Справа № 199/13899/13-а
Суддя: Спаї В. В.
Дата ухвалення: 2014-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

іменем України

„12" березня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку письмового провадження справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
старшого інспектора ДПС взводу
супроводження РДПС ДАІ ГУМВС України в
Дніпропетровській області Дзюби
Олександра Григоровича про
скасування постанови про накладення
адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що постановою
відповідача від 13.12.2013 р. його було
притягнуто до відповідальності за ч. 1
ст. 122 КУпАП, а саме за те, що він, тобто
позивач, не виконав вимогу дорожнього
знака 4.2 «рух праворуч» та здійснив
поворот ліворуч, чим порушив вимоги п.
8.1 Правил дорожнього руху України.

У судове засідання позивач не
з'явився, водночас, надав до суду заяву
про розгляд справи у його відсутності
та просив суд позов задовольнити
повністю; відповідач у судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, не скористався
правом надання заперечень проти
позову, тому, справа розглядалася у
порядку письмового провадження та
дійшов до висновку про наявність
підстав для задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

Так, диспозицією статті ч. 1 ст. 122
КУпАП встановлена відповідальність за
перевищення водіями транспортних
засобів встановлених обмежень
швидкості руху транспортних засобів
більш як на двадцять кілометрів на
годину, порушення вимог дорожніх
знаків та розмітки проїзної частини
доріг, правил перевезення вантажів,
буксирування транспортних засобів,
зупинки, стоянки, проїзду пішохідних
переходів, ненадання переваги у русі
пішоходам на нерегульованих
пішохідних переходах, а так само
порушення встановленої для
транспортних засобів заборони
рухатися тротуарами чи пішохідними
доріжками.

Орган (посадова особа) оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом і
правосвідомістю, якими, тобто доказами,
є будь-які фактичні дані, на основі яких
у визначеному законом порядку орган
(посадова особа) встановлює наявність
чи відсутність адміністративного
правопорушення, винність даної особи в
його вчиненні та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються протоколом про
адміністративне правопорушення,
поясненнями особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності,
потерпілих, свідків, висновком
експерта, речовими доказами,
показаннями технічних приладів, які
використовуються при нагляді за
виконанням правил, норм і стандартів,
що стосуються забезпечення безпеки
дорожнього руху, протоколом про
вилучення речей і документів, а також
іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Утім, як було встановлено судом, під
час складання протоколу та винесення
постанови позивач за цим позовом
заперечував проти вчинення ним
проступку, та власноруч у протоколі
зазначив, що не згодний із протоколом,
утім зазначене суб'єктом владних
повноважень перевірено та враховано
при прийнятті оспорюваного рішення не
було; при винесенні оспорюваної
постанови суб'єктом владних
повноважень не було зібрано жодних
доказів (ст. 251 КУпАП), які би
спростовували заперечення позивача, як
й не зібрано доказів на підтвердження
вчинення порушення.

Складаючи перед винесенням
постанови протокол про
адміністративне правопорушення, в
якому, до речі, позивач власноруч
зазначив, що з протоколом не згодний,
суб'єкт владних повноважень мав би,
використовуючи свої повноваження,
зібрати докази, які б спростовували
пояснення особи, відносно якої
складено протокол, але таких доказів
ані протокол, ані постанова у справі
про адміністративне правопорушення не
містять.

Водночас, суд у цій справі, оцінюючи
дії відповідача, як суб'єкта владних
повноважень, зазначає, що на виконання
ч. 2 ст. 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, та виходить з засад ч. 3 ст. 2 КАС
України та зазначає, що ці дії не були
вчинені відповідачем із дотриманням
добросовісності, розсудливості,
неупередженості, обґрунтованості,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії), відповідач не виконав
свій процесуальний обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності, який на
виконання ч. 2 ст. 71 КАС покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, через що
постанова підлягає скасуванню, як
незаконна.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України; у
ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні
договори України» також наголошується
на тому, що чинні міжнародні договори
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
і застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства.

Зважаючи те, що Україною було
ратифіковано Конвенцію про захист прав
людини та основоположних свобод (Закон
№475/97-ВР від 17.07.1997 р.), таким чином, було
взято зобов'язання додержувати поваги
до прав людини, у тому числі стосовно
того, що кожен, чиї права та свободи,
визнані в цій Конвенції, було порушено,
має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Викристолізовуючи у практиці
застосування ст. 13 Конвенції
(наприклад, (заява N 34056/02)), Європейський
суд з прав людини (на виконання ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права) повторює, що стаття 13 Конвенції
гарантує доступність засобів захисту
на національному рівні для реалізації
прав та свобод, викладених у Конвенції,
які можуть бути забезпечені у будь-якій
формі у національному правовому
порядку. Дія статті 13 полягає у вимозі,
відповідно до якої національні засоби
захисту повинні реагувати на спірне
порушення Конвенції та надавати
відповідну допомогу, не зважаючи на те,
що Договірні Сторони мають певну
свободу щодо методів пристосування до
своїх конвенційних обов'язків
відповідно до цього положення. Межі
обов'язків за статтею 13 різняться
залежно від виду скарги заявника
відповідно до Конвенції, але, не
зважаючи на це, засоби захисту, які
вимагаються за статтею 13, повинні бути
ефективними.

Керуючись ст.ст. 7-9, 11-12, 17, 158-163, 167, ч.
4 ст. 122 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
старшого інспектора ДПС взводу
супроводження РДПС ДАІ ГУМВС України в
Дніпропетровській області Дзюби
Олександра Григоровича про
скасування постанови про накладення
адміністративного стягнення
задовольнити повністю.

Скасувати постанову інспектора
ДПС взводу супроводження РДПС ДАІ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області Дзюби Олександра Григоровича
серії АА2 №919738 від 13.12.2013 р. про
притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Рішення суду є остаточним і
оскарженню не підлягає.

Суддя