Справа № 825/4698/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Непочатих
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
Удянської Яни Миколаївни,
Реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області, третя особа -
ОСОБА_4, за апеляційними скаргами
ОСОБА_2, Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області на
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24 січня 2014
року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
Удянської Яни Миколаївни,
реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області, за участю
третьої особи - ОСОБА_4, у якому просила
визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно від 23.10.2013 року №7092877,
зобов'язати Реєстраційну службу
скасувати в Реєстрі прав власності на
нерухоме майно запис про реєстрацію
права власності на 3/4 частини квартири
АДРЕСА_1, за ОСОБА_4, а також зобов'язати
другого відповідача зареєструвати за
нею право власності на 3/4 частини
вказаної квартири.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24 січня 2014
року адміністративний позов
задоволено частково. Зобов'язано
реєстраційну службу Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області скасувати в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно запис від 03.03.2007 року про
реєстрацію права власності на 3/4
частини квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 У
решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
позивач та другий відповідач подали
апеляційні скарги, в яких просять
скасувати постанову суду та ухвалити
нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає
задоволенню, апеляційна скарга
відповідача - залишенню без
задоволення, а постанова суду -
скасуванню, з таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що оспорюване позивачем рішення є
правомірним та таким, що ґрунтується на
положеннях чинного законодавства.
Разом з тим, місцевий суд дійшов
висновку, що з метою захисту права
власності ОСОБА_2 на належне їй
нерухоме майно, запис в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно щодо
реєстрації на нього прав попереднім
власником підлягає скасуванню. При
цьому, суд першої інстанції відмовив у
задоволенні вимоги позивача про
зобов'язання другого відповідача
зареєструвати за нею право власності
на нерухоме майно, розцінивши
задоволення такої вимоги як втручання
в дискреційні повноваження
відповідача, як суб'єкта, що здійснює
функції державної виконавчої влади.

Проте, з такими висновками суду не
можна погодитися в повній мірі.

Колегією суддів установлено, що згідно
договору дарування частини квартири
від 14.07.2004 року, засвідченого
державним нотаріусом Першої
Чернігівської державної нотаріальної
контори, зареєстрованого в реєстрі за
№ 2-3935, дарувальник ОСОБА_4 передав
безоплатно у власність обдарованій
ОСОБА_2 3/4 частки квартири АДРЕСА_1.

04.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області із заявою про
проведення державної реєстрації права
власності на 3/4 частки квартири, що
розташована за вищевказаною адресою,
на підставі зазначеного договору
дарування.

За результатами розгляду вказаної
заяви, державним реєстратором
Реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області Удянською Я.М.
23.10.2013 року прийнято рішення про
відмову у державній реєстрації права
власності на згаданий нерухомий об'єкт
за ОСОБА_2 Таке рішення мотивоване тим,
що подані документи для проведення
державної реєстрації прав не
відповідають вимогам закону, або не
дають змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, оскільки поданий на
реєстрацію договір дарування на 3/4
частки квартири був укладений 14.07.2004
року, а під час здійснення пошуку
відомостей щодо даного об'єкта було
знайдено інформацію з Реєстру прав
власності на нерухоме майно згідно
якої право власності на ці 3/4 частки
майна були зареєстровані попереднім
власником 03.03.2007 року згідно дубліката
свідоцтва про право на спадщину 1-319 від
23.02.2007 року та свідоцтва про право
власності від 03.06.1993 року.

Не погоджуючись із таким рішенням,
ОСОБА_2 звернулася у суд.

Обговорюючи правомірність такого
рішення державного реєстратора,
колегія суддів виходить із того, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 КАС України).

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
розсудливо, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія).

Спірні правовідносини врегульовані
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - це офіційне визнання
і підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 4 Закону право власності на
нерухоме майно підлягає обов'язковій
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону
державний реєстратор, зокрема,
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень у паперовій формі
подаються оригінали документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, їх копії,
засвідчені в установленому порядку.
Заява про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень не приймається у разі
відсутності документа, що підтверджує
оплату послуг з державної реєстрації
прав та їх обтяжень. Заява про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень не
приймається у разі відсутності
документа, що підтверджує оплату
послуг з державної реєстрації прав та
їх обтяжень.

Стаття 24 вказаного Закону визначає
виключний перелік підстав для відмови
в проведенні державної реєстрації. Так,
пп. 4 частини 1 наведеної правової норми
передбачено, що державним реєстратором
може бути відмовлено в проведенні
державної реєстрації, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим цим Законом, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують. За наявності підстав для
відмови в державній реєстрації
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень (ч. 2 ст. 24 Закону).

З огляду на приведені норми, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про те, що на
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
покладений обов'язок при розгляді
заяви про реєстрацію права власності
на нерухоме майно встановити, чи не має
перешкод в реєстрації цього права, та,
відповідно, надано право для прийняття
рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень у
випадку наявності таких перешкод.

У той же час, колегія суддів не
погоджується із наданою місцевим судом
оцінкою обставинам справи.

Як убачається із матеріалів
інвентаризаційної справи на квартиру
АДРЕСА_1, копія якої наявна в матеріалах
справи, а саме: витягу з Реєстру прав
власності на нерухоме майно №4137841 від
14.07.2004 року, право власності на вказану
квартиру станом на дату формування
витягу, було зареєстроване за ОСОБА_5 (1/4
частки) та за ОСОБА_4 - 3/4 частки
квартири, з яких 1/2 частки - на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 03.06.1993 року, а 1/4 частини - на
підставі свідоцтва про право на
спадщину №2-7639 від 28.09.1996 року.

Разом з тим, судом з'ясовано, що 23.02.2007
року ОСОБА_4 було оформлено дублікат
вищезгаданого свідоцтва про право на
спадщину за померлою дружиною ОСОБА_6 ,
виданий йому державним нотаріусом
Першої Чернігівської державної
нотаріальної контори замість
втраