Справа № 804/13204/13-а
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 р. Справа № 804/13204/13-а Суддя
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Дєєв М.В.,
одноособово розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алкон Маркет»

до Лівобережної міжрайонної
державної податкової інспекції

м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

про скасування рішень та
податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Алкон Маркет»
звернулася до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Лівобережної міжрайонної державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про скасування податкових повідомлень
- рішень від 31.05.2013 року № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на прибуток в загальній сумі
555555 грн., № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальній сумі 665357
грн., № про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі 243747
грн. 10 коп., скасування рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 05.08.2013
року № 1612/10/10-25, скасування рішення
Міністерства доходів і зборів України
№ 10656/6/99-99-10-01-15.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що Лівобережною міжрайонною
державною податковою інспекцією м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
було проведено перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю «Алкон
Маркет», за результатами перевірки
складено акт перевірки № 1326/22/36839198 від
23.03.2013 року, в якому зроблено висновок
про порушення позивачем вимог діючого
законодавства, в результаті чого
позивачу збільшено грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
загальній сумі 555555 грн., грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальній сумі 665357 грн. та
застосовано штрафні санкції за
порушення норм з регулювання обігу
готівки в сумі 243747 грн. 10 коп. Позивач
вважає висновки податкового органу,
викладені у акті перевірки такими, що
не відповідають вимогам діючого
законодавства, а оскаржувані податкові
повідомлення - рішення незаконними та
такими, що підлягають скасуванню.

Позивач, належним чином повідомлений
про дату, час та місце розгляду справи,
явку свого представника у судове
засідання не забезпечив, надіслав суду
клопотання про розгляд справи без його
часті.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, явку свого
представника у судове засідання не
забезпечив, з клопотанням про
відкладення розгляду справи не
звертався, надав суду заперечення
проти позову у яких зазначив, що
податковий орган діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, вважає, що підстав для
скасування оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень не має, з огляду на
зазначене просить суд відмовити в
задоволенні позову.

У відповідності до ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128
КАС України, справу розглянуто в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується адміністративний позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд вважає
позовні вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Алкон Маркет»
зареєстроване виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 10.12.2009
року та перебуває на обліку в
Лівобережній міжрайонній державній
податковій інспекції м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби як
платник податків.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20
Податкового кодексу України органи
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України передбачено, що органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Відповідно до ст.75.1.2. статті 75
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), документальною перевіркою
вважається перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальна планова перевірка
проводиться відповідно до плану -
графіка перевірок.

Судом встановлено, що Лівобережною
об'єднаною державною податковою
інспекцією м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби проведена планова
виїзна документальна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алкон Маркет» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово - господарської діяльності,
валютного та іншого законодавства за
період за 01.04.2011 року по 30.12.2012 року, про
що складено акт перевірки № 1326/22/36839198
від 23.03.2013 року.

У даному акті перевірки
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог:

- п. 135.1, 135.2, пп. 135.4.1 п. 135.4, пп. 135.5.4,
135.5.5 п. 135.5, п. 138.1, 138.2, пп. 138.8.1 п.
138.8, пп. 138.10.2, 138.10.3, 138. 10.5, 138.10.6 п. 138.10 ст.
138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, в результаті чого
підприємством у періодах з ІІ кварталу
2011 року по ІV квартал 2012 року занижено
податок на прибуток на загальну суму
540649 грн.;

- п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п.
201.1, 201.4, 201.7, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, підприємством у
періодах з квітня 2011 року по травень 2012
року занижено податок на додану
вартість на загальну суму 486908 грн.

- п. 2.6 Положення про ведення
касових операцій в національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
№ 637, несвоєчасно оприбутковано
готівкові кошти на підставі фіскальних
звітних чеків в КОРО.

На підставі висновків проведеної
перевірки № 1326/22/36839198 від 29.03.2013 року
відповідачем були винесені податкові
повідомлення - рішення від 31.05.2013 року:

- № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в загальній сумі 555555 грн.,

- № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальній сумі 665357
грн.,

- № про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі 243747
грн. 10 коп.

Не погодившись з прийнятими
податковими повідомленнями - рішеннями
позивачем було подано до Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та
Міністерства доходів і зборів України
скарги, рішеннями останніх від 05.08.2013
року № 1612/10/10-25, від 09.09.2013 року №
10656/6/99-99-10-01-15, оскаржувані податкові
повідомлення залишені без змін, а
скарги без задоволення.

Суд вважає прийняті податкові
повідомлення - рішення від 31.05.2013 року
протиправними, та такими, що підлягають
скасуванню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що під
час проведеної перевірки податковим
органом встановлено порушення
податкового законодавства, яке вчинено
позивачем у перевіряємий період,
сутність якого полягає у формуванні
податкового кредиту від ФОП ОСОБА_1, ТОВ
«Ривс», ПП «Вектор Пром», ПП «Драфт
Сервіс», ПП «Торгівельний Дім Самара»,
ПП «Промінвестмаш», ТОВ «Алікон
Маркет», ПП «Перспектива 2008».

При цьому, податковим органом було
зроблено висновок, що відсутні ознаки
реальності вчинення господарських
операцій з ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Ривс»,
зокрема, відповідач посилається на те,
що у відношенні вказаних контрагентів
складено акти документальних
позапланових перевірок, якими
встановлено відсутність ознак
реальності здійснення господарських
операцій, а саме:

- акт Дніпродзержинської ОДПІ від
21.12.2012 року № 5217/606/17-220/ про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ФОП
ОСОБА_1 з питань правильного формування
податкових зобов'язань та податкового
кредиту за червень - липень 2011 року;

- акт ДПІ у Бабушкінському районі
м. Дніпропетровська від 21.12.2012 року
№ 7211/224/34914473 по підприємству
ТОВ «Ривз».

Відповідно до вищевказаних актів
перевірок, не підтверджено реальність
господарських відносин ТОВ «Алкон
Маркет» з придбання овочів від ФОП
ОСОБА_1 на загальну суму 22584 грн., та ТОВ
«Алкон Маркет» з придбання ТМЦ від ТОВ
«Ривз» на загальну суму 5676 грн.

Суд не погоджується з вищевикладеними
висновками податкового органу, з
огляду на наступне.

Позивачем до перевірки були надані
первинні документи на підтвердження
господарських відносин з
контрагентами позивача - ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Ривз», при цьому, жодних
заперечень чи зауважень щодо їх
оформлення чи невідповідності вимогам
закону від посадових осіб податкового
органу не надходило. Таким чином, суд
доходить висновку, що господарські
відносини з вищевказаними
контрагентами були підтверджені
належним чином оформленими первинними
документами.

Суд звертає увагу на те, що при
проведенні перевірки взаємовідносин
позивача з ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Ривз»
були враховані акти перевірок
Дніпродзержинської ОДПІ та ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська, відповідно до яких
по даним контрагентам відсутні ознаки
реальності вчинення господарських
операцій.

Таким чином, посадові особи
податкового органу зробили висновок
про незаконність віднесення позивачем
витрат з виконання договорів,
укладених з ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Ривз»
до податкового кредиту лише на
підставі актів перевірок контрагентів,
які жодним чином не є доказом та
проігнорували факт наявності
первинної документації, що підтверджує
податковий кредит.

Крім того, у перевіряємий період
позивач мав взаємовідносини з ПП
«Вектор Пром», ПП «Драфт Сервіс», ПП
«Торгівельний Дім Самара», ПП
«Промінвестмаш», ТОВ «Алікон Маркет»,
ПП «Перспектива 2008».

У акті перевірки відповідач зазначає,
що відповідно до договорів, укладених
ТОВ «Алкон Маркет» з постачальниками
ПП «Вектор Пром», ПП «Драфт Сервіс», ПП
«Торгівельний Дім Самара», ПП
«Промінвестмаш», ТОВ «Алікон Маркет»,
ПП «Перспектива 2008» передбачено:

- поставку товару здійснювати
транспортом та за рахунок
постачальника;

- приймання передачу товару
здійснювати на складі покупця;

- при передачі товару постачальник
зобов'язаний передати покупцю наступні
документи: накладну на товар, податкову
накладну документи, що підтверджують
якість товару; товаротранспортну
накладну; довіреність на представника
постачальника на право підпису
товаросупровідних актів.

При цьому, відповідач зазначив, що ТОВ
«Алкон Маркет» не надало
підтверджуючих документів щодо
транспортування товарів від
вищеперерахованих постачальників.

Проте, суд не погоджується з
вищевказаним твердженням відповідача,
оскільки підтвердження отримання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей від його контрагентів, саме
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для формування
валових доходів і витрат та отримання
права на податковий кредит, у зв'язку з
тим, що діючим законодавством не
передбачено ставлення в залежність
відсутність транспортних документів
на перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. У
зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
безпідставним висновок відповідача
про те, що внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися).

За змістом п. 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року N 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за N 128/2568, товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля є основними документами на
перевезення вантажів. Однак, жодним
нормативно-правовим актом не
встановлено, що товарно-транспортні
накладні та дорожні листи є єдиними
документами, які підтверджують факт
поставки товару від продавця до
покупця.

Вищевказана позиція зазначена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 22.05.2013 року по справі №2270/10784/11.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Крім того, поняття правочину, що
порушує публічний порядок надано у
Постанові Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Пункт
18 даної Постанови передбачає «перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
законне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд звертає увагу, що відповідач,
приймаючи податкові повідомлення -
рішення 31.05.2013 року № та № ,
не міг керуватися лише припущеннями
щодо фіктивності (нікчемності)
укладених договорів, його позиція про
те, що ці договори суперечать інтересам
держави та суспільства, не
підтверджена належними доказами чи
рішенням суду про визнання їх такими.

Пунктом 135.1 ст.135 ПК України
передбачено, що доходи, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід
від реалізації товарів визначається за
датою переходу покупцеві права
власності на такий товар. Дохід від
надання послуг та виконання робіт
визначається за датою складання акта
або іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14
ПК України, податковий кредит - це сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладені з
контрагентами правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит та
валові витрати про вказаних вище
господарських операцій.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку -
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Також, спірним у даній справі є
висновок податкового органа про те, що
позивачем порушено п. 2.6 Положення про
ведення касових операцій в
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України № 637,
несвоєчасно оприбутковано готівкові
кошти на підставі фіскальних звітних
чеків в КОРО №/2 від 15.02.2011 року, а
саме: згідно Z - звіту № 801 за 18.01.2012 року
роздруковано 19.01.2012 року на загальну
суму 6507 грн. 34 коп., готівкові кошти
оприбутковані 18.01.2012 року Z - звіту №544
за 07.05.2011 року роздруковано 08.05.2011 року
на загальну суму 7223 грн. 33
коп., готівкові кошти оприбутковані
07.05.2011 року; в КОРО № від 18.03.2011
року, а саме: згідно Z - звіту №1077 за
01.12.2011 року роздруковано 02.12.2011 року на
загальну суму 5639 грн. 90 коп., готівкові
кошти оприбутковані 01.12.2011 року; в КОРО
№ від 06.06.2011 року, а саме: згідно Z -
звіту № 838 за 15.04.2012 року роздруковано
16.04.2012 року на загальну суму 841 грн. 69
коп., готівкові кошти оприбутковані
15.04.2012 року; в КОРО № /3 від 31.05.2012
року, а саме: згідно Z - звіту № 770 за
15.07.2012 року роздруковано 16.07.2012 року на
загальну суму 2899 грн. 99 коп., готівкові
кошти оприбутковані 15.07.2012 року; в КОРО
№ від 06.06.2011 року, а саме: згідно Z -
звіту № 383 за 09.09.2011 року роздруковано
10.07.2012 року на загальну суму 6379 грн. 53
коп., готівкові кошти оприбутковані
09.09.2011 року; в КОРО № /2 від 12.05.2011
року, а саме: згідно Z - звіту №0379 за
20.06.2011 року роздруковано 21.06.2011 року на
загальну суму 942 грн. 15 коп., готівкові
кошти оприбутковані 20.06.2011 року; в КОРО
№ /2 від 12.05.2011 року, а саме: згідно Z
- звіту № 0543 за 02.12.2011 року роздруковано
03.12.2011 року на загальну суму 7971 грн. 67
коп., готівкові кошти оприбутковані
02.12.2011 року, Z - звіту № 0602 за 29.01.2012 року
роздруковано 30.01.2012 року, на загальну
суму 2129 грн. 86 коп., готівкові кошти
оприбутковані 29.01.2012 року; в КОРО №
від 23.02.2012 року, а саме: згідно Z -
звіту № 2058 за 04.07.2012 року роздруковано
05.07.2012 року на загальну суму 66 грн. 94
коп., готівкові кошти оприбутковані
04.07.2012 року; в КОРО № від 18.03.2011
року, а саме: згідно Z - звіту № 929 за
06.07.2011 року роздруковано - 08.07.2011 року на
загальну суму 2199 грн. 77 коп., готівкові
кошти оприбутковані 06.07.2011 року, Z -
звіту № 930 за 06.07.2011 року роздруковано
08.07.2011 року на запільну суму 1606 грн. 01
коп. готівкові кошти оприбутковані
06.07.2011 року; в КОРО № від
09.03.2011року, а саме: згідно Z - звіту № 1047
за 18.09.2011 року роздруковано 19.09.2011 року
на загальну суму 4341 грн. 24 коп.,
готівкові кошти оприбутковані 18.09.2011
року.

При цьому, сторонами не заперечується,
що в розділі 4 КОРО в наявності записи
про ремонти КОРО, але в момент виходу з
ладу РРО підприємством не
використовувались розрахункові
квитанції.

У зв'язку з вищевказаним висновком
податкового органу, з урахуванням абз. 3
ст. 1 Указу Президента України від 12.06.1995
року № 436/95, було винесене податкове
повідомлення - рішення від 31.05.2013 року
№ про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі 243747
грн. 10 коп.

Суд вважає вищевказане податкове
повідомлення - рішення необґрунтованим
та таким, що підлягає скасуванню, з
огляду на наступне.

Порядок ведення касових операцій у
національній валюті регулюється
Законом України «Про застосування
реєстраторів розрахунковим операцій у
сфері торгівлі,громадського
харчування та послуг», Положенням «Про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні»
затвердженим постановою правління НБУ
№ 637 від 15.12.2004р. ( далі - Положення).

Згідно з п.п. 1.2 Положення,
оприбуткування готівки - проведення
підприємствами і підприємцями обліку
готівки в касі на повну суму її
фактичних надходжень у касовій книзі,
книзі обліку доходів і витрат, книзі
обліку розрахункових операцій.

Відповідно до п.п. 2.2. та п.2.6 Положення,
підприємства (підприємці) здійснюють
розрахунки готівкою між собою і з
фізичними особами (громадянами
України, іноземцями, особами без
громадянства, які не здійснюють
підприємницької діяльності) через касу
як за рахунок готівкової виручки, так і
за рахунок коштів, одержаних із банків.
Зазначені розрахунки проводяться
також шляхом переказу готівки для
сплати відповідних платежів.
Підприємства (підприємці) здійснюють
облік операцій з готівкою у
відповідних книгах обліку. Уся готівка,
що надходить до кас, має своєчасно (у
день одержання готівкових коштів) та в
повній сумі оприбутковуватися.

Відповідно до п.п. 7.3. Положення,
відповідальність за дотримання
порядку ведення операцій з готівкою
покладається на підприємців,
керівників підприємств. Особи, які
винні в порушенні порядку ведення
операцій з готівкою, притягуються до
відповідальності в установленому
законодавством України порядку. У разі
виявлення порушень установленого
порядку ведення операцій з готівкою
органи державної податкової служби
України застосовують до порушників
штрафні санкції на підставі подання
органів контролю згідно з
законодавством України.

Згідно з ч. 1 Указу Президента України
«Про застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» від 12.06.1995р. № 436/95 у разі
порушення юридичними особами всіх форм
власності, фізичними особами -
громадянами України, іноземними
громадянами та особами без
громадянства, які є суб'єктами
підприємницької діяльності, а також
постійними представництвами
нерезидентів, через які повністю або
частково здійснюється підприємницька
діяльність, норм з регулювання обігу
готівки у національній валюті, що
встановлюються Національним банком
України, до них застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафу за
неоприбуткування (неповне та/або
несвоєчасне) оприбуткування у касах
готівки - у п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми.

Як вбачається зі змісту матеріалів
справи, у позивача відбулися поломки
касових апаратів, про що поставлений
відповідний запис в розділі 4 КОРО
сервісною службою. При цьому,
роздрукування денних звітів (Z-звітів)
відбулося після відновлення робочої
функції апаратів.

Згідно статті 5 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» від 06.07.1995 року №265/95, на період
виходу з ладу реєстратора
розрахункових операцій та здійснення
його ремонту або у разі тимчасового,
але не більше 72 годин (7 робочих днів),
відключення електроенергії проведення
розрахункових операцій здійснюється з
використанням книги обліку
розрахункових операцій та
розрахункової книжки або із
застосуванням належним чином
зареєстрованого резервного
реєстратора розрахункових операцій.

Відповідно до п. 4.9 Порядку реєстрації,
опломбування та застосування
реєстраторів розрахункових операцій
за товари (послуги), затвердженого
наказом ДПА України від 01.12.2000р. № 614,
якщо на період виходу з ладу РРО або в
разі відключення електроенергії
розрахункові операції проводяться з
використанням книги обліку
розрахункових операцій та
розрахункової книжки, то після
встановлення відремонтованого
(резервного) РРО або відновлення
постачання електроенергії необхідно
провести через РРО суми розрахунків за
час роботи з використанням
розрахункової книжки, а також у
відповідності до контрольної стрічки
(у випадку обнулення оперативної
пам'яті) - за час роботи, що передував
виходу РРО з ладу або відключенню
електроенергії, окремо за кожною
ставкою ПДВ, після чого слід виконати
Z-звіт.

Відповідно до пункту 7.5 Порядку
реєстрації та ведення книг обліку
розрахункових операцій і
розрахункових книжок затвердженого
наказом ДПА України від 01.12.2000р.
№ 614 (далі - Порядок) встановлено, що
використання книги ОРО, зареєстрованої
на РРО, передбачає: - наявність книги
ОРО на місці проведення розрахунків, де
встановлено РРО; - підклеювання
фіскальних звітних чеків на
відповідних сторінках книги ОРО; -
щоденне виконання записів про рух
готівки та суми розрахунків, при цьому
дані за сумами, отриманими від покупців
(клієнтів), та дані за сумами, виданими
покупцям (клієнтам), записуються
окремо; - у разі виходу з ладу РРО чи
відключення електроенергії здійснення
записів за обліком розрахункових
квитанцій; - ведення обліку ремонтів,
робіт з технічного обслуговування, а
також перевірок конструкції та
програмного забезпечення РРО у
відповідному розділі книги ОРО.

Згідно пункту 7.9 Порядку, якщо початок
та закінчення одного циклу
використання розрахункової книжки при
відключенні електроенергії чи на
період ремонту РРО припадають на різні
робочі дні, то за кожний робочий день у
розділі 3 книги ОРО на РРО здійснюються
окремі записи, при цьому графи 1 - 2
заповнюються тільки в перший, а графа 8 -
тільки в останній день одного циклу
використання розрахункової книжки.

Крім того, на підставі даних
розрахункових квитанцій щоденно
здійснюються записи в розділі 2; до
запису за перший день слід включити
дані про відповідні суми (графи 3 - 8) за
контрольною стрічкою з початку
робочого дня до моменту виходу з ладу
РРО або відключення електроенергії. У
записі за даними фіскального звітного
чека, роздрукованого після відновлення
роботи на РРО, необхідно зазначити, за
які попередні дати підсумовані дані в
цьому фіскальному чеку.

Суд звертає увагу на те, що після
поломки касових апаратів розрахункові
операції не проводились, відповідно і
не використовувалась розрахункова
книжка. Z-звіт був роздрукований та
вклеєний до КОРО після відновлення
робочої функції апаратів. У зв'язку з
вищевикладеним, суд доходить висновку,
що у позивача не було технічної
можливості своєчасно оприбуткувати
готівкові кошти на підставі
фіскальних звітних чеків, а
відсутність розрахункових квитанцій,
на які посилається відповідає
обумовлене відсутністю розрахункових
операцій під час поломки апаратів.

На підставі зазначеного, суд доходить
висновку про безпідставність
накладення на позивача штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі 243747
грн. 10 коп., а тому вважає за необхідне
скасувати податкове повідомлення -
рішення від 31.05.2013 року № .

Щодо позовних вимог про скасування
рішення Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 05.08.2013 року № 1612/10/10-25 та
скасування рішення Міністерства
доходів і зборів України №
10656/6/99-99-10-01-15, суд зазначає наступне.

Статтею 56 ПК України урегульовано
порядок оскарження рішень
контролюючих органів.

Так, згідно п. 56.1 ст. 56 ПК України
рішення, прийняті контролюючим
органом, можуть бути оскаржені в
адміністративному або судовому
порядку.

У разі коли платник податків вважає, що
контролюючий орган неправильно
визначив суму грошового зобов'язання
або прийняв будь-яке інше рішення, що
суперечить законодавству або виходить
за межі повноважень контролюючого
органу, встановлених цим Кодексом або
іншими законами України, він має право
звернутися до контролюючого органу
вищого рівня із скаргою про перегляд
цього рішення (п. 56.2 ст. 56 ПК України).

У відповідності до пункту 56.18 статті 56
ПК України процедура
адміністративного оскарження
вважається досудовим порядком
вирішення спору.

З огляду на викладене, рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та рішення
Міністерства доходів і зборів України,
не є актами реалізації контролюючими
органами повноважень у сфері
управлінської діяльності та не мають
юридичного характеру, оскільки не
містять обов'язкових для суб'єкта
господарювання приписів, а відтак не є
правовими актами індивідуальної дії та
не створюють юридичних наслідків у
формі прав, обов'язків, їх зміни чи
припинення, у зв'язку з чим не можуть
бути оскаржені до адміністративного
суду.

Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
07.06.2011 року у справі № К-9007/07, від 17.01.2012
року у справі № К-9234/07, від 18.01.2012 року у
справі № К-14570/08, від 03.03.2012 року у справі
№ К-56671/09, від 17.05.2012 року у справі №
К-27434/10, від 31.05.2012 року у справі №
К/9991/26796/12, від 20.06.2012 року у справі №
К/9991/29420/12, в постанові Вищого
адміністративного суду України від
26.04.2012 року у справі № К-44921/09.

У зв'язку з вищевикладеним, суд
доходить висновку, що в частині
позовних вимог про скасування рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 05.08.2013
року № 1612/10/10-25 та скасування рішення
Міністерства доходів і зборів України
№ 10656/6/99-99-10-01-15, слід відмовити у
задоволенні.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідач суду не надав. З
огляду на вищевикладене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги є частково
обґрунтованими, та такими, що
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволені яких
позивачеві відмовлено.

Як підтверджується матеріалами справи,
позивачем сплачено судовий збір за
майнові вимоги - 2294 грн.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку про необхідність присудження
з Державного бюджету України позивачу
документально підтверджених судових
витрат в сумі 2294 грн.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Алкон
Маркет» - задовольнити частково.

Скасувати податкові повідомлення -
рішення податкових повідомлень -
рішень від 31.05.2013 року:

- № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в загальній сумі 555555 грн.;

- № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальній сумі 665357
грн.

- № про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі 243747
грн. 10 коп.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Судові витрати в розмірі 2294 грн. (дві
тисячі двісті дев'яносто чотири гривні)
присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Алкон
Маркет» з Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя М.В. Дєєв