Справа № 826/4417/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2014 року 10:33
№ 826/4417/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Аблова Є.В.;
судді Амельохіна В.В.,
судді Федорчука А.В.,
при секретарі Мальчик І.Ю.,
представника позивача: Баланьов А.О.,
представника відповідача - Потоцький
третьої особи - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «СЛАВЯНКА» до
Державної служби інтелектуальної
власності України, за участю третьої
особи ОСОБА_3 про визнання протиправним
рішення, визнання свідоцтва частково
недійсним,-

В С Т А
Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом до Державної служби
інтелектуальної власності України, за
участю третьої особи ОСОБА_3 про
визнання протиправним рішення,
визнання свідоцтва частково недійсним,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що рішення Державного департаменту
інтелектуальної власності від 15.01.2003
року про реєстрацію знака «СЛОВ'ЯНКА»
на ім'я ОСОБА_3 за заявкою № від
21.04.2000 року є протиправним в частині
визнання відповідності заявки умовам
правової охорони для всіх товарів 31
класу Міжнародної класифікації
товарів і послуг для реєстрації знаків,
оскільки винесено з порушенням вимог
абз.3 ч.3 ст. 6 Закону України «Про
охорону прав на знаки для товарів і
послуг». Окрім того, станом на 21.04.2000
року (дату подання заявки № на імя
ОСОБА_3.) фірмове найменування
«СЛАВЯНКА» вже 3 роки
використовувалось ТОВ «СЛАВЯНКА» та
було відомим в Україні.

В позовній заяві позивач просить
суд: визнати рішення Державного
департаменту інтелектуальної
власності про реєстрацію знака
"СЛОВ'ЯНКА" на ім'я ОСОБА_3, прийняте за
результатами розгляду заявки №
від 21.04.2000, протиправним в частині
визнання відповідності знака
"СЛОВ'ЯНКА" умовам правової охорони
відносно товарів 31 класу Міжнародної
класифікації товарів і послуг для
реєстрації знаків; визнати недійсним
свідоцтво України на знак для товарів і
послуг №29165 від 15.01.2003 в частині товарів
і послуг 31 класу Міжнародної
класифікації товарів і послуг для
реєстрації знаків.

В судовому засіданні, представник
позивача, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача, в судовому
засіданні, проти позову заперечував,
посилаючись на обґрунтованість та
законність прийнятого рішення,
оскільки, за результатами
кваліфікаційної експертизи було
встановлено, що позначення за заявкою
третьої особи відповідає умовам
надання охорони, визначеної Законом, у
зв'язку з чим, відповідачем, на підставі
чинного законодавства та в межах
наданої законом компетенції, прийнято
рішення про реєстрацію знака за
вказаною заявкою та видано відповідне
свідоцтво.

Третя особа, в судовому засіданні,
заперечувала проти задоволення
позовних вимог.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
представника позивача, представника
відповідача, суд дійшов наступних
висновків:

Судом встановлено, що ТОВ «СЛАВЯНКА» до
Державного підприємства «Український
інститут промислової власності»
Державного департаменту
інтелектуальної власності
Міністерства освіти і науки України
подано заявку №m201211641 від 10.07.2012р. на
реєстрацію словесного знака для
товарів і послуг «СЛАВЯНКА» щодо
товарів 29, 31 класів Міжнародної
класифікації товарів і послуг для
реєстрації знаків (Ніццька
класифікація), десята редакція.

За результатами розгляду заявки
№m201211641 від 10.07.2012р., відповідачем
прийнято Висновок про невідповідність
позначення умовам надання правової
охорони за результатами
кваліфікаційної експертизи від 04.12.2013р.
№53266, який затверджений Державною
службою інтелектуальної власності
України, що свідчить про набуття
рішення про відмову в реєстрації знака.

За результатами кваліфікаційної
експертизи, проведеної згідно ст.10
Закону України «Про охорону прав на
знаки для товарів і послуг»
встановлено, що заявлене позначення не
відповідає умовам надання правової
охорони (п.1 ст.5, ст.6 Закону України «Про
охорону прав на знаки для товарів і
послуг», а саме: для всіх товарів 29
класу, що зазначені у наведеному в
матеріалах заявки переліку, схоже
настільки, що його можна сплутати з
комбінованими знаками «СЛОВ'ЯНОЧКА» та
«СЛОВ'ЯНОЧКА», раніше зареєстрованими
в Україні на ім'я Публічного
акціонерного товариства
«ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» (свідоцтво №
36128 від 15.12.2003 року, заявка № від
25.04.2001 року та свідоцтво № 36127 від 15.12.2003
року, заявка № від 25.04.2001 року),
щодо споріднених товарів; для всіх
товарів 31 класу, що зазначені у
наведеному в матеріалах заявки
переліку, схоже настільки, що його
можна сплутати з словесним знаком
«СЛОВ'ЯНКА», раніше зареєстрованим в
Україні на ім'я ОСОБА_3 (свідоцтво № 29165
від 15.01.2003 року, заявка № від
21.04.2000 року), щодо споріднених товарів.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 було
подано заявку № від 21.04.2000р. на
реєстрацію словесного знака
«СЛОВ`ЯНКА» для товарів та послуг 35
класів Міжнародної класифікації
товарів і послуг.

За результатами кваліфікаційної
експертизи було встановлено, що
позначення за заявкою №
відповідає умовам надання правової
охорони, визначеним Законом.
Відповідачем 21.04.2000р. прийнято рішення
про реєстрацію знака за вказаною
заявкою відносно переліку заявлених
товарів 312,33 та послуг 35 класів МКТП та
видано свідоцтво України №29165 на знак
«СЛОВ`ЯНКА».

Відповідно до ч.2 ст.9 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На момент виникнення спірних
правовідносин, було чинним Положення
про Державний департамент
інтелектуальної власності,
затверджене постановою Кабінету
Міністрів України від 20.06.2000, № 997 (далі
Положення №997).

Відповідно до вказаного Положення №997,
Державний департамент інтелектуальної
власності (далі - Департамент) є
урядовим органом державного
управління, що діє у складі
Міністерства освіти і науки і йому
підпорядковується.

За змістом п.4 Положення №997,
Департамент відповідно до покладених
на нього завдань: реалізує у межах
своїх повноважень єдину економічну,
фінансову, науково-технічну,
інвестиційну, соціальну політику у
сфері інтелектуальної власності та
розробляє на основі результатів
аналізу діяльності державної системи
охорони інтелектуальної власності
пропозиції щодо її вдосконалення;
здійснює в межах, визначених
Міністерством освіти і науки,
управління майном підприємств, установ
та організацій, що належать до сфери
управління Міністерства; забезпечує у
межах своїх повноважень виконання
актів законодавства, здійснює
систематичний контроль за їх
реалізацією; розробляє пропозиції щодо
вдосконалення законодавства з питань,
що належать до його компетенції, і
вносить їх на розгляд Міністра освіти і
науки; забезпечує функціонування
системи експертизи заявок на об'єкти
інтелектуальної власності; бере участь
у роботі з удосконалення системи
обліку, звітності і державної
статистики в сфері інтелектуальної
власності; визначає порядок державної
сертифікації діяльності в сфері
інтелектуальної власності; здійснює
державну реєстрацію та ведення
державних реєстрів щодо об'єктів
інтелектуальної власності; видає в
установленому порядку охоронні
документи на об'єкти інтелектуальної
власності; здійснює реєстрацію
договорів про передачу прав на об'єкти
інтелектуальної власності, що
охороняються на території України, та
ліцензійних договорів; координує
діяльність щодо передачі прав на
об'єкти інтелектуальної власності, в
тому числі створені повністю або
частково за рахунок державного
бюджету; організовує розгляд заяв і
скарг щодо видачі охоронних документів
на об'єкти інтелектуальної власності, а
також інших звернень фізичних та
юридичних осіб з питань
інтелектуальної власності.

Відносини, що виникають у зв'язку з
набуттям і здійсненням права власності
на знаки для товарів і послуг в Україні
регулює Закон України від 15.12.1993, №
3689-XII "Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг" (в редакції, що діяла
на момент прийняття оскаржуваних
рішень).

У цьому Законі нижченаведене
вживається у такому значенні: особа -
громадянин або юридична особа; знак -
позначення, за яким товари і послуги
одних осіб відрізняються від
однорідних товарів і послуг інших осіб;
свідоцтво - свідоцтво України на знак
для товарів і послуг; зареєстрований
знак - знак, на який видано свідоцтво;
заявка - сукупність документів,
необхідних для видачі свідоцтва;
заявник - особа, яка подала заявку;
Реєстр - Державний реєстр свідоцтв
України на знаки для товарів і послуг.

Вимоги до заявки, правила подання та
процедуру розгляду заявки на видачу
свідоцтва України на знак для товарів і
послуг, на момент виникнення спірних
правовідносин, регулювали Правила
складання і подання заявки на видачу
свідоцтва України на знак для товарів і
послуг", від 28.07.1995, № 116.

За змістом ст.5 Закону, правова охорона
надається знаку, який не суперечить
суспільним інтересам, принципам
гуманності і моралі та на який не
поширюються підстави для відмови в
наданні правової охорони, встановлені
цим Законом. Об'єктом знака можуть бути
словесні, зображувальні, об'ємні та
інші позначення або їх комбінації,
виконані у будь-якому кольорі чи
поєднанні кольорів. Право власності на
знак засвідчується свідоцтвом. Строк
дії свідоцтва становить 10 років від
дати подання заявки до Відомства і
продовжується Відомством за
клопотанням власника свідоцтва,
поданим протягом останнього року дії
свідоцтва, щоразу на 10 років. Порядок
продовження строку дії свідоцтва
встановлюється Відомством. Дія
свідоцтва припиняється достроково за
умов, викладених у статті 18 цього
Закону. Обсяг правової охорони, що
надається, визначається наведеними у
свідоцтві зображенням знака і
переліком товарів та послуг. Право на
одержання свідоцтва у порядку,
встановленому цим Законом, має будь-яка
особа, об'єднання осіб або їх
правонаступники. Право на одержання
свідоцтва має заявник, заявка якого має
більш ранню дату подання до Відомства
або, якщо заявлено пріоритет, більш
ранню дату пріоритету, за умови, що
вказана заявка не вважається
відкликаною, не відкликана або не
відхилена.

Стаття 6 Закону визначає підстави для
відмови в наданні правової охорони,
згідно з цим Законом не можуть одержати
правову охорону позначення, які
зображують: державні герби, прапори та
емблеми; офіційні назви держав;
емблеми, скорочені або повні
найменування міжнародних міжурядових
організацій; офіційні контрольні,
гарантійні та пробірні клейма, печатки;
нагороди та інші відзнаки. Такі
позначення можуть бути включені до
знака як елементи, що не охороняються,
якщо на це є згода відповідного
компетентного органу або їх власників.
Згідно з цим Законом не можуть одержати
правову охорону також позначення, які:
не мають розрізняльної здатності; є
загальновживаними як позначення
товарів і послуг певного виду; вказують
на вид, якість, кількість, властивості,
призначення, цінність товарів і послуг,
а також на місце і час виготовлення чи
збуту товарів або надання послуг; є
оманливими або такими, що можуть ввести
в оману щодо товару, послуги або особи,
яка виробляє товар або надає послугу; є
загальновживаними символами і
термінами. Позначення, вказані в
абзацах 2, 3, 4, 6 цього пункту, можуть бути
внесені до знака як елементи, що не
охороняються, якщо вони не займають
домінуючого положення в зображенні
знака.

Не можуть бути зареєстровані як знаки
позначення, які є тотожними або схожими
настільки, що їх можна сплутати з:
знаками, раніше зареєстрованими чи
заявленими на реєстрацію в Україні на
ім'я іншої особи для однорідних товарів
і послуг; знаками інших осіб, якщо ці
знаки охороняються без реєстрації на
підставі міжнародних договорів,
учасником яких є Україна; фірмовими
найменуваннями, що відомі в Україні і
належать іншим особам, які одержали
право на них до дати подання до
Установи заявки щодо однорідних
товарів і послуг; кваліфікованими
зазначеннями походження товарів, крім
випадків, коли вони включені до знака
як елементи, що не охороняються, і
зареєстровані на ім'я осіб, які мають
право користуватися такими
зазначеннями; сертифікаційними
знаками, зареєстрованими у
встановленому порядку. Згідно з цим
Законом не може бути зареєстровано як
знак таке позначення, яке добросовісно
використовувалося до 1 січня 1992 року
двома і більше юридичними особами для
позначення однорідних товарів.

