Справа № 804/6130/13-а
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2013-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2013 р. Справа № 804/6130/13-а Суддя
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Дєєв М.В.,
одноособово розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Наукова
виробнича фірма

«Георесурс»

до Криворізької південної
міжрайонної державної податкової
інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

про скасування
податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Наукова виробнича
фірма «Георесурс» звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Криворізької південної міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення - рішення №
від 09.04.2013 року на суму
215070 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що податковим
органом було здійснено позапланову
невиїзну документальну перевірку ТОВ
«НВФ «Георесурс» з питань
достовірності формування податкових
зобов'язань і податкового кредиту з ПДВ
під час здійснення фінансово -
господарських взаємовідносин з ПП
«Транс - Атлантіка - Сервіс» за період
діяльності - січень 2012 року, за
наслідком проведення якої було
складено акт перевірки та винесено
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення. Позивач вважає висновки
податкового органу, викладені у акті
перевірки такими, що не відповідають
вимогам діючого законодавства, а
оскаржувані податкові повідомлення -
рішення незаконними та такими, що
підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали,
посилаючись при цьому на обставини,
викладені у позовній заяві. Проти
розгляду спарви в порядку письмового
провадження не заперечували.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, явку свого
представника у судове засідання не
забезпечив, надіслав суду заперечення
проти позову, у яких зазначив, що під
час проведення перевірки позивача
встановлено порушення в частині
недодержання в момент вчинення
правочину вимог, щодо правочинів, які
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочину з ПП
«Транс-Атлантіка-Сервіс» та
використання робочої сили (робітників)
підрядника за договором підряду № 14
від 04.01.2012 року щодо виконання
геологорозвідних польових робіт та
робіт з рекультивації земель після цих
робіт. На думку відповідача, ТОВ «НВФ
«Георесурс» у січні 2012 року
безпідставно включено до складу
податкового кредиту суму ПДВ без
наявності належним чином оформленої
податкової накладної, в результаті
чого підприємством завищено
податковий кредит з податку на додану
вартість в декларації за січень 2012 року
у розмірі 172056 грн. На підставі
викладеного відповідачем було
винесено оскаржуване податкове
повідомлення - рішення. Відповідач
зауважує на тому, що при прийнятті
вищевказаного податкового
повідомлення - рішення він діяв у
межах та у спосіб передбачений чинним
законодавством, а тому, позовні вимоги
є необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч. 4 ст.122, ч. 6 ст. 128
КАС України, справу розглянуто в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає позовні вимоги такими,
що підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Наукова виробнича
фірма «Георесурс» зареєстроване у
Широківській районній державній
адміністрації Дніпропетровської
області 21.07.2008 року та перебуває на
обліку в Криворізькій південній
міжрайонній державній податковій
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби як платник
податків.

Відповідно до п.п. 20.1.4. п. 20.1. ст. 20
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 Податкового
кодексу України органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи та яка проводиться
на підставі податкових документів,
первинних документів, які
використовуються в бухгалтерському та
податковому обліку і пов'язані з
нарахуванням і сплатою податків та
зборів, а також отриманих в
установленому законодавством порядку
органом державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
органу державної податкової служби і
проводиться за наявності хоча б однієї
з обставин, визначених цим Кодексом
(п.п. 75.1.2. Податкового кодексу України).

Статтею 78 Податкового кодексу України
передбачено, що документальна
позапланова перевірка здійснюється,
зокрема, у разі якщо, за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні податкового органу.

Згідно п. 78.4. ст. 78 Податкового кодексу
України, про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом.

Право на проведення документальної
позапланової перевірки платника
податків надається лише у випадку, коли
йому до початку проведення зазначеної
перевірки вручено під розписку копію
наказу про проведення документальної
позапланової перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі наказу Криворізької
південної МДПІ від 22.03.2013 року, № 508
«Про проведення позапланової
невиїзної документальної перевірки»,
співробітниками податкового органу
була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка ТОВ
«НВП «Георесурс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період діяльності - січень 2012 року, за
результатами якої складено акт №
427/222/35900849 від 26.03.2013 року.

Згідно висновків даного акту перевірки
позивачем порушено:

- ст.22, п.185.1 ст. 185; п.186.1 ст. 186 ; п. 198.1 ,
п. 198.2 , п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року, в результаті
чого ТОВ «НВФ» Георесурс» під час
здійснення взаємовідносин з ПП
«Транс-Атлантика Сервіс» за січень 2012
року, що призвело до завищення
податкового кредиту на суму 172056 грн. та
встановлено заниження податку на
додану вартість за січень 2012 року в
сумі 172056 грн.

На підставі висновків, викладених у
акті перевірки відповідачем було
винесено податкове повідомлення -
рішення від 09.04.2013 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість із
вироблених на Україні товарів на
загальну суму 215070 грн., з яких: за
основним платежем - 172056 грн. та штрафні
санкції - 43014 грн.

