Справа № 804/4001/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 р. Справа № 804/4001/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О. при
секретарі судового засіданняБерднику
С.О. за участю представників сторін: від
позивача: від відповідача: Скворцова
В.О. Донцов Є.Е. розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Днепрспецремонт» до
Дніпропетровської об'єднаної
держаної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання неправомірними дій
відповідача, визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №, № від
04.03.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Днепрспецремонт»
звернулося з позовом до
Дніпропетровської об'єднаної держаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та просить:

- визнати неправомірними дії
відповідача щодо прийняття податкових
повідомлень-рішень від 04.03.2014р. №
та від 04.03.2014р. №, які були
винесені на підставі акту перевірки
від 14.02.2014р. №90/22-02/3125686;

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 04.03.2014р. про
застосування до позивача збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість по вітчизняних
товарах (роботах, послугах) на 344531,00 грн.
з них за основним платежем - 229687,00 грн.
та штрафних санкцій - 114844,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 04.03.2014р. про
застосування до позивача збільшення
суми грошового зобов'язання по податку
на прибуток приватних підприємств на
363462,00 грн. з них за основним платежем -
242308,00 грн. та штрафних санкцій - 121154,00
грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що вважає дії
відповідача щодо прийняття
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень на підставі акту
перевірки від 12.02.2014р. неправомірними,
так як акт перевірки не містить у собі
відомостей по яких операціях позивачем
занижено валові доходи та валові
витрати і відсутність вказаних даних
свідчить про неповноту проведеної
перевірки та не дає можливості
визначити об'єкт оподаткування
внаслідок документального оформлення
господарських операцій з ТОВ «Техно
Люкс», з ТОВ «Топавтотрейд», з ПП «ВКФ
«ІнтерТрейдСплав», в акті не наведено і
розрахунку сум завищення валових
витрат з розбивкою по періодах
(місяцях) та по контрагентах, а тому
неможливо перевірити правильність
визначення відповідачем оподаткування
податком на прибуток. Позивач вказує на
те, що ним були надані всі первинні
бухгалтерські документи до перевірки,
які підтверджують реальність
здійснення господарських операцій з
вищевказаними контрагентами, зокрема,
видаткові, податкові накладні,
рахунки-фактури, акти виконаних робіт,
які були досліджені посадовою особою
відповідача та жодних
невідповідностей не було встановлено,
проте відповідачем зроблені висновки
про те, що оформлені документи не
підтверджуються відповідними
поставками через не надання до
перевірки сертифікатів відповідності
на придбаний товар,
товарно-транспортні накладні та
подорожні листи. Позивач вважає такі
висновки безпідставними посилаючись
на те, що його контрагенти на момент
здійснення господарських відносин
перебували зареєстрованими в Єдиному
державному реєстрі підприємств та
організацій, мали свідоцтва платників
ПДВ та виписували податкові накладні, а
тому посилання податкового органу на
акти перевірок вищевказаних
контрагентів вважає безпідставним,
оскільки вказані акти не можуть
підтверджувати доводи відповідача про
відсутність у позивача об'єктів
оподаткування. Також позивач вказує на
те, що на нього, як на покупця не
покладено законодавством обов'язку
збереження товарно-транспортних
накладних, так як обов'язок по
транспортуванню товару не покладено на
позивача та відсутність цих
документів не є безумовною підставою
вважати,що господарські операції не
відбулися. Окрім того, позивач
зазначає, що зміст акту та висновки
відповідача не містять жодного
посилання на встановлення порушень
позивачем вимог податкового
законодавства. Позивач вказує і на те,
що п.138.1 ст.138 ПК України не містять
конкретного переліку документів,
необхідних для віднесення витрат
платником податку до складу валових
витрат, при цьому, зазначає, що належним
первинним документом, що підтверджує
факт передачі та отримання товару є
видаткова накладна або акт
приймання-передачі товару, перелік
яких наведений у акті перевірки. За
наведеного, позивач вважає, що ПК
України не містить в собі таких підстав
для збільшення податку на прибуток
підприємства як наявність
розбіжностей між податковим кредитом
покупця та податковими зобов'язаннями
продавця або за наявності висновку
посадової особи податкового органу
щодо ознак фіктивності контрагента за
умови наявності усіх первинних
бухгалтерських документів, які були
надані до перевірки.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив у задоволенні позову відмовити
повністю посилаючись на те, що вважає
висновки акту перевірки та винесені
податкові повідомлення-рішення від
04.03.2014р. правомірними та законними. Щодо
оскарження дій податкової інспекції по
прийняттю податкових
повідомлень-рішень від 04.03.2014р.
відповідач вказує на те, що дані
позовні вимоги є необґрунтованими, а
дії податкового органу по проведенню
перевірки не порушують суб'єктивних
прав та інтересів позивача у
відповідних правовідносинах. Щодо
правовідносин позивача з ПП «ВКФ
«Інтертрейд сплав», ТОВ «Техно Люкс» та
ПП «Топавтотрейд», то відповідач
вказує на те, що господарські операції
були здійснені позивачем з
вищевказаними контрагентами без
укладення договору, акти виконаних
робіт не містять інформації щодо
фактичних дат перевезення, маршрутів
та видів товару, який перевозився, а
також не надано товарно-транспортних
накладних, не надано сертифікатів
(висновків) відповідності на отримані
запасні частини, які б давали змогу
визначити завод-виробник ТМЦ, а, відтак,
зроблено висновок про неможливість
підтвердження факту здійснення
правочинів.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва до 05.05.2014р.