Не реєструються як знаки позначення,
які відтворюють: промислові зразки,
права на які належать в Україні іншим
особам; назви відомих в Україні творів
науки, літератури і мистецтва або
цитати і персонажі з них, твори
мистецтва та їх фрагменти без згоди
власників авторського права або їх
правонаступників; прізвища, імена,
псевдоніми та похідні від них, портрети
і факсиміле відомих в Україні осіб без
їх згоди.

Відповідно до ст.7 Закону, особа, яка
бажає одержати свідоцтво, подає до
Установи заявку. За дорученням
заявника заявку може бути подано через
представника у справах
інтелектуальної власності або іншу
довірену особу. Заявка повинна
стосуватися одного знака. Заявка
складається українською мовою і
повинна містити: заяву про реєстрацію
знака; зображення позначення, що
заявляється; перелік товарів і послуг,
для яких заявник просить зареєструвати
знак, згрупованих за Міжнародною
класифікацією товарів і послуг для
реєстрації знаків. У заяві про
реєстрацію знака необхідно вказати
заявника (заявників) та його адресу.
Якщо заявник просить охорону кольору
чи поєднання кольорів як розрізняльної
ознаки свого знака, то він зобов'язаний:
заявити про це і вказати в заяві колір
чи поєднання кольорів, охорону яких він
просить; подати в заявці кольорові
зображення вказаного знака. Кількість
примірників таких зображень
встановлюється Відомством. Інші вимоги
до документів заявки визначаються
Установою. За подання заявки
сплачується збір. Документ про сплату
збору повинен надійти до Установи
разом з заявкою або протягом двох
місяців від дати подання заявки.

Згідно ст.10 Закону, експертиза заявки
проводиться закладом експертизи
відповідно до цього Закону і
встановлених на його основі правил. Під
час проведення експертизи заклад
експертизи надсилає заявнику
повідомлення, запити та висновки. При
цьому висновки закладу експертизи
набувають статусу рішення Установи
після їх затвердження Установою.
Заявник має право з власної ініціативи
чи на запрошення закладу експертизи
особисто або через свого представника
брати участь у встановленому порядку в
розгляді питань, що виникли під час
проведення експертизи. Заявник має
право з власної ініціативи вносити до
заявки виправлення і уточнення.
Виправлення та уточнення не
враховуються, якщо вони надійшли до
закладу експертизи після дати
одержання заявником рішення про
реєстрацію знака або про відхилення
заявки. За подання клопотання про
внесення з ініціативи заявника
виправлень і уточнень до заявки після
одержання ним рішення про встановлення
дати подання заявки сплачується збір.
Після встановлення дати подання заявки
та за наявності документа про сплату
збору за подання заявки проводиться
формальна експертиза заявки, під час
якої: заявка перевіряється на
відповідність вимогам статті 7 цього
Закону; документ про сплату збору за
подання заявки перевіряється на
відповідність встановленим вимогам.
Якщо заявка не відповідає вимогам
статті 7 цього Закону або документ про
сплату збору за подання заявки -
встановленим вимогам, про це
повідомляється заявнику. Якщо заявка
відповідає вимогам статті 7 цього
Закону і документ про сплату збору за
подання заявки оформлено правильно,
заклад експертизи проводить
кваліфікаційну експертизу заявки, під
час якої перевіряється відповідність
заявленого позначення умовам надання
правової охорони. Якщо за результатами
кваліфікаційної експертизи заявки
буде визначено, що позначення
відповідає умовам надання правової
охорони, заявнику надсилається рішення
про реєстрацію знака. У противному разі
заявнику надсилається рішення про
відхилення заявки.

На підставі рішення про реєстрацію
знака та за наявності документа про
сплату державного мита за видачу
свідоцтва здійснюється публікація в
офіційному бюлетені відомостей про
видачу свідоцтва, визначених в
установленому порядку. Якщо протягом
трьох місяців від дати надходження до
заявника рішення про видачу свідоцтва
документ про сплату державного мита за
видачу свідоцтва в розмірі та порядку,
визначених законодавством, до закладу
експертизи не надійшов, публікація не
провадиться, а заявка вважається
відкликаною. Після публікації
відомостей про видачу свідоцтва
будь-яка особа має право ознайомитися з
матеріалами заявки в установленому
порядку (ст.12 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону, одночасно з
публікацією відомостей про видачу
свідоцтва Установа здійснює державну
реєстрацію знака, для чого вносить до
Реєстру відповідні відомості. Форма
Реєстру та порядок його ведення
визначаються Установою. Після внесення
до Реєстру відомостей будь-яка особа
має право ознайомитися з ними у
порядку, що визначається Установою.
Внесені до Реєстру відомості можуть
бути виправлені і (або) уточнені за
ініціативою власника свідоцтва або
Установи. До Реєстру за ініціативою
власника свідоцтва можуть бути внесені
зміни згідно з установленим переліком
можливих змін. За внесення до Реєстру
змін щодо свідоцтва сплачується збір.

Видача свідоцтва здійснюється
Установою у місячний строк після
державної реєстрації знака. Свідоцтво
видається особі, яка має право на його
одержання. Якщо право на одержання
свідоцтва мають кілька осіб, їм
видається одне свідоцтво. Форма
свідоцтва і зміст зазначених у ньому
відомостей визначаються Установою. До
виданого свідоцтва на вимогу його
власника Установа вносить виправлення
очевидних помилок з наступним
повідомленням про це в офіційному
бюлетені.

За змістом ст. 19 Закону, Свідоцтво може
бути визнано у судовому порядку
недійсним повністю або частково у разі:
а) невідповідності зареєстрованого
знака умовам надання правової охорони;
б) наявності у свідоцтві елементів
зображення знака та переліку товарів і
послуг, яких не було у поданій заявці;
в) реєстрації кваліфікованого
зазначення походження товару, якщо
раніше зареєстрований знак для товарів
і послуг складається тільки з цього
зазначення походження товару або
містить його як елемент, крім випадків,
коли власник такого знака для товарів і
послуг є особою, яка має право на
використання цього кваліфікованого
зазначення походження товару, та коли
знак для товарів і послуг містить це
кваліфіковане зазначення походження
товару як елемент, що не охороняється.
При визнанні свідоцтва чи його частини
недійсними Установа повідомляє про це
у своєму офіційному бюлетені.
Свідоцтво або його частина, визнані
недійсними, вважаються такими, що не
набрали чинності від дати подання
заявки.

Таким чином, аналіз викладених
законодавчих норм та обставин справи, а
також враховуючи те, що за результатами
кваліфікаційної експертизи Державного
департаменту інтелектуальної
власності було встановлено, що
заявлений третьою особою знак
відповідає умовам надання правової
охорони на підставі п.1 ст.5 та ст.6
Закону, а позивачем не надано жодних
необхідних документів, які б
спростовували такі висновки, суд
дійшов висновку про відсутність, з боку
відповідача, будь-яких порушень діючих
норм законодавства України в сфері
інтелектуальної власності при
прийняті оскаржуваних рішень.

Аналіз викладених законодавчих норм та
обставин справи свідчить про те, що
відповідач, приймаючи оскаржувані
рішення, діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, повністю виконав
покладений на нього обов'язок щодо
доказування.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства України
перевіривши наявні у справі докази та
заслухавши пояснення представників
сторін по справі, вважає заявлені
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю «СЛАВЯНКА» відмовити
в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилаються особою, яка її
подає, до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, постанова набирає законної
сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складенний та
підписаний колегією суддів 13.05.2014р.

Головуючий суддя
Аблов Є.В.

Суддя
Амельохін
В.В.

Суддя
Федорчук
А.Б.