Справа № 2а-13564/11/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/47354/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії: Лосєва А.М., Бившевої
Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі м. Києва
Державної податкової служби

на постановуОкружного
адміністративного суду м. Києва від
31.10.2011

та ухвалу Київськогоапеляційного
адміністративного суду від 20.06.2012

у справі № 2а-13564/11/2670

за позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4

доДержавної податкової інспекції у
Дарницькому районі м. Києва

про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.10.2011, залишеною без змін ухвалою
Київськогоапеляційного
адміністративного суду від 20.06.2012,
задоволено позовні вимоги фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 (надалі -
позивач, фізична особа - підприємець
ОСОБА_4) до Державної податкової
інспекції у Дарницькому районі м. Києва
(надалі - відповідач, ДПІ у Дарницькому
районі м. Києва) про визнання
недійснимподаткового
повідомлення-рішення.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.10.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2012 і постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позову в
повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ у Дарницькому
районі м. Києва було проведено планову
виїзну документальну перевірку
фінансово-господарської діяльності
фізичної особи - підприємцяОСОБА_4 з
питань дотриманнявимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 22.07.2009 по 31.12.2010.

Перевіркою, зокрема, встановлено, що в
порушення вимог пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок
на додану вартість» (надалі - Закон
України «Про податок на додану
вартість») було занижено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за червень-грудень 2010 року на
суму 9917,77 грн. та в порушення пп. 7.4.4 п. 7.4
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» віднесено до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість суми ПДВ, які не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями на загальну
суму 4681,12 грн., а саме: за серпень 2010 року
- 4377,58 грн., за вересень 2010 року - 1462,80
грн., за жовтень 2010 року - 1149,63 грн., за
листопад 2010 року - 753,57 грн., за грудень
2010 року - 1 022,56 грн.

При порівнянні декларацій про доходи,
поданих до ДПІ у Дарницькому районі м.
Києва, із звітами про використання
реєстраторів розрахункових операцій
та наданими на перевірку банківськими
виписками, встановлено, що позивач у
періоді, що перевірявся, отримав на
розрахунковий рахунок кошти з
призначенням платежу «Орендна плата
згідно договору №11/09-Б від 12.11.2009 без
ПДВ»від контрагента ПАТ КБ
«Приватбанк»на загальну суму 11 633,33
грн.: за І квартал 2010 року - 2 633,33 грн., за
II квартал 2010 року - 3 000,00 грн., за
ІІІквартал 2010 року - 3000,00 грн., за IV
квартал 2010 року - 3 000,00 грн.

Згідно договору суборенди частини
приміщення №1/09-Б від 12.11.2009, укладеного
з ПАТ КБ «Приватбанк», приміщення
передається позивачем та приймається в
суборенду суборендавцем на умовах
сплати останнім грошових коштів на
банківський рахунок орендодавця;
суборенда плата підлягає сплаті до 5
числа місяця, наступного
зарозрахунковим, із розрахунку 1000,00
грн. за 1 кв.м. Факт передачі частини
приміщення підтверджується актом
здачі-приймання від 12.11.2009.

Крім того, у перевіреному періоді
позивач отримав на розрахунковий
рахунок кошти від суб'єкта
господарської діяльності ОСОБА_5 з
призначенням платежу «Згідно договору
без ПДВ»на загальну суму 24515,00 грн., а
саме: за IV квартал 2009 року - 3 000,00 грн., за
І квартал 2010 року - 6800,00 грн., за II
квартал 2010 року - 9 815,00 грн., за ІІІ
квартал 2010 року - 4900,00 грн.

Позивач перевищив загальну суму від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг) (300000 грн.) в травні 2010 року та не
зареєструвався платником податку на
додану вартість з червня 2010 року.

Податковий орган також посилався на те,
що станом на 15.04.2011 податкові накладні,
що підтверджують право на формування
податкового кредиту позивача, не були
надані до перевірки.

За результатами перевірки
відповідачем було складено акт від
15.04.2011№ 1816/17/4/НОМЕР_1, на підставі якого
було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 08.06.2011№
/23845, яким позивачу було
нараховане зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 18 587,61 грн., у тому
числі: штрафні санкції у сумі 3 989,72 грн.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 2.3.1 п. 2.3 ст.2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин, особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень (без урахування податку на
додану вартість).

Пунктом 9.4 ст. 9 зазначеного Закону
встановлено, що якщо особа, на яку не
поширюється дія пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, як платник податку, вважає за
доцільне добровільно зареєструватися
платником податку і відповідає вимогам
підпункту 2.2 статті 2 цього Закону, така
реєстрація провадиться за її заявою.
Якщо обсяг оподатковуваних операцій
особи протягом звітного податкового
періоду перевищує суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, не більше ніж у два рази, така
особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом. Особа, що
не надсилає таку заяву у таких випадках
та у такі строки, несе відповідальність
за ненарахування або несплату цього
податку на рівні зареєстрованого
платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування.

З аналізу зазначених норм права
вбачається, що платник податку у
випадку, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
відповідно до Закону України «Про
податок на додану вартість»,
нарахована йому протягом останніх
дванадцяти календарних місяців,
сукупно перевищує 300 000 гривень (без
урахування податку на додану вартість),
повинен зареєструватись платником
податку на додану вартість, а у випадку,
якщо він цього не робить, то несе
відповідальність за несплату податку
на додану вартість на рівні
зареєстрованого платника.

