Справа № 2-а-5431/11
Суддя: Кобеляцька-Шаховал І. О.
Дата ухвалення: 2014-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-5431/11
Провадження № 2-а/0182/21/2014
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12.05.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний
суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючого-судді
Кобеляцької - Шаховал І.О.

за участю
секретаря Скоробогатової
А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Новицького
Р.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративний
позов ОСОБА_3 до Нікопольського
міськрайонного центру зайнятості про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, визнання факту та
стягнення матеріальних збитків і
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про визнання
протиправними дій та бездіяльності,
визнання факту та стягнення
матеріальних збитків.

На підтвердження своїх позовних
вимог позивач посилається на те, що він
працював машиністом розливних машин
3-го розряду на ПАТ „Нікопольський
завод феросплавів" (далі - ПАТ „НЗФ"), що
видно з його трудової книжки. 30.06.2009
року, на підставі п.1 ст.40 КЗпП
(скорочення), роботодавець розірвав з
ним трудовий договір і він автоматично
набув право поворотного прийняття на
роботу, яке передбачене ч.1 ст. 42-1
Кодексу законів про працю України. Він
став на облік у Нікопольському
міськрайонному центрі зайнятості, чого
цілком достатньо для реалізації, так
званого, поворотного права. Проте,
через кілька місяців роботодавець
знехтував його поворотним правом і
уклав трудові договори з кількома
іншими особами. Це стало предметом
судового розгляду, але рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
від 29.06.2011 року йому було відмовлено у
позові. Це рішення було залишене в силі
Апеляційним судом. Саме з
проголошеного 29.06.2011 року судового
рішення йому стало відомо, що центр
зайнятості 3 та 7 вересня 2009 року
порушив його трудові права тим, що дав
направлення на роботу до ПАТ „НЗФ" не
йому, а шістьом іншим особам - на ту саму
посаду, з якої він був скорочений 30.06.2009
року. Лише після цього, 10.09.2009 року, йому
теж було видано таке направлення. Тому,
коли він прийшов до відділу кадрів ПАТ
„НЗФ" з цим направленням, то йому було
відмовлено у працевлаштуванні, бо всі
вакансії були вже зайняті і станом на
10.09.2009 року посада машиніста розливних
машин заводом центру зайнятості
буцімто не заявлялася. Ці факти не
потребують доказування на підставі
статті 72 КАСУ, яка говорить, що
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не показуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Отже,
центр зайнятості відверто порушив його
трудові права (право поворотного
прийняття на роботу) і знехтував
власними обов'язками щодо його
працевлаштування. Адже він зробив усе
необхідне для реалізації поворотного
права: своєчасно став на облік у центрі
зайнятості, який є визначеною законом
державною установою, яка, отримавши
заявку роботодавця, першою повинна
подбати про його трудові права, першою
повинна повідомити про те, що виникла
можливість реалізувати поворотне
право. Іншого джерела первинної
інформації про вакансію просто не
існує. Однак, центр зайнятості 03.09.2009
року та 07.09.2009 року незаконно приховав
від нього цю інформацію. Більше того,
коли він 08.10.2009 року письмово звертався
до центру зайнятості за інформацією, то
отримав листа від 13.10.2009 року, в якому
запрошена ним інформація видавалася за
конфіденційну. Отже, відповідач
знехтував тим, що з його поворотного
права випливає його обов'язок
повідомити його про відкриття вакансії
і дати направлення на завод. Таким
чином, незаконні дії відповідача, який
дав направлення на роботу не йому, а
іншим особам, призвели до того, що він
котрий рік не може влаштуватись на
прийнятну роботу (зокрема, по списку №
1). Роботодавці, знаючи (невідомо від
кого) про його позов до ПАТ „НЗФ",
відмовляли йому у працевлаштуванні
(він звертався в ТОВ „Інтерпайп
Ніко-Тьюб" та інші підприємства
Південнотрубного заводу). Таким чином,
діями відповідача йому завдано
матеріальної та моральної шкоди, а ст.56
Конституції України передбачає, що
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
діями чи бездіяльністю органів
державної влади. Тобто, діє загальне
конституційне правило: винна сторона
відшкодовує потерпілому матеріальну й
моральну шкоду. І суд не має права
нехтувати цією нормою Основного
Закону, оскільки Конституція України є
законом прямої дії. Тому він змушений
був звернутись з цим адміністративним
позовом. На підставі ст.12 ЗУ «Про
зайнятість населення», громадяни мають
право оскаржити дії працівників
державної служби зайнятості до суду в
порядку, встановленому законодавством.
З вини відповідача він з 03.09.2009 року і по
цей день не працює, а отже, не отримує
заробітну плату, яку міг би отримувати
за звичайних обставин. Тобто, незаконні
дії відповідача, якими порушено його
трудові права, призвели до того, що він
з 03.09.2009 року перебуває у вимушеному
прогулі. Адже вимушеним прогулом є час,
протягом якого особа не з своєї вини
була позбавлена можливості працювати
(а отже, і отримувати заробітну плату).
Вимушений прогул завжди є наслідком
незаконних дій передусім роботодавця,
але, як бачимо, позбавити можливості
працювати може не тільки роботодавець,
а й центр зайнятості, який відверто
порушив його право поворотного
прийняття на роботу. Принагідно
звертає увагу на те, що перебування у
вимушеному прогулі не залежить від
наявності чи відсутності трудового
договору (наприклад, у випадках
незаконного найму без укладення
трудового договору чи у випадках
скасування необгрунтованої відмови у
прийнятті на роботу). Якщо керуватися
ч.7 ст.9 КАС України щодо аналогії
закону, то мова йде про упущену вигоду,
передбачену ст.22 Цивільного кодексу, де
зазначено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода). Таким
чином, розмір завданої йому
матеріальної шкоди вимірюється
розміром заробітної плати машиніста
розливних машин, яку він міг би
отримати з 03.09.2009 року. Право на
відшкодування цієї шкоди гарантується
йому вищезгаданою ст.56 Конституції
України та ст.162 КАСУ. А спосіб
підрахунку розміру шкоди випливає зі
згаданої ч.7 ст.9 КАС України щодо
аналогії закону. Цією аналогією є
спосіб підрахунку середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу при незаконному звільненні
працівника. Для точного обрахунку
збитків (згідно з пунктами 2, 5, 8, 10
Порядку обчислення середньої
заробітної плати - Постанова Кабміну
від 08.02.1995 року № 100), суд, у
відповідності з ч.3 ст.71 КАС України має
витребувати у ПАТ „НЗФ" необхідні
документи. Адже він самостійно не може
їх витребувати, бо ПАТ „НЗФ"
зголошується надати їх лише на вимогу
суду. Доказом цьому є лист ПАТ „НЗФ" від
24.01.2012 року № 729-7627/4016. За таких обставин
звернувся до суду і просить визнати
протиправними дії та бездіяльність
відповідача щодо ненадання йому 3
вересня 2009 року направлення на роботу в
ПАТ „НЗФ" та надання такого
направлення іншим особам, які не мали
права поворотного прийняття на роботу;
визнати той факт, що діями відповідача,
якими проігноровано його право
поворотного прийняття на роботу, йому
завдано матеріальної шкоди; стягнути з
відповідача на його користь завдані
матеріальні збитків в сумі 124 552 грн. 62
коп., моральну шкоду в сумі 200 000 грн. та
судові витрати.

В судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
свого довірителя підтримав в повному
обсязі і суду пояснив, що довідка
Центру зайнятості суперечить довідці
ПАТ „НЗФ". Його довіритель ОСОБА_3
зробив все, щоб скористатись
поворотним правом. І, на його думку,
саме Центр зайнятості повинен був
слідкувати за дотримання
першочергового поворотного права при
працевлаштуванні осіб, які знаходяться
на обліку в Центрі зайнятості. Оскільки
в ухвалах апеляційного та Вищого
спеціалізованого суду за іншим
рішенням зазначено, що ПАТ „НЗФ" за цим
слідкувати не повинен. Отже, він вважає,
що це обов"язок відповідача.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав і
суду пояснив, що все виклав в своїх
запереченням, яких зазначив, що, згідно
даних електронної бази Нікопольського
міськрайонного центру зайнятості в
період часу з 30.06.2009 року до 30.06.2010 року
ПАТ "НЗФ" до Нікопольського
міськрайонного центру зайнятості було
подано 6 вакансій на посаду машиніста
розливних машин 3-го розряду, починаючи
з 07.09.2009 року і до 13.10.2009 року. А саме: з
07.09.2009 року безробітним, які підходять
заявленим вимогам, та самому ОСОБА_3
були видані направлення на
працевлаштування на ПАТ "НЗФ", а не
03.09.2009 року, як вказано позивачем в
позовній заяві. Згідно із технологією
направлення на працевлаштування
надаються безробітним тільки після
згоди на це роботодавця. В центрі
зайнятості першу вакансію на посаду
машиніста розливних машин 3-го розряду
на ПАТ „НЗФ" було зареєстровано 07.09.2009
року. В цей же день видано направлення
на роботу ОСОБА_4, якого не прийняли за
невідповідністю заявленим вимогам.
Після цього, 08.09.2009 року центром
зайнятості було зареєстровано ще дві
вакансії на посаду машиніста розливних
машин 3-го розряду на ПАТ "НЗФ". В цей же
день видано направлення на роботу
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яких було прийнято на
роботу. ОСОБА_3 прийшов на прийом до
центру зайнятості 10.09.2009 року, про що
існує відмітка в листі відвідування, і
йому було видано направлення на роботу
до ПАТ "НЗФ". На наступному прийомі
14.09.2009 року ОСОБА_3 було повернуто
корінець направлення з відміткою
роботодавця про те, що дана вакансія не
заявлена. На часи наступних
відвідувань центр зайнятості
ОСОБА_3 22.09.2009 року та 01.10.2009 року,
заявлених вакансій на посаду машиніста
розливних машин 3-го розряду на ПАТ "НЗФ"
зареєстровано не було. Остання
вакансія на посаду машиніста розливних
машин 3-го розряду була зареєстрована
центром зайнятості 13.10.2009 року. В цей
день ОСОБА_3 був на прийомі у
спеціаліста в центрі зайнятості і
ознайомився з наявними вакансіями.
Чому він не звернувся знову до
роботодавця, невідомо. Згідно із
технологією обслуговування
незайнятого населення, в холі центру
зайнятості завжди знаходяться стенди
із наявними вакансіями, які
обновляються кожен день, також
знаходиться безкоштовний телефон, з
якого можна зв'язатись із роботодавцем.
ОСОБА_3 цим не скористався. Дотримання
ст.42-1 КЗпП лежить саме на
роботодавцеві, а не на центрі
зайнятості. Роботодавець, звільнивши
працівника за п.1 ст.40 КЗпП, зобов'язаний
його працевлаштувати знов, якщо
протягом року здійснює новий прийом на
роботу працівників даної професії і
кваліфікації. А не центр зайнятості
зобов'язаний слідкувати, хто з
безробітних користується переважним
правом на укладання трудового
договору. Центр зайнятості виконує
функцію посередника між роботодавцем
та безробітним, допомагає знайти
роботодавцеві працівника, а
безробітному - роботу. На заявлену
вакансію направляються всі безробітні,
які відповідають заявленим вимогам
роботодавця, незалежно від того, хто з
них по якій статті був звільнений.
Відповідно до п.4.4 Єдиної технології
обслуговування незайнятого населення
в центрах зайнятості України,
затвердженої наказом Державного
центру зайнятості № 49 від 15.08.2000 року, у
ході співбесіди із безробітним
спеціаліст, який здійснює функції
працевлаштування, підбирає в банку
даних вакансії, що відповідають
вимогам підходящої роботи або бажанням
і намірам клієнта, пропонує підібрані
вакансії клієнту. Після цього з'ясовує
по телефону у представника
роботодавця, чи дійсно вільне в даний
час підібране робоче місце, на яке
погодився клієнт. У разі згоди
представника роботодавця на
співбесіду інформує його по телефону
про факт направлення клієнта, оформляє
і видає клієнту направлення на
працевлаштування. Отже, ОСОБА_3 10.09.2009
року була підібрана підходяща робота
на ПАТ „НЗФ" в банку даних, яка була на
той час, після чого видано направлення
на працевлаштування. Чому йому було
відмовлено в працевлаштуванні на ПАТ
„НЗФ", тим паче представником
роботодавця зазначено в корінці
направлення, що вакансія не заявлена,
не відомо. Тому вважають, що дії
посадових осіб центру зайнятості були
правомірні, ніякого порушення
законодавства допущено не було. В
судовому засіданні представник
відповідача додав, що дні відвідування
конкретною безробітною особою Центру
зайнятості визначаються спеціалістом,
який веде справу безробітного. В день
відвідування Центру зайнятості ОСОБА_3
його було надано направлення на ПАТ
„НЗФ". Однак, з-за одного ОСОБА_3 Центр
зайнятості не може порушувати чи
ущемляти права інших безробітних на
отримання роботи. Тому вони надають
направлення всім безробітним. А
роботодавець вже повинен сам
визначатись, хто має переважне право на
працевлаштування, хто йому підходить, а
хто - ні. Законодавством на Центр
зайнятості не покладено обов"язок
відслідковувати переважне право
когось з безробітних, тим більше
порушувати право інших безробітних на
працевлаштування. Стосовно позивача
пояснює, що йому надавалось сім
направлень на роботу. В тому числі й на
підприємства колишнього
південно-трубного заводу. Однак, чи
йому там відмовляли, чи його самого не
влаштовувала робота через велику
відстань додому чи умови праці. Однак,
позивач до цих пір не працевлаштований
зовсім не з їх вини. Тому просять суд
відмовити позивачу в позовних вимогах
в повному обсязі.

