Справа № 539/1173/13-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 р. Справа № 539/1173/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бегунца А.О. , Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 20.02.2014р. по
справі № 539/1173/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання виконати
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області з позовом до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Полтавській області про визнання
бездіяльності неправомірною,
оскарження дій і бездіяльності
посадових чи службових осіб, вчинення
певних дій, відшкодування моральної
шкоди щодо невиконанням рішення суду.

Постановою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20.02.2014
року у задоволенні зазначеного
адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального права, а саме: ст. 124
Конституції України, Закону України
"Про виконавче провадження", Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини", з обставин і
обґрунтувань, викладених в апеляційній
скарзі.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що в провадженні відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Полтавській області перебуває
виконавче провадження ВП 32797493 та ВП
32797372 з примусового виконання
виконавчих листів № 2а-2076/09 від 08.05.2012,
виданих Лубенським міськрайонним
судом Полтавської області про
зобов'язання Головне управління праці
та соціального захисту населення
Полтавської облдержадміністрації та
Центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області провести перерахунок та
виплатити ОСОБА_1 недоплачену щорічну
разову допомогу до 5 травня, як інваліду
війни 3 групи за 2008 рік - в розмірі 6
мінімальних пенсій за віком, як
інваліду війни 2 групи за 2009 рік в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком
відповідно до вимог ст.13 ЗУ Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" ,
виходячи із розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність встановленого ЗУ "Про
державний бюджет України на 2008 рік", ЗУ
"Про державний бюджет України на 2009 рік"
з урахуванням виплаченої суми разової
щорічної допомоги за вказані періоди
та виконавче провадження № 36826613 з
виконання виконавчого листа № 2а-7921/11
від 22.02.2013 Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області.

Постановами відділу ВП 32797493 та ВП 32797372
від 31.05.2012 відкриті виконавчі
провадження та надано боржнику 7-денний
строк з моменту винесення постанови
для самостійного виконання.

Постановою відділу ВП 36826613 від 18.03.2013
відкрито виконавче провадження та
надано боржнику 7-денний строк з
моменту винесення постанови для
самостійного виконання.

По виконавчим провадженням ВП 32797493 та
ВП 32797372 Головним управлінням праці та
соціального захисту населення
Полтавської облдержадміністрації
проведено перерахунок ОСОБА_1,
відповідно до розрахунку від 12.06.2012 до
виплата належить 3554,00 грн. та листом від
18.06.2012 повідомлено, що виплати
проведені не можуть бути, оскільки
кошти на зазначену статтю видатків на
рахунок Головного управління не
надходили.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив з того, що
дії державного виконавця відповідають
вимогам Закону України "Про виконавче
провадження".

Колегія суддів частково не
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Згідно ст. 1 зазначеного Закону
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державну виконавчу службу» завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Таким чином, відповідач у справі -
суб'єкт владних повноважень, на якого
чинним законодавством України
покладений обов'язок по примусовому
виконанню рішень.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про
державну виконавчу службу»
передбачено, що державний виконавець є
представником влади і здійснює
примусове виконання судових рішень,
постановлених іменем України, та
рішень інших органів (посадових осіб),
виконання яких покладено на державну
виконавчу службу, у порядку
передбаченому законом.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Згідно ч. 5 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження» повернення
виконавчого документа стягувачу з
підстав, передбачених цією статтею, не
позбавляє його права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених статтею 22 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 року №845 затверджено Порядок
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ (далі - Порядок №845).

Відповідно до пунктів 25-29 Порядку №845 в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
державний виконавець виносить
протягом трьох робочих днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа постанову про відкриття
виконавчого провадження, в якій
зазначає, зокрема, про необхідність
самостійного виконання боржником
рішення про стягнення коштів з його
рахунків і подання відповідних
підтверджуючих документів або подання
боржником повідомлення про коди
програмної класифікації видатків та
кредитування державного бюджету (коди
тимчасової класифікації видатків та
кредитування місцевих бюджетів) і
економічної класифікації видатків
бюджету , за якими здійснюватиметься
безспірне списання коштів з його
рахунків, чи реквізитів рахунків, на
яких наявні кошти для безспірного
списання.

Боржник для виконання рішення про
стягнення коштів з його рахунків
отримує належним чином завірені
державним виконавцем копії матеріалів
виконавчого провадження, які подаються
до виконання відповідно до порядку
казначейського обслуговування
державного або місцевих бюджетів за
видатками.

На підставі зазначеного повідомлення
боржника державний виконавець подає
органові Казначейства платіжні вимоги
для стягнення коштів з рахунків
боржника (далі - платіжні вимоги) згідно
з пунктом 33 цього Порядку.

Примусове виконання рішень про
стягнення коштів з рахунків боржника
здійснюється після закінчення строку,
передбаченого для самостійного
виконання таких рішень, у разі не
подання боржником повідомлення,
зазначеного у пункті 25 цього Порядку,
або подання повідомлення, що містить
недостовірну інформацію, або
недостатнього обсягу коштів на
рахунках боржника.

У разі встановлення факту наявності у
боржника необхідних для виконання
рішення про стягнення коштів з його
рахунків бюджетних асигнувань або
фактичних власних надходжень
державний виконавець подає органові
Казначейства платіжні вимоги згідно з
пунктом 33 цього Порядку.

Державний виконавець накладає арешт на
рахунки боржника, відкриті в органі
Казначейства, які встановлюються у
процесі проведення виконавчих дій.

Орган Казначейства приймає до
виконання постанову державного
виконавця про арешт рахунків боржника,
оформлену в установленому порядку, із
зазначенням найменування боржника,
номерів його рахунків, відкритих в
органі Казначейства, та суми коштів,
яка підлягає арешту та стягненню.

Арешт накладається на реєстраційні і
спеціальні реєстраційні рахунки
боржника.

У разі накладення арешту на окремий
рахунок боржника або за окремим кодом
економічної класифікації видатків
бюджету рахунка боржника державний
виконавець у постанові про арешт
рахунків боржника може зазначити номер
такого рахунка чи коду.

У разі відсутності відкритих
асигнувань за відповідними кодами
програмної класифікації видатків та
кредитування державного бюджету
(кодами тимчасової класифікації
видатків та кредитування місцевих
бюджетів) і економічної класифікації
видатків бюджету , за якими
здійснюватиметься безспірне списання
коштів з рахунків боржника, платіжні
вимоги для стягнення коштів із
зазначених рахунків повертаються
разом з постановою про арешт рахунків
боржника відповідно до абзацу другого
пункту 28 цього Порядку.

Пунктом 30 Порядку №845 визначено, що у
разі недостатності або відсутності
коштів на рахунках боржника,
необхідних для виконання рішення про
стягнення коштів із зазначених
рахунків, на виконання якого прийнято
постанову про арешт рахунків боржника,
боржник може здійснити з метою
виконання такого рішення за
погодженням з державним виконавцем
операції, пов'язані з перерозподілом
коштів, на підставі відповідних
документів, поданих ним до органу
Казначейства.

Зі змісту наведених вище положень
Закону та Порядку №845 вбачається, що у
разі неможливості виконання боржником
рішення суду у повному обсязі на
державного виконавця покладається
обов'язок встановити факт наявності
або відсутності у боржника необхідних
для виконання рішення про стягнення
коштів з його рахунків бюджетних
асигнувань або фактичних власних
надходжень.

Водночас, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем не було вчинено
всіх передбачених Законом дій щодо
встановлення такого факту. При цьому,
встановивши факт відсутності у
боржника коштів, на які можливо
звернути стягнення, державний
виконавець був зобов'язаний скласти
відповідний акт, як це передбачено ч. 2
ст. 47 Закону. Однак, всупереч вимогам
чинного законодавства, відповідачем
вказаних дій вчинено не було, у зв'язку
з чим колегія суддів не може погодитися
з висновками суду першої інстанції про
правомірність дій державного
виконавця та відсутності факту його
протиправної бездіяльності.

Законом України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»,
передбачено, що виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
Державною казначейською службою
України в межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу.

Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» стягувач за рішенням
суду про стягнення коштів з державного
органу звертається до Державної
казначейської служби України у строки,
встановлені Законом України «Про
виконавче провадження», із заявою про
виконання рішення суду.

У відповідності до ст. 3 Закону України
«Про виконавче провадження» у
випадках, передбачених Законом,
рішення про стягнення коштів з
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ виконуються
органами Державного казначейства
України в установлено КМУ порядку
(постанова КМУ № 845 від 03.08.2011 із змінами
внесеними згідно з Постановою КМ № 45
від 30.01.2013).

Окрім цього, колегія суддів зазначає,
що судові рішення ухвалюються в межах
норм діючого законодавства в
незалежності від причин ненадходження
коштів з Державного бюджету України на
виплату допомоги та згідно частини 2
статті 3 Конституції України права і
свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, держава відповідає
перед людиною за свою діяльність,
утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідно до ст. 5 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
радою України. Крім того, згідно ч.2 ст. 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікована
Україною 17.07.1997 року (далі по тексту
-Конвенція), є частиною національного
законодавства. Пунктом 1 статті 6
Конвенції встановлено, що кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь-якого
висунутого проти нього кримінального
обвинувачення. Варто зазначити, що
статтею 19 Конвенції передбачено, що для
забезпечення дотримання Високими
Договірними Сторонами, однією з яких є
Україна, їхніх зобов'язань за
Конвенцією та протоколами до неї,
створюється Європейський суд з прав
людини. Він функціонує на постійній
основі. Статтею 46 Конвенції
передбачено, що Високі Договірні
Сторони зобов'язуються виконувати
остаточні рішення Суду в будь-яких
справах, у яких вони є сторонами.

В рішенні Європейського суду з прав
людини Гордєєви і Гурбик проти України
від 17 січня 2006 року зазначено, що
державний орган не може довільно
посилатись на брак коштів для оплати
заборгованості, присудженої рішенням
суду. Таким чином, відмовою протягом
декількох років здійснити необхідні
заходи для виконання остаточних
судових рішень державні органи України
частково позбавили положення пункту 1
статті 6 Конвенції її корисного ефекту.
Цього достатньо для того, щоб Суд міг
зробити висновок про те, що було
порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, відповідно до правової
позиції Європейського суду, в тому
числі по справі Кечко проти України
(рішення від 08.11.2005р.), якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у
цих виплатах доки відповідні положення
є чинними. Тобто, органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Аналізуючи приведене законодавство і
нормативні акти, які врегульовують
спірні правовідносини, та встановлені
обставини справи, колегія суддів
приходить до висновку щодо задоволення
позовних вимог про визнання
протиправними дій відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що державним виконавцем на
виконання судового рішення не були
здійснені усі передбачені Законом
України «Про виконавче провадження»
виконавчі дії.

Слід також відзначити, що ні Кодексом
адміністративного судочинства
України, ні Законом України «Про
виконавче провадження» не передбачено
право суду зобов'язати суб'єкта владних
повноважень виконати рішення суду, а
також відповідно до норм Кодексу
адміністративного судочинства України
, такі функції на адміністративний суд
не покладено.

Щодо вимог апелянта про стягнення
моральної немайнової шкоди, колегія
суддів зазначає наступне.

Загальні підстави відшкодування
моральної шкоди визначені Цивільним
кодексом України.

Так, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України,
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 71
КАС України не доведено передбачених
ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України
обставин і підстав, які зумовлюють
наявність моральної шкоди, зокрема
матеріали справи не містять жодних
свідчень та відповідних доказів про
ступінь його моральних чи фізичних
страждань або шкоди завданої його
здоров'ю.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що судом першої інстанції при
ухваленні постанови були порушені
норми чинного матеріального права, і як
наслідок апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, постанова суду
першої інстанції скасуванню в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про визнання неправомірними дій
державного виконавця, з прийняттям в
цій частині нової про задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20.02.2014р. по
справі № 539/1173/13-а скасувати в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання
неправомірними дій державного
виконавця.

Прийняти в цій частині нову постанову,
якою позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити.

В іншій частині постанову Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 20.02.2014 року по справі №
539/1173/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський
В.А.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Бенедик А.П.