Отже, зазначеними нормами права
передбачено відповідальність платника
податків, який повинен був
зареєструватись, однак не зробив цього,
лише за несплату податку на додану
вартість на рівні зареєстрованого
платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного
відшкодування.Водночас,закон не
передбачав відповідальності за
неподання податкової звітності з
податку на додану вартість.

Відповідно до п. 2.2 ст. 2 Порядку
заповнення та подання податкової
декларації з податку на додану
вартість, затвердженогонаказом ДПА
України № 166 від 30.05.1997 (у редакції
наказу від 15.06.2005 № 213), звітним
(податковим) періодом є один
календарний місяць (за винятком
випадків, указаних у пункті 2.3 цього
Порядку). У разі, якщо особа
зареєстрована платником податку з дня
іншого, ніж перший день календарного
місяця, першим звітним (податковим)
періодом є період, який розпочинається
від дня такої реєстрації та
закінчується останнім днем першого
повного календарного місяця.

Позивач зареєструвався платником
податку на додану вартість 07.07.2010, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом та не заперечується
відповідачем.

З огляду на викладене, першим звітним
періодом, за який позивач повинен був
подати декларацію з податку на додану
вартість, був період, що розпочався
07.07.2010 та закінчився 31.08.2010, тобто
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість з 07.07.2010 по 30.07.2010 та за
серпень 2010 року повинні бути включені
позивачем в декларацію за серпень 2010
року.

Таким чином, безпідставною є позиція
відповідача щодо необхідності подання
позивачем декларацій за червень та
липень 2010 року, оскільки на позивача не
покладався обов'язок подання
податкових декларацій за результатами
зазначених звітних періодів.

Згідно із пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону
України «Про податок на додану
вартість» об'єктом оподаткування є
операції платників податку, зокрема, з
поставки товарів та послуг, місце
поставки яких знаходиться на митній
території України.

Пунктом 4.1 ст. 4 зазначеного Закону
встановлено, що база оподаткування
операції з поставки товарів (послуг)
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижче за
звичайні ціни, з урахуванням акцизного
збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)).

Згідно із пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг). Платники податку повинні
зберігати податкові накладні протягом
строку, передбаченого законодавством
для зобов'язань із сплати податків.

Відповідно до пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7
зазначеного Закону датою виникнення
податкових зобов'язань з поставки
товарів (робіт, послуг) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від покупця
(замовника) на банківський рахунок
платника податку як оплата товарів
(робіт, послуг), що підлягають поставці,
а у разі поставки товарів (робіт,
послуг) за готівкові грошові кошти -
дата їх оприбуткування в касі платника
податку, а при відсутності такої - дата
інкасації готівкових коштів у
банківській установі, що обслуговує
платника податку; або дата
відвантаження товарів, а для робіт
(послуг) - дата оформлення документа, що
засвідчує факт виконання робіт (послуг)
платником податку.

З аналізу зазначених норм права
вбачається, що об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, зокрема, з поставки
товарів та послуг, обсяги яких
визначають відповідно до податкових
накладних, які є звітним податковим
документом.

Відповідач в акті перевірки зазначає
про те, що позивачем було занижено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість за червень 2010 року - на
суму 7136,81 грн., за липень 2010 року - на 7118,87
грн., за вересень 2010 року -на 33,53 грн., за
жовтень 2010 року - на 32,33 грн., за листопад
2010 року - на33,67 грн., за грудень 2010 року -
на 33,33 грн. та завищено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за серпень 2010 року на 4 470,77
грн.Водночас, ні в акті перевірки, ні в
судових засідання судів першої та
апеляційної інстанцій відповідачем не
надано пояснень з приводу того, на
підставі яких документів він дійшов
висновку про заниження позивачем
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковийкредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.4.1п. 7.4 ст. 7 зазначеного
Закону встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку, придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно із пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 10.1 та 10.2 ст. 10 Закону
України «Про податок на додану
вартість» особами, відповідальними за
нарахування, утримання та сплату
(перерахування) податку до бюджету, є
платники податку, визначені у статті 2
цього Закону. Платники податку,
визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д"
пункту 10.1 цієї статті, відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону.

Аналіз зазначених норм права дає
підстави вважати, що платник податку на
додану вартість не може включати до
складу податкового кредиту та несе
відповідальність за включення до нього
суми податку, непідтвердженої
податковими накладними чи митними
деклараціями(іншими подібними
документами).Тобто, відсутність
зазначених документів позбавляє
платника податку на додану вартість
права на включення до складу
податкового кредиту суми, сплаченої
постачальникам товару в ціні
придбання.

Не зважаючи на те, що в акті не
зазначено які саме податкові накладні
не були надані позивачем до перевірки,
суди першої та апеляційної інстанцій
доречно вказали на те, що відповідно до
наявних матеріалів справи сума
податкового кредиту, зазначена
вдеклараціях, підтверджується
відповідними податковими накладними,
зазначеними в реєстрах.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, та враховуючи
той факт, що відповідачем не надано
належного обґрунтування правомірності
нарахування позивачу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість та не спростовано доказів
позивача щодо підтвердження суми
податкового кредиту з податку на
додану вартість, визначеного в
деклараціях,колегія суддів вважає, що
суди попередніх інстанцій
дійшливірного висновку про те, що
податковим органом було неправомірно
винесено податкове
повідомлення-рішення від 08.06.2011№
/23845.

Правильність позиції судів попередніх
інстанцій при винесенні судових рішень
доводами касаційної скарги не
спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування
судовогорішення.

Керуючись ст.ст.210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дарницькому
районі м. Києва Державної податкової
служби залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.10.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2012 у справі № 2а-13564/11/2670залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236- 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна