
від 08.11.2012 щодо правомірності вирішення
зборами суддів відсотка
завантаженості з розгляду справ
суддів, які обіймають адміністративні
посад, проте не додано і не вказано
реквізити останнього. Натомість з
інформації офіційного сайту Вища рада
юстиції ухвалила рішення про
задоволення скарг та скасування
рішення ВККСУ щодо скарг на рішення від
08.11.2012 [http://www.vru.gov.ua/news/452].

Рішення зборів з датою саме від 23.04.2014
про визначення коефіцієнту
навантаження суддям, які обіймають
адміністративні посади не надано.

Відповідно до п. 3.1.14. Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України 26.11.2010 №30 при
автоматичному розподілі судових справ
використовується та враховується така
інформація, зокрема: кількість судових
справ, що надійшла на розгляд судді;
кількість фактично відпрацьованого
робочого часу (в днях); коефіцієнт
складності категорій судових справ;
наявність обставин, що виключають або
не допускають повторної участі судді
(складу суду) у розгляді судової справи
відповідно до законодавства; наявність
у судді допуску до державної таємниці;
відсоток справ, що підлягає розгляду
суддею, в разі виконання ним інших
повноважень, не пов'язаних із
здійсненням правосуддя. Основним
критерієм є річне навантаження суддів.
Визначення річного навантаження
здійснюється з урахуванням: кількості
судових справ, що надійшли на розгляд
за період; кількості фактично
відпрацьованого робочого часу за
період; коефіцієнта складності судових
справ, що надійшли за період, за
формулою: РН = сума (1 * К_складності *
К_ФУС * 100 / відсоток адміністративних
посад) / КтРД, де: РН - річне
навантаження; К_складності - коефіцієнт
складності категорії судової справи,
що підраховується (повинен бути більше
0); К_ФУС - коефіцієнт форми участі судді
в розгляді судової справи, що
підраховується; відсоток
адміністративних посад - відсоток
участі судді у судовій справі при
виконанні суддею інших повноважень, не
пов'язаних із здійсненням правосуддя
на момент розподілу судової справи;
КтРД - кількість робочих днів за період;
період - з початку поточного року до
дня, в якому здійснюється автоматичний
розподіл судових справ, включно, але не
раніше дати початку роботи з
автоматизованою системою. Коефіцієнт
складності категорій судових справ,
виконання суддею інших повноважень, не
пов'язаних із здійсненням правосуддя,
відсоток адміністративних посад тощо
визначаються зборами суддів
відповідного суду. Коефіцієнт, що
враховує форму участі судді в розгляді
судової справи, визначається зборами
суддів відповідного суду.

Конституційний Суд України у рішенні
від 3.10.1997 № 4-зп у справі про набуття
чинності Конституцією України
зазначив, що конкретна сфера
суспільних відносин не може бути
водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАС України у разі
відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону), а за
відсутності такого закону суд виходить
із конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права).

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 26.03.2002 визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, що пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України (пункти 4, 5
мотивувальної частини Рішення від
26.03.2002 № 6-рп/2002 у справі про охорону
трудових прав депутатів місцевих рад).
У статті 4 Європейської хартії
місцевого самоврядування встановлено,
що головні повноваження і функції
органів місцевого самоврядування
визначаються конституцією або законом;
органи місцевого самоврядування у
межах закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, що не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Конституційний Суд України у справі №
1-9/2009 про скасування актів органів
місцевого самоврядування від 16 квітня
2009 року № 7-рп/2009 дійшов висновку, що
органи місцевого самоврядування мають
право приймати рішення, вносити до них
зміни та скасовувати їх на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України.

