Справа № 623/4791/13-а
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 р.Справа № 623/4791/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Відділу державної виконавчої
служби Ізюмського міськрайонного
управління юстиції Харківської
області на постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 20.03.2014р. по справі №
623/4791/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої
служби Ізюмського міськрайонного
управління юстиції Харківської
області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом до
відділу державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області ( далі
ВДВС) в якому просила суд :

поновити строк для звернення до суду;

визнати протиправними дії та
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень - ВДВС, щодо не надсилання в
установленому законом порядку копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 20. 07. 2011 року за вих. №
14219 та постанови про закінчення
виконавчого провадження від 27.06.2012 року
за виконавчим листом № 2- а - 2576/10
виданого 11.07.2011 року;

визнати незаконною постанову
заступника начальника ВДВС від 27.06.2012
року про закінчення виконавчого
провадження № 2771105 та повернення
виконавчого документу до суду який
його видав;

зобов'язати ВДВС здійснити заходи та
провести примусове виконання судового
рішення та виконавчого листа № 2-а-2576/10
виданого 11.07.2011 року за оновленим
виконавчим провадженням.;

зобов'язати відповідача надати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає,
що державним виконавцем у
відповідності до виконавчого листа
№2-а-2576/10р. виданого 11.07.2011 року
Ізюмським міськрайонним судом
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження, якою
зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Ізюмському районі
Харківської області перерахувати та
виплатити пенсії ОСОБА_1 за період з
01.05.2010 року по 31.10.2010 року та починаючи з
01.11.2010 року відповідно до ст.ст. 50,54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі 6 мінімальних
пенсій за віком та додаткової пенсії у
розмірі 50% від мінімальної пенсії за
віком виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, визначений ч. 1 ст. 28
Закону України « Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням виплачених
сум. В порушення вимог законодавства
державний виконавець 27.06.2012 року виніс
постанову про закінчення виконавчого
провадження, мотивуючи прийняте ним
рішення поверненням виконавчого листа
до суду, у випадку, передбаченого ч.3 ст.
75 Закону України «Про виконавче
провадження».

Постановою Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 20.03.2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Визнати незаконною постанову
заступника начальника відділу
Державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області від
27.06.2012 року про повернення виконавчого
провадження № 27711050.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Відповідач не погодився з рішенням
суду першої інстанції та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 20.03.2014 року по справі №
623/4791/13-а в частині задоволених позовних
вимог, в іншій частині постанову
залишити без змін.

Позивач подала письмові заперечення на
апеляційну скаргу відповідача в яких
просила суд відмовити у її задоволенні.

Сторони в судове засідання не прибули,
були повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги є частково обґрунтованими,
доведеними, а позов таким, що підлягає
задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції,
виходячи з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено судом апеляційної
інстанції, що 11.07.2011 року Ізюмським
міськрайонним судом Харківської
області видано виконавчий лист №
2-а-2576/2010р., яким зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області
перерахувати та виплатити пенсії
ОСОБА_1 за період з 01.05.2010 року по 31.10.2010
року та починаючи з 01.11.2010 року
відповідно до ст.ст. 50,54 Закону України
« Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 6
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії у розмірі 50% від
мінімальної пенсії за віком виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
визначений ч. 1 ст. 28 Закону України «
Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням
виплачених сум (а.с.14).

27.07.2011 року державним виконавцем ВДВС
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження, якою зобов'язано боржника
самостійно виконати рішення суду в
7-денний строк з дня винесення даної
постанови (а.с. 17).

27.06.2012 року відповідачем постановлено
закінчити виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-а-2576/2010р. Підставою винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження зазначено ч.3 ст.75 Закону
України «Про виконавче провадження»
(а.с.20).

Колегія суддів зазначає, що частиною 1
статті 89 Закону України "Про виконавче
провадження" регламентовано, що у разі
невиконання рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі, державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподаткованих
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподаткованих
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Згідно ч. 3 ст. 75 Закону України "Про
виконавче провадження" у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо, державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до ст.89 цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Однак, доводи мотивувальній частині
постановою про закінчення виконавчого
провадження суперечать нормам п.11 ст.49
Закону України "Про виконавче
провадження".

Крім того, державний виконавець не
скористався наданим йому правом (ч.1
ст.263 КАС України, п.8 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження") на
звернення до суду із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення, а не підставою для ухилення
від виконання судового рішення.

Натомість, державним виконавцем
передчасно було винесено постанову про
закінчення провадження з посиланням на
підстави повернення виконавчого
документа до суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішення інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів та посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, а межах
повноважень та у спосіб, визначений цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших Законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно ст.2 Закону України "Про
виконавче провадження" примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу.

Складовою принципу верховенства права
є вимога юридичної визначеності,
відповідно до якої остаточне рішення
суду не може піддаватись сумніву, а
також належне виконання судових рішень
проти органів державної влади: "Принцип
верховенства права, один з
основоположних принципів
демократичного суспільства, який є
невід'ємним аспектом всіх статей
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, зобов'язує
державу та будь-який державний орган
виконувати судові розпорядження чи
рішення, ухвалені проти держави
(органу)" (параграф 87 рішення
Європейського Суду з прав людини: Гасан
і Чеус проти Болгарії від 26 жовтня 2000
року).

Невжиття державним виконавцем заходів
щодо виконання судового рішення, яке
винесено з метою захисту прав позивача,
порушує права останньої, гарантовані
їй Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Посилання державного виконавця про
відсутність відповідного фінансового
ресурсу бюджету як на підставу не
накладення штрафу за невиконання
рішення суду та правомірності
винесеної спірної постанови про
закінчення виконавчого провадження, є
необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції
України судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Аналогічне правило міститься і в
ст.ст.7, 14 та ч.1 ст.255 КАС України.

Відсутність у державному бюджеті
відповідного фінансового ресурсу як на
поважну причину не накладення штрафу
за невиконання рішення суду створює
ситуацію правової невизначеності
стосовно джерела коштів, з яких має
виплачуватися зазначена допомога на
оздоровлення за рішенням суду. Однак, в
той же час, це не може бути підставою
для порушення прав на соціальний
захист, в тому числі й на отримання
зазначеної виплати, яка прямо
передбачена законом.

Доводи державного виконавця щодо
відсутності у державному бюджеті
відповідного фінансового ресурсу не є
переконливими, оскільки відсутність у
держави чи боржника на виконання
взятих на себе зобов'язань не є
підставою для зобов'язання вчинити дії
у відповідності до ст.89 Закону і не
звільняє боржника від обов'язкового
виконання судового рішення.

Таким чином, державний виконавець,
якому належить вжити заходів
примусового виконання судового акту,
повинний здійснити достатні дії для
організації процесу його виконання,
незалежно від будь-яких умов, оскільки
інше суперечило б запровадженому ст.8
Конституції України принципу
верховенства права.

У рішенні по справі "Жовнер проти
України" Європейський суд з прав людини
звернув увагу на те, що право на судовий
розгляд гарантоване ст.6 Конвенції,
також захищає і виконання остаточних
та обов'язкових судових рішень, які у
країні яка поважає верховенство права,
не можуть залишатися невиконаними,
завдаючи шкоди одній із сторін (рішення
у справі "Горнсбі проти Греції" від 19
березня 1997 року, рішення у справі
"Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002
року; рішення у справі "Ясіун'єне проти
Литви" від 06 березня 2003 року та рішення
по справі "Руйану проти Румунії" від 17
червня 2003 року).

При цьому, Європейський Суд з прав
людини у своїх рішенням звертав увагу
на те, що держава не може посилатися на
відсутність певного нормативного акту,
який визначає механізм реалізації прав
і свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах, а
громадяни повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання взяті
державою, навіть якщо такі зобов'язання
містяться у законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії.

Також, Європейський суд з прав людини у
своїх рішеннях неодноразово зазначав,
що органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх зобов'язань
(справи "Бурдов проти Росії", "Кечко
проти України").

Отже, відповідач не довів
правомірності прийнятого рішення щодо
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження. Також є
неправомірною та підлягає скасуванню
постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження, оскільки
рішення суду у повному обсязі виконано
не було.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позову та
зазначає, що доводи апеляційної скарги
не впливають на правомірність
висновків суду. Підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст.
199, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Ізюмського
міськрайонного управління юстиції
Харківської області залишити без
задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 20.03.2014р. по
справі № 623/4791/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калитка
О.М.Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О.
Кононенко З.О.