Вислухавши пояснення
представників сторін, вивчивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

Як встановлено в судовому засіданні,
з 18.08.2008 року позивач працював
машиністом розливної машини 3 розряду
цеху виробництва феросплавів у ПАТ
„НЗФ" (а.с.21, 56-64). Наказом № 322 від 30.06.2009
року позивача було звільнено у зв"язку
зі скороченням штату працівників за п.1
ст.40 КЗпП України (а.с.21). У зв"язку з чим
позивач став на облік в Нікопольський
МРЦЗ (а.с.10). 10.09.2009 року позивачу було
видано направлення на роботу до ПАТ
„НЗФ" на ту саму посаду, з якої він був
скорочений 30.06.2009 року. Однак, у
прийнятті на роботу позивачу було
відмовлено у зв"язку з тим, що вакансія
не була заявлена (а.с.12). В той же час
відповідач працевлаштував на ті самі
посади інших осіб, які ніколи не
працювали на ПАТ „НЗФ" і не були
скорочені разом з позивачем (а.с.85).
Згідно рішення Нікопольського
міськрайонного суду від 29.06.2011 року,
залишеного в силі ухвалою колегії
судів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області 25.08.2011 року,
позивачу було відмовлено з цього
приводу в позові до ПАТ „НЗФ". Зокрема,
в рішенні суду зазначалось, що суд
прийшов до висновку, що потреба у
машиністах розливної машини після
скорочення 30.06.2009 року була задоволена.
А тому відмітка у направленні на
вищевказану посаду ОСОБА_3 від 10.09.2009
року про те, що його вакансія є не
заявленою ПАТ „НЗФ", правомірна
(а.с.79-82). Тому позивач звернувся з
позовом до Центру зайнятості,
посилаючись на ту обставину, що саме з
вини відповідача він своєчасно не зміг
працевлаштуватись до ПАТ „НЗФ". Однак,
з даним твердженням суд не може
погодитись, оскільки ст.42-1 КЗпП України
не визначено, що саме відповідач
повинен слідкувати за дотриманням
вимог даної статті. Крім того, жодним
нормативним актом не закріплено
обов"язок відповідача першочергово, в
порушення прав на працевлаштування
інших безробітних, направити позивача
на ПАТ „НЗФ" на виконання ст.42-1 КЗпП
України. Оскільки в ст.42-1 КЗпП України
визначено, що працівник, з яким
розірвано трудовий договір з підстав,
передбачених пунктом 1 статті 40 цього
Кодексу (крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації),
протягом одного року має право на
укладення трудового договору у разі
поворотного прийняття на роботу, якщо
власник або уповноважений ним орган
провадить прийняття на роботу
працівників аналогічної кваліфікації.
Однак, відповідач не може вплинути чи
понудити роботодавця виконувати ст.42-1
КЗпП України. Крім того, суд не вбачає в
діях відповідача порушення
законодавства, оскільки ним
неодноразово надавались направлення
позивачу на працевлаштування не тільки
на ПАТ „НЗФ", а на інші підприємства, що
було підтверджено в судовому
засіданні. Однак, в тому, що до цих пір
позивач не працевлаштований, вини
відповідача судом не знайдено.

За таких обставин суд вважає
неправомірними вимоги позивача про
визнання протиправними дій та
бездіяльності відповідача та завдання
йому матеріальної і моральної шкоди.

Враховуючи все вищевикладене,
керуючись ст.4, 6-12, 158-163 КАС України, суд,
-

П О С Т А Н О В И В:

В позовних вимогах ОСОБА_3 -
відмовити в повному обсязі з підстав
недоведеності.

Апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції
подається до апеляційного
адміністративного суду
Дніпропетровської області протягом
десяти днів після отримання через
Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал