Справа № 872/7094/13
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2014 рокусправа № 804/1886/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів: Баранник
Н.П. Мельника В.В.

за участю секретаря судового
засідання: Федосєєва Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Головного
управління

Міністерства
внутрішніх справ України

в
Дніпропетровській області

на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду

від 15 березня 2013 року,

у справі № 804/1886/13-а

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Головного
управління

Міністерства
внутрішніх справ України

в
Дніпропетровській області

про визнання
бездіяльності протиправною

та зобов'язання
вчинити певні дії, -

встановив: ОСОБА_2 подав позов до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області про
визнання протиправною бездіяльності
щодо недонарахування йому за березень
2005 року премії у розмірі 33,3 % грошового
забезпечення і надбавки за особливі
умови служби та кваліфікацію,
професійний ризик та виконання
особливо важливих завдань - у розмірі 50%
окладів грошового утримання, про
зобов'язання ГУ МВС України в
Дніпропетровській області
донарахувати йому зазначені премії та
надбавки; та про зобов'язання
Відповідача донарахувати йому до
заробітної плати за період з грудня 2003
року по березень 2005 року надбавку за
звання «заслужений юрист України» у
розмірі 20% посадового окладу з її
виплатою.

На підтвердження заявлених вимог
зазначав, що порушення його прав
відбулося через недотримання
Відповідачем приписів наказу МВС
України № 463 від 18.01.2005р., наказу
Міністра внутрішніх справ України від
25 листопаду 2004 року № 1472 Про внесення
змін до наказу МВС України від 1
листопада 2003 року № 1236, наказу
Міністерства внутрішніх спав України
від 1 листопада 2003 року № 1236; № 501 від
30.06.2005 року, які давали йому право на
отримання премії, та зазначених
надбавок, та зобов'язували Відповідача
проводити такі нарахування у розмір
грошового забезпечення.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
березня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено у повному обсязі. Постанова
суду мотивована тим, що Відповідач, не
нараховуючи та не виплачуючи Позивачу
за березень 2005 року премії у розмірі 33,3
% грошового забезпечення, а також
надбавки за особливі умови служби та
кваліфікацію, професійний ризик та
виконання особливо важливих завдань у
розмірі 50% окладу грошового утримання,
та надбавки за звання

«заслужений юрист України» у розмірі 20%
посадового окладу за період з грудня 2003
року по березень 2005 року - діяв
неправомірно.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим актом, у поданій апеляційній
скарзі Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області,
Відповідач, вказує на порушення норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
суд першої інстанції безпідставно не
прийняв до уваги надані Відповідачем
докази, а саме - що фінансування з
Державного бюджету на виплату
грошового забезпечення було здійснено
лише на 60%, а тому виплата надбавки та
преміювання здійснювалось за умови
наявності коштів.

Крім того, призначення і виплата
надбавок та преміювання працівників,
це право керівника, а тому здійснюється
виключно персонально кожному
працівнику ОВС. Жодним нормативним
актом не передбачено поняття та
порядок донарахування будь-яких сум до
грошового забезпечення після
проведення з працівником ОВС
остаточного розрахунку.

Наполягає на тому, що їм не було відомо
про присвоєння Позивачу почесного
звання «Заслужений юрист України».

Вважає, що суд дійшов невірного
висновку, що Позивачем не пропущено
строк звернення до суду, помилково
пославшись на приписи статті 233 КЗпП
України та Пленум Вищого
адміністративного суду України від
06.03.2008 року "Про практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ", оскільки
Позивач отримував не заробітну плату, а
грошове забезпечення, порядок виплати
якого врегульовано не КЗпП, а Законом
України «Про міліцію». Остаточний
розрахунок з Позивачем проведено у
березні 2005 року, а до суду він звернувся
у жовтні 2006 року, тобто, з пропуском
строку звернення до суду.

ОСОБА_2 надав заперечення на апеляційну
скаргу, у яких просить рішення суду
залишити без змін, як законне та
обґрунтоване.

У судовому засіданні представник
Відповідача - Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області, вимоги
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити із підстав, у ній
зазначених.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної
скарги заперечував, посилаючись на не
доведеність Відповідачем вимог
апеляційної скарги та помилкові
висновки щодо пропуску ним строку
звернення до суду.

Заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених
позовних вимог, колегія суддів
виходить з наступного.