Судом у ході судового розгляду справи
встановлені наступні обставини у
справі.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Днепрспецремонт»
22.01.2001р. зареєстроване як юридична
особа виконавчим комітетом
Криворізької міської ради
Дніпропетровської області за адресою:
Дніпропетровська область,
Дніпропетровський район, смт.Ювілейне,
вул. Радгоспна, буд. 54, перебуває на
обліку в Дніпропетровській ОДПІ ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області, є платником податку на додану
вартість, що підтверджується копією
статуту позивача, копією виписки з
ЄДРПОУ від 20.03.2014р., копією свідоцтва
платника ПДВ, а також даними,
наведеними в акті від 12.02.2014р.
(а.с.23,51,67-69).

У період з 05.02.2014р. по 06.02.2014р. на
підставі наказу податкової інспекції
№80 від 04.02.2014р., згідно із п.п.20.1.4 п.20.1
ст.20, сст.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового
кодексу України була проведена
позапланова невиїзна перевірка
позивача з питань взаємовідносин з
ТОВ «Техно Люкс» за період з 01.03.2012р. по
31.03.2012р.; ТОВ «Проектор Дніпр» за період
з 01.05.2012р. по 31.05.2012р.; ПП «Топавтотрейд»
за період з 01.06.2012р. по 30.06.2012р.; ПП
«Карат» за період з 01.10.2012р. по 31.10.2012р.;
ПП «ВКФ Інтер Трейд Сплав» за період з
01.01.2012р. по 31.01.2012р. за результатами якої
складено акт №90/22-02/31256586 від 12.02.2014р. за
висновками якого встановлені наступні
порушення:

- п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.4 ст.137, п.138.1,
п.138.2, п.138.8,п.144.1 ст.144, ст.150 Податкового
кодексу України, ст.234 ЦК України
внаслідок чого ТОВ «Днепрспецремонт»
занижено податок на прибуток всього у
сумі 242308 грн., у тому числі за 1 квартал
2012р. у сумі 242308 грн.;

- п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, ст.234 ЦК України внаслідок чого
ТОВ «Днепрспецремонт» занижено
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість всього у сумі - 229687 грн.,
в тому числі за січень 2012р. -227000 грн.,
березень 2012р. - 1713 грн., серпень 2012р. - 974
грн.(а.с.22-48).

В подальшому, на підставі
вищевказаного акту перевірки,
податковою інспекцією 04.03.2014р. були
прийняті податкове
повідомлення-рішення форми «Р», а саме:

- № за яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальній сумі
344331,00 грн., у тому числі за основним
платежем - 229687 грн., за штрафними
санкціями - 114844 грн. (а.с.20);

- № за яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток приватних підприємств на
загальну суму 363462,00 грн., у тому числі за
основним платежем - 242308 грн., за
штрафними санкціями - 121154 грн. (а.с.21).

Позивач оспорює дії податкового
органу щодо прийняття вищевказаних
податкових повідомлень-рішень, а також
оспорює вищевказані податкові
повідомлення-рішення, вважає, що дії
відповідача та вищевказані рішення є
неправомірними з огляду на те, що
наведені у акті перевірки висновки не
відповідають дійсності та зроблені без
врахування наданих позивачем
первинних бухгалтерських документів,
на підставі актів перевірок
контрагентів позивача, що, на думку
позивача, є протиправним, так як норми
податкового законодавства не ставлять
в залежність право формування
податкового кредиту позивача від актів
перевірок контрагентів позивача, а
законність формування сум ПДВ
позивачем підтверджена первинними
бухгалтерськими документами, у т.ч.
податковими накладними, які були
надані до перевірки у повному обсязі.

Заслухавши представників позивача та
відповідача, які брали участь у
судовому засіданні, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, оцінивши їх у
сукупності, суд приходить до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення даного позову у частині
визнання протиправними та скасування
оспорюваних податкових
повідомлень-рішень, виходячи з
наступного.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Із наявних в матеріалах справи
документів убачається, що видами
діяльності позивача у перевіряємому
періоді є, зокрема, виробництво
будівельних металевих конструкцій і
частин конструкцій, оброблення металів
та нанесення покриття на метали, ремонт
і технічне обслуговування готових
металевих виробів, будівництво
житлових і нежитлових будівель,
будівництво доріг і автострад,
будівництво мостів і тунелів,
будівництво трубопроводів,
будівництво водних споруд, будівництво
інших споруд, н.в.і.у, знесення,
підготовчі роботи на будівельному
майданчику, покрівельні роботи, інші
спеціалізовані будівельні роботи,
н.в.і.у (а.с.24).

У своїй діяльності позивач
використовує офісне приміщення
загальною площею 11,2 кв.м. за адресою:
Дніпропетровська область,
Дніпропетровський район, смт.Ювілейне,
вул.Радгоспна, буд. 54, а також
приміщення для розташування
будівельної техніки, що розташоване за
адресою: м.Кривий Ріг, вул.Ангарська,
буд. 3а загальною площею 1189,9 кв.м., які
перебувають у позивача в оренді на
підставі договорів оренди від 01.04.2011р.
№01/04 та від 23.05.2012р. №1 (а.с. 23).

Також у оренді у позивача перебуває
транспортний засіб - автомобіль марки
РЕНО 2000р.випуску реєстраційний номер
2457АВ, що підтверджується копією
договору оренди та копією акту
прийому-передачі (а.с.208-209).

Судом встановлено, що у перевіряємому
періоду позивач мав взаємовідносини з
наступними контрагентами - ТОВ
«Техно-Люкс», ПП «Топавтотрейд» та ПП
«ВКФ Інтер Трейд Сплав».

Так, у березні 2012р. між ТОВ позивачем
як покупцем та ТОВ «Техно Люкс»
(продавцем) було укладено договір у
спрощений спосіб у відповідності до
вимог ст. 181 ГК України шляхом надання
рахунку-фактури, накладної на
отримання товару, податкової накладної
за умовами якого позивач придбав у ТОВ
«Техно-Люкс» автопокришки для своїх
автомобілів(а.с.52-56, 147-149).

Факт реального здійснення
господарської операції за вказаним
усним договором підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копіями
рахунку-фактури, копіями видаткових та
податкових накладних, а також змістом
акту перевірку від 12.02.2014р. в якому
зазначено, що позивачем були сплачені
грошові кошти за вказаними
правовідносинами, в тому числі у складі
вартості товару була сплачена і сума
ПДВ, заборгованість відсутня (а.с. 27,
52-56,147-149).

Факт перевезення автопокришок
відбувалося 15.03.2012р. із
м.Дніпропетровська,
вул.Молодогвардійска,буд.14 на адресу
позивача - смт.Ювілейне, вул.Радгоспна,
буд. 54 автомобілем РЕНО, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією подорожнього листа (а.с.
207).

Також, у червні, липні, серпні 2012р.
позивачем було укладено договір у
спосіб, визначений ст. 181 ГК України
шляхом отримання видаткових накладних
від ПП «Топавтотрейд» за умовами якого
позивач придбавав у вказаного
підприємства запасні частини, що
відображено по рахунках №631
«Розрахунки з вітчизняними
постачальниками (а.с.38)

Факт реальності здійснення
господарської операції за вказаним
договором підтверджується
дослідженими податковим інспектором
первинними бухгалтерськими
документами, а також досліджено і факт
сплати позивачем коштів на рахунки
продавця у загальній сумі 179255,85 грн.
(а.с.38).

У січні 2012р. позивачем було укладено
договір у спрощений спосіб у
відповідності до вимог ст. 181 ГК України
з ПП «ВКФ «Інтертрейдсплав» за умовами
якого вказане підприємство
здійснювало надання послуг позивачеві
з перевезення вантажними автомобілями
ПП «ВКФ «Інтертрейдсплав».

Факт реальності здійснення
господарських операцій за вказаним
вище договором підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копіями актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
копіями податкових накладних, копіями
оборотно-сальдових відомостей по
рахунку №631 (а.с.150-187, 200-205).

Зазначені вище первинні бухгалтерські
документи були досліджені судом у ході
судового розгляду справи, відповідають
вимогам ст.ст.1, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а тому є
належними доказами виконання
господарських операцій за
вищенаведеними договорами, які
укладені у спрощений спосіб у
відповідності до вимог ст.181 ГК України
та не визивають у суду сумнівів щодо їх
недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані
первинні бухгалтерські документи були
досліджені у ході перевірки і
посадовою особою органу державної
податкової служби, у акті від 12.02.2014р.
зроблено висновки про те, що до
перевірки не надано сертифікатів
відповідності та/або походження
товару, які б дали змогу визначити
завод-виробник ТМЦ,
товарно-транспортні
накладні,подорожні листи, у актах
виконаних робіт не міститься
інформація щодо фактичних дат
перевезення, маршрутів та вид товару,
який перевозився, яким саме
автомобілем здійснювалося
перевезення,вартість перевезення за
1т/км, дати виконання робіт, місця
завантаження та відвантаження,
простої, тощо, а тому, на думку
податкового інспектора, такі правочини
є фіктивними за ст.234 ЦК України та
зазначене свідчить про нереальність
здійснення господарських операцій з
вищевказаними контрагентами позивача
та юридичну дефектність первинних
документів. Також податковим
інспектором зазначено у акті
перевірки, що ним були використані і
акти перевірок контрагентів позивача -
ТОВ «Техно-Люкс», ПП «Топавтотрейд» та
ПП «ВКФ Інтер Трейд Сплав» (а.с.27-28,43-44,47).

Однак, такі висновками органу
державної податкової служби є
помилковими та не ґрунтуються на
нормах чинного податкового
законодавства України, суперечать
дослідженим податковою інспекцією
первинним бухгалтерським документам,
виходячи з наступного.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
передбачено, що постачання товарів - це
будь-яка передача права на
розпорядження товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а»
пункту 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платника податку з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій , зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг - п.198.1 ст.
198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище
Кодексу, визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201
ПКУ податкова накладна виписується у
двох примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг. Податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

З аналізу наведених норм видно, що
датою виникнення у платника податку
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість є,
зокрема, дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною, при цьому,
передбачено, що право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Водночас, судом встановлено факт
наявності у позивача податкових
накладних, оформлених належним чином,
що підтверджено як змістом акту
перевірки від 12.02.2014р., так і наявними в
матеріалах справи копіями наданих
податкових накладних.

Таким чином, отримання позивачем
податкової накладної є підставою для
включення її до податкового кредиту з
податку на додану вартість протягом
звітного періоду згідно до вимог ст.198
ПК України.

З огляду на викладені норми, посилання
податкового органу у акті перевірки
від 12.02.2014р. про те, що позивачем не
надано сертифікатів відповідності
та/або походження товару,
товарно-транспортних накладних на
перевезення товару є безпідставними,
оскільки відповідно до приписів ст.198
ПК України право на нарахування
податкового кредиту виникає з дати
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Окрім того, відсутність вказаних
документів не є безумовною підставою
для формування податкового кредиту з
податку на додану вартість за умови
надання покупцю продавцем належним
чином оформленої податкової накладної
у відповідності до вимог ст.198 ПК
України.

При цьому, слід зазначити, що норми ст.
198 ПК України не містять заборони на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість у разі
відсутності товарно-транспортних
накладних, довіреностей на отримання
товару, сертифікатів відповідності чи
походження товару за умови наявності
інших оформлених у встановленому
законодавством порядку первинних
бухгалтерських документів, визначених
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Зокрема, первинними бухгалтерськими
документами щодо отримання товарів є
видаткова накладна, податкова
накладна, акти приймання-здачі
товарів/послуг, які підтверджують
факти передачі товарів та які були
надані позивачем до перевірки про що
свідчить також і зміст акту перевірки
від 12.02.2014р., а також були надані і суду
у ході судового розгляду справи,
досліджені судом та наявні в
матеріалах справи.

Також, слід зазначити, що згідно Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затвердженого
наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997р. №363
товарно-транспортна накладна є лише
документом, що підтверджує фізичне
переміщення товарно-матеріальних
цінностей у просторі під час його
транспортування.

В той же час, товарно-транспортна
накладна не є обов'язковим та єдиним
документом, який може підтверджувати
реальність господарської операції за
договором поставки, купівлі-продажу,
перевезення товару та не є обов'язковим
первинним документом бухгалтерського
обліку з урахуванням того, що жодними
нормами чинного законодавства не
передбачено обов'язковість складання
товарно-транспортної накладної саме
за договорами купівлі-продажу,
перевезення товару вантажними
автомобілями.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201
Податкового кодексу України не
ставлять в залежність право платника
податків на формування податкового
кредиту та витрат від наявності чи
відсутності товарно-транспортної
накладної на поставлений товар чи
наявності у вказаних ТТН певних
недоліків у її оформленні за наявності
інших первинних документів, а тому
відсутність документів, що
підтверджують транспортування товару
не може бути безумовною підставою для
позбавлення платника податків права на
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань з ПДВ та
віднесення вказаних сум до
податкового кредиту та витрат
підприємства у відповідному періоді.

Також, не є первинними бухгалтерськими
документами, що підтверджують
реальність здійснення господарської
операції сертифікати
відповідності/походження товару,
оскільки дані документи не є
обов'язковими для формування платником
податку податкових зобов'язань з ПДВ та
відсутність цих документів згідно до
вимог ПК України не позбавляє позивача
права на формування податкового
кредиту з ПДВ за наявності належно
оформленої податкової накладної,
виданої продавцем товару покупцю та
зареєстрованої в Єдиному реєстрі
податкових накладних у встановленому
податковим законодавством порядку.

Не можуть бути підставами для
позбавлення формування податкового
кредиту платника податку і недоліки у
оформленні товарно-транспортної
накладної чи актах здачі-приймання
виконаних робіт/послуг, оскільки
зазначені документи не є тими
первинним бухгалтерським документом,
які позбавляють права на формування
податкового кредиту у відповідності до
вимог ст.198 ПК України.

Суд також критично оцінює висновки
податкового інспектора про
фіктивність правочинів за ст. 234 ЦК
України,оскільки жодними нормами
чинного податкового законодавства
посадовій особі державної податкової
служби не надано повноважень на
встановлення фіктивності правочинів
під час проведення перевірок суб'єктів
господарювання.

До того ж, слід зазначити, що зміст акту
перевірки від 12.02.2014р. не містить
посилань на порушення саме позивачем
норм чинного податкового
законодавства України,а в основу
вказаного акту покладені висновки
перевірок контрагентів позивача, що є
безпідставним з огляду на те, що у
відповідності до ст.61 Конституції
України відповідальність носить
індивідуальний характер.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту або відшкодування
податку на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р.
№ К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від
08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. №
К/9991/54239/12, а також в постанові від
14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД
проти Болгарії») зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит є «власністю»у
розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке
повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону «Про ПДВ» стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини»практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не
приймаються доводи відповідача щодо
покладення юридичної
відповідальності на позивача за
порушення, вчинені контрагентами
позивача, які викладені в акті
перевірки від 12.02.2014р., оскільки у
відповідності до ст. 61 Конституції
України та вищенаведених норм чинного
податкового законодавства позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Частина 1 статті 71 КАС України
встановлює, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідачем у ході судового розгляду
справи не доведено належними і
допустимими доказами правомірність
прийняття оспорюваних рішень з підстав
не надання до перевірки сертифікатів
відповідності товару,
товарно-транспортних накладних,
оскільки жодними нормами чинного
законодавства України не передбачено
позбавлення платника податків права на
формування податкового кредиту у разі
відсутності доказів транспортування
товару за договором та документів, що
підтверджують відповідність чи
походження товару за умови надання
інших документів, зокрема, за
наявності видаткових накладних та
податкових накладних, що підтверджують
отримання товару.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що викладені в
акті перевірки від 12.02.2014р. обставини,
що слугували прийняттю оспорюваних
рішень є неправомірними,
спростовуються вищенаведеними
доказами, а тому є такими, що прийняті
не у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України, не
обґрунтовано та без врахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії), у
зв'язку з чим позовні вимоги позивача
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, прийнятих на
підставі вищевказаних висновків
підлягають задоволенню.

В той же час, не підлягають задоволенню
позовні вимоги позивача про визнання
дій відповідача щодо прийняття
оспорюваних податкових
повідомлень-рішень від 04.03.2014р. з огляду
на те, що зазначені позовні вимоги не
обґрунтовані нормами чинного
законодавства, при цьому, слід
зазначити, що дії відповідача
оцінюються судом під час розгляду
спору саме про визнання протиправним
та скасування оспорюваних податкових
повідомлень-рішень та достатнім
захистом порушеного права позивача в
даному випадку є визнання
протиправними та скасування
вищевказаних рішень податкового
органу, а тому, на думку суду, не
потребують додаткового визнання дій
відповідача щодо прийняття ним
оспорюваних рішень неправомірними.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог.

Виходячи з норм ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
та враховуючи, що позивачем при
поданні позову за платіжним дорученням
№ 149 від 19.03.2014р. сплачено судовий збір
за майновими позовними вимогами у
розмірі 487 грн. 20 коп.(а.с.7), які
підлягають задоволенню, то зазначені
судові витрати підлягають стягненню з
Державного бюджету на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160,
161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Днепрспецремонт» до
Дніпропетровської об'єднаної держаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання неправомірними дій
відповідача, визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №, № від
04.03.2014р. - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Дніпропетровської об'єднаної держаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області №,
№ від 04.03.2014р.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Днепрспецремонт»
(52005, Дніпропетровська область,
Дніпропетровський район, смт. Ювілейне,
вул. Радгоспна, буд.54,ідентифікаційний
код 31256586)) - судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.
(чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
12.05.2014р.

Суддя С.О.
Конєва