Суд вважає оскаржуване податкове
повідомлення - рішення протиправним та
таким, що підлягає скасуванню, з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що 04.01.2012 року між
ТОВ «НВФ «Георесурс» та ПП «Транс -
Атлантика - Сервіс» укладено договір
підряда № 14 з виконання робіт щодо
рекультивації земель після виконання
бурових робіт на землях Широківського
району Дніпропетровської області, що
їх вартість визначеного відповідно до
кошторисів та проектної документації.
Зазначені роботи підрядник виконує
власними силами та інструментами з
дотриманням будівельних норм та
правил. Факти виконання робіт у
податковому та бухгалтерському обліку
підтверджено. Крім того, позивачем
було надано суду і документи
первинного бухгалтерського обліку із
дослідження яких суд вбачає їх
відповідність вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а саме, договір
субпідряду та техзавдання; локальна
смета та відомість ресурсів, податкові
накладні, виписка руху коштів по
рахунку , платіжні доручення, акт Ф-2 КБ ,
витяг зі звіту про розробку родовища
твердих корисних копален за 2011-2012 роки,
карти - схеми, картами
аерофотознімання, пояснювальні
записки, договір підряду на проведення
бурових робіт № 0306/2 від 03.06.2011 року та
проектно-кошторисну документацію.

При проведенні перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю «Наукова
виробнича фірма «Георесурс» враховано
висновки, викладені у акті перевірки:

- ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області ДПС від 21.12.2012 року №
7204/224/3269/32694389 «Про результатаи
документальної позапланової невиїзної
перевірки фінансово - господарської
діяльності з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства
України ПП «Транс - Атлантіка - Сервіс»
з контрагентами ТОВ «Кафепродакшн» за
січень 2011 року, ТОВ «Хімагросервіс» за
листопад 2011 року, ПП «СВ Гермес» за
березень 2011 року, ТОВ «Пасіфік» за
вересень 2011 року, ТОВ «Олімп» за
вересень 2011 року, ТОВ «Інфотерм» за
червень 2011 року, БПП «Сура» за вересень
2011 року, ПВП «Форест» за червень 2011
року».

Згідно вищевказаного акту перевірки
зроблено висновок про порушення ПП
«Транс - Атлантіка - Сервіс» ст. 185
Податковгого кодексу України в частині
оподаткування податком на додану
вартість безтоварних операцій по
ланцюгу постачання товару,
робіт/послуг з контрагентами
постачальника та контрагентами
покупцями та встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
продажу товарів (послуг) підприємствам
- покупцям у 2011 - 2012 роках.

Отже, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення позивачем витрат з
виконання вищевказаного договору до
податкового кредиту лише на підставі
акту перевірки підприємства
контрагента, які жодним чином не є
доказом та проігнорували факт
наявності первинної документації, що
підтверджує податковий кредит.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи оскаржувані податкові
повідомлення - рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладених
договорів, його позиція про те, що ці
договори суперечать інтересам держави
та суспільства, не підтверджена
належними доказами чи рішенням суду
про визнання їх такими.

Посилання відповідача на ту обставину,
що правочини контрагента позивача в
ланцюгах постачання мають ознаки
нікчемності, суд не приймає до уваги, як
належний доказ нереальності
правочинів укладених між позивачем та
його постачальниками, з огляду на
наступне.

Суд звертає увагу на принцип
персональної відповідальності
платника податку, згідно якого, право
на податковий кредит не може ставитись
у пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами.

Згідно змісту листа ВАСУ від 02.06.2011 року
N 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України» не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку.

При цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Лише встановлення факту узгодженості
дій платника податків з
недобросовісними постачальниками з
метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для відмови у праві на податковий
кредит.

При цьому такі висновки не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Порушення постачальником товару
правил ведення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про порушення покупцем товару
(робіт, послуг) вимог закону щодо
формування податкового кредиту та
валових витрат. За умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків - покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару податкового законодавства чи
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
податковий кредит.

Таким чином, позивач не може
відповідати за операції по ланцюгу та
нести відповідальність за
господарську діяльність контрагентів.

Пунктом 135.1 ст.135 ПК України
передбачено, що доходи, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід
від реалізації товарів визначається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар. Дохід від
надання послуг та виконання робіт
визначається за датою складання акта
або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14
ПК України, податковий кредит - це сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладених з
контрагентом правочин мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлений ним. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит та
валові витрати про вказаних вище
господарських операцій.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Наукова
виробнича фірма «Георесурс» -
задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення № від 09.04.2013 року на суму
215070 грн., винесене Криворізькою
південною міжрайонною державною
податковою інспекцією
Дніпропетровської області Державної
податкової служби.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя М.В. Дєєв