Судом встановлено та сторонами
визнано, що наказом управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області від 15
березня 2005 року № 64 о/с підполковника
міліції ОСОБА_2, старшого слідчого в
особливо важливих справах відділення з
обслуговування Криворізької зони
відділу розслідування особливо
важливих справ та злочинів, скоєних
організованими групами слідчого
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Дніпропетровській
області звільнено з органів внутрішніх
справ у відставку за пунктом 65 "а" (за
віком) Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР з 17 березня 2005 року.

Як слідує із трудової книжки, Позивач
працював добросовісно, мав численні
подяки, нагороди. (а. с. 26-27 т. 1)

Позивачу за березень 2005 року не були
нараховані надбавка за особливі умови
служби та кваліфікацію, професійний
ризик та виконання особливо важливих
завдань у розмірі 50% окладів грошового
утримання та премія в розмірі 33,3%, в той
час, як такі надбавки нараховувались
іншим працівникам цього ж структурного
підрозділу ОВС як до звільнення
Позивача (березень 2005 року) так і після
цього (а. с. 78, 79 т. 1).

Відповідно до Указу Президента України
від 17.12.2003р. № 1443 ОСОБА_2 присвоєно
звання «Заслужений юрист України». (а.
с. 26).

Відповідачем визнано, що при
розрахунку грошового забезпечення з
грудня 2003 року по березень 2005 року
надбавка за отримане звання
«Заслужений юрист України» Позивачу не
нараховувалась, в той же час вона була
включена самим Відповідачем у розмір
грошового забезпечення, яке було
враховане Позивачу при призначенні
пенсії за вислугу років з 17 березня 2005
року і склала саме 20% посадового окладу,
що дорівнювало 33.00 грн. (а. с. 11, 14).

Визнання протиправними дій
Відповідача щодо не нарахування та не
виплати з грудня 2003 року по березень 2005
року надбавки за отримане звання
«Заслужений юрист України» у розмірі 20%
посадового окладу, та безпідставне не
нарахування та невиплата за березень
2005 року премії у розмірі 33,3 % грошового
забезпечення, а також надбавки за
особливі умови служби та кваліфікацію,
професійний ризик та виконання
особливо важливих завдань, у розмірі 50%
окладів грошового утримання, було
предметом судового спору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
асигнування на виплату премій та
доплат все ж таки були, і вони
розподілялись між іншими працівниками
у період як до звільнення Позивача, так
і після цього, що не спростовано
Відповідачем. Однак Відповідач,
враховуючи стаж роботи Позивача, його
кваліфікацію, займану посаду, об'єм
навантаження, заохочення, якими
відзначали трудовий вклад Позивача (т. 2
а. с. 62-67), не нараховуючи та не
виплачуючи Позивачу у березні 2005 року
премії у розмірі 33,3 % грошового
забезпечення, а також надбавки за
особливі умови служби та кваліфікацію,
професійний ризик та виконання
особливо важливих завдань, у розмірі 50%
окладів грошового утримання - діяв
необґрунтовано, безпідставно, без
дотримання принципу пропорційності, а
тому позовні вимоги щодо зобов'язання
Відповідача нарахувати та виплатити
такі премії та доплати підлягають
задоволенню.

Щодо вимог про зобов'язання ГУ МВС
України в Дніпропетровській області
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 за
період з грудня 2003 року по березень 2005
року надбавку за звання «Заслужений
юрист України» у розмірі 20% посадового
окладу суд дійшов висновку про їх
задоволення, оскільки виплата такої
надбавки законодавчо передбачена, а
посилання Відповідача на
необізнаність про присвоєння Позивачу
такого звання є безпідставним, так як
безпосередньо Відповідачем готувалось
подання для отримання цього почесного
звання «Заслужений юрист України» та
відповідно до законодавства, ці данні
повинні міститися в особовій справі
Позивача.

Щодо пропуску строку звернення до суду,
суд дійшов висновку, що строк звернення
до суду не пропущений, оскільки
предметом спору є стягнення
недоотриманої належної заробітної
плати, звернення за захистом
порушеного права щодо якої не обмежено
будь-яким строком.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, та
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Щодо строків звернення до суду.

Відповідно до матеріалів справи,
предметом спору є безпідставне (за
позицією Позивача) не нарахування і
невиплата йому додаткових видів
грошового забезпечення, а порушені
права мають бути поновлені шляхом
зобов'язання Відповідача провести їх
нарахування та виплату.

Сторонами визнано, що Позивач з 23.07.1982р.
по 17.03.2005р. перебував на публічній
службі, виконував певні обов'язки, за що
отримував грошову винагороду, означену
як грошове забезпечення. Суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що,
з огляду на предмет спору, Позивачем не
пропущено строк звернення до суду,
оскільки звернення за захистом
порушеного права щодо не донарахованих
та недоотриманих грошових виплат, які
відносяться до законодавчо визначених
додаткових видів грошового
забезпечення, не обмежено будь-яким
строком.

Правомірність такого висновку
об'єктивно підтверджено і висновками,
викладеними у рішенні Конституційного
суду України від 15 жовтня 2013 року №
8-рп/2013, де зазначено, що згідно зі
статтею 1 Конвенції Міжнародної
організації праці «Про захист
заробітної

плати» № 95 , ратифікованої Україною 30
червня 1961 року, термін «заробітна
плата» означає, незалежно від назви й
методу обчислення, будь-яку винагороду
або заробіток, які можуть бути
обчислені в грошах, і встановлені
угодою або національним
законодавством, що їх роботодавець
повинен заплатити працівникові за
працю, яку виконано чи має бути
виконано, або за послуги, котрі надано
чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття
заробітної плати, передбачене у
частині першій статті 94 Кодексу і
частині першій статті 1 Закону, як
винагороди, обчисленої, як правило, у
грошовому виразі, яку власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
виплачує працівникові за виконану ним
роботу. Наведений зміст поняття
заробітної плати узгоджується з одним
із принципів здійснення трудових
правовідносин - відплатність праці,
який дістав відображення у пункті 4
частини I Європейської соціальної
хартії (переглянутої) від 3 травня 1996
року , ратифікованої Законом України
від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі
працівники мають право на справедливу
винагороду, яка забезпечить достатній
життєвий рівень.

Відповідно до частини сьомої статті 43,
частини першої статті 55 Конституції
України, право на своєчасне одержання
винагороди за працю працівник може
захистити в суді.

При цьому, Конституційний Суд України
дійшов висновку, що у разі порушення
роботодавцем законодавства про оплату
праці не обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що у якому б
вигляді особа не отримувала оплату за
виконання своїх трудових обов'язків та
як би вона не означалась: заробітна
плата, грошове забезпечення,
суддівська винагорода, усе це
охоплюється єдиним терміном, -
«заробітна плата», та у разі порушення
роботодавцем законодавства про оплату
праці звернення особи до суду з позовом
про стягнення недоотриманих виплат не
обмежується будь-яким строком.

За таких обставин, посилання заявника
апеляційної скарги на те, що оскільки
Позивач отримував не заробітну плату, а
грошове забезпечення, порядок виплати
якого врегульовано не КЗпП, а Законом
України «Про міліцію», а тому мають
бути застосовані строки, визначені
спеціальним Законом, вважаються
колегією суддів помилковими та такими,
що спростовуються вищевказаними
правовими нормами.

Щодо зобов'язання Відповідача
нарахувати та виплатити Позивачу
надбавку за звання «Заслужений юрист
України» у розмірі 20% посадового окладу
за період з грудня 2003 року по березень
2005 року.

Факт присвоєння ОСОБА_2 почесного
звання «Заслужений юрист України», що
мало місце 17 грудня 2003 року,
підтверджено відповідним посвідченням
НОМЕР_1 та Відповідачем не спростовано.
(а. с. 26).

Відповідно до пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до деяких постанов
Кабінету Міністрів України» № 334 від
13.03.2002р. особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ установлено надбавку
до посадового окладу за почесні звання
у такому розмірі: «народний» - 40
відсотків, «заслужений» - 20 відсотків.
Ця постанова набрала чинності з 1 січня
2003 року.

Відповідачем визнано, що при
розрахунку Позивачу розміру грошового
забезпечення з грудня 2003 року по
березень 2005 року надбавка за присвоєне
звання «Заслужений юрист України» ним
не нараховувалась, оскільки ОСОБА_2 не
повідомляв їх про присвоєння йому
такого звання.