В ухвалі КСУ про відмову у відкритті
конституційного провадження (справа
№2-26/2011) від 6.07.2011 № 26-у/2011 зазначено:
невизначеність предмета тлумачення
унеможливлює здійснення офіційної
інтерпретації Конституції України та
законів України. Тлумачення актів - це
діяльність із з'ясування і роз'яснення
їх суті, формулювання абстрактних
приписів норм права більш зрозумілою і
доступною мовою конкретних понять і
висновків. Цим поняттям охоплюється
єдність двох процесів: усвідомлення та
роз'яснення змісту норм права.
Реалізація норм права не може обійтися
без установлення їх справжньої суті,
розкриття точного змісту і
призначення, виявлення істинної
юридичної природи і сили, що містяться
в цих нормах, велінь, масштабів
поведінки і засобів їх забезпечення.
З'ясовуючи зміст норми, інтерпретатор
досліджує: текст норми; юридичні
зв'язки норми з іншими нормами і
принципами; позаюридичні зв'язки норми
з суспільними явищами. Об'єктом
тлумачення є закони та підзаконні
нормативно-правові акти. Ефективність
тлумачення значною мірою залежить від
рівня правової свідомості
інтерпретатора.

Згідно ч. 2 ст. 106 КАС України на
підтвердження обставин, якими
обґрунтовуються позовні вимоги,
позивач надає докази, а в разі
неможливості - зазначає докази, які не
може самостійно надати, із зазначенням
причин неможливості подання таких
доказів.

Позивач просить визнати протиправним і
скасувати колегіальне рішення
інституту суддівського самоврядування
від 23.04.2014, натомість у додатку до
матеріалів позовної заяви зазначено,
що надано: протокол засідання зборів
суддів №5 від 17.04.2014 і звернення до
голови суду від 17.04.2014.

Постановою КМУ від 30.11.2011 №1242
затверджено Типову інструкцію з
діловодства, де передбачено порядок
видачі копій документів (далі -
Інструкція). Зокрема, згідно п. 76
Інструкції установа може засвідчувати
копії лише тих документів, що
створюються в ній, а також у випадках,
передбачених в абзаці другому цього
пункту. Копія документа виготовляється
і видається тільки з дозволу керівника
установи, його заступників або
керівника структурного підрозділу. У
разі підготовки документів для надання
судовим органам, під час вирішення
питань щодо прийняття громадян на
роботу, навчання, засвідчення їх
трудових, житлових та інших прав у
взаємовідносинах з установою, а також
під час формування особових справ
працівників установа може виготовляти
копії документів, виданих іншими
установами (копії дипломів, свідоцтв
про одержання освіти тощо). Пунктом 77
Інструкції визначено, що напис про
засвідчення документа складається із
слів «Згідно з оригіналом»,
найменування посади, особистого
підпису особи, яка засвідчує копію, її
ініціалів (ініціалу імені) та прізвища,
дати засвідчення копії і
проставляється нижче реквізиту
документа «Підпис».

Суддя зазначає, що позивачем до
позовної заяви надано
ксерокопії/фотокопії документів, що не
засвідчені у встановленому порядку.

Відповідно до змісту п. 4 ч.1 ст. 106 КАС
України позовна заява повинна містити
інформацію про те, які саме права,
свободи або інтереси, на думку
позивача, були порушені рішенням
зборів суддів Кіровоградського
окружного адміністративного суду.

Суддя зазначає, що усі документи, що
надаються позивачем до суду, повинні
також містити їх копії відповідно до
кількості відповідачів і третіх осіб.

Згідно ч.1 ст.108 КАС України суддя,
встановивши, що позовну заяву подано
без додержання вимог, встановлених ст.
106 цього Кодексу, постановляє ухвалу
про залишення позовної заяви без руху з
наданням позивачу строку до 27.05.2014 для
усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 106, 108 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву судді Кіровоградського
окружного адміністративного суду
ОСОБА_1 до зборів суддів
Кіровоградського окружного
адміністративного суду про визнання
протиправним та скасування рішення
зборів суддів Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
23.04.2014 залишити без руху.

Надати позивачу строк до 27 травня 2014р.
для усунення недоліків позовної заяви.

Роз'яснити позивачу, що у разі
невиконання вимог цієї ухвали позовна
заява буде вважатись неподаною та
повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги ухвала,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Черкаський
окружний адміністративний суд в
порядку, передбаченому статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя

Л.В.Трофімова