В той же час, при призначенні ОСОБА_2
пенсії за вислугу років з 17 березня 2005
року самим же Відповідачем у довідку
про розмір грошового забезпечення
включено надбавку за «заслуженого
юриста» - 20% посадового окладу, що
дорівнювало 33.00 грн.

За таких обставин дії Відповідача щодо
невиплати Позивачу надбавки за звання
«Заслужений юрист України» у розмірі 20%
посадового окладу за період з грудня 2003
року

по березень 2005 року є неправомірними .
Порушені права підлягають поновленню
шляхом зобов'язання Відповідача
провести нарахування і виплати
Позивачу такої надбавки за указаний
період.

Посилання заявника апеляційної скарги
на те, що їм не було відомо про
присвоєння Позивачу почесного звання
«Заслужений юрист України» визнається
колегією суддів безпідставним, та
таким, що спростовується
вищенаведеними доводами. Більш того,
присвоєнню такого звання передує
підготовка відповідних документів, які
до того ж має готувати саме Відповідач.

Щодо зобов'язання ГУ МВС України в
Дніпропетровській області
донарахування Позивачу за березень 2005
року премії у розмірі 33,3 % грошового
забезпечення та надбавки за особливі
умови служби та кваліфікацію,
професійний ризик та виконання
особливо важливих завдань - у розмірі
50% окладів грошового утримання .

Відповідно до пункту 3 Указу Президента
України «Про умови грошового
забезпечення осіб рядового і
начальницького складу та оплати праці
працівників органів внутрішніх справ»
від 04.10.1996р. № 92696 та пунктів 45, 46 наказу
МВС України від 01.11.2003р. № 1236 «Про
затвердження Інструкції про порядок
застосування нормативно-правових
актів з питань грошового забезпечення
осіб рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ та умов та
оплати праці працівників, які не мають
спеціальних звань рядового і
начальницького складу» (у редакції, що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин) керівникам ОВС надано
право у межах асигнувань установлювати
особам рядового і начальницького
складу ОВС надбавку за особливі умови
служби, кваліфікацію, професійний
ризик та виконання особливо важливих
завдань - 50% окладів грошового
забезпечення та здійснювати
преміювання -33.3% грошового
забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено та
Відповідачем не спростовано, що за
поданням керівника УМВС у березні 2005
року таким працівникам як ОСОБА_3.,
ОСОБА_4 вищевказані надбавки і премії
були виплачені. Більш того, виплата
премій і надбавок мала місце і після
звільнення Позивача, у тому числі -
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. 78, 79 т. 1).
Чому зазначені виплати не були
встановлені Позивачу, з урахуванням
його місця роботи, показників у роботі,
які були значно кращими ніж в інших
працівників, що оцінено державою, та і
самим Відповідачем, яким готувались
документи на присвоєння Позивачу
почесного звання «Заслужений юрист
України», представник Відповідача
обґрунтувати не зміг.

Таким чином, дії Відповідача щодо не
нарахування Позивачу за березень 2005
року надбавки за особливі умови служби,
кваліфікацію, професійний ризик та
виконання особливо важливих завдань у
розмірі 50% окладів грошового
забезпечення та премії у розмірі 33.3%
грошового забезпечення слід визнати
такими, що не узгоджуються з приписами
частини 3 статті 2 КАС України, оскільки,
є упередженими та здійснені без
дотримання принципу розумності,
пропорційності та рівності перед
законом.

Посилання заявника апеляційної скарги
на відсутність фінансування, як на
підставу невиплати саме Позивачу
вищевказаних премії та надбавки,
визнаються колегією суддів
необґрунтованими, оскільки, відповідно
до довідки Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Дніпропетровській області від
05.03.2013р. № 3/306, на утримання Управління
МВС України в Дніпропетровській
області у 2005 році, затвердженим МВС
України кошторисом, були передбачені
видатки на утримання УМВС, інші
працівники, окрім Позивача, у березні
2005 року отримали і премії і доплати.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
порушені права Позивача мають бути
поновлені у повному обсязі.

У межах доводів апеляційної скарги
підстави для скасування чи зміни
судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 55, ст. 195, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в
Дніпропетровській області залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 15
березня 2013 року у справі № 804/1886/13-а -
залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України у
порядку та у строки, передбачені
статтею 212 КАС України.

Повний текст ухвали складено 18
квітня 2014 року.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
Н.П. Баранник

Суддя:
В.В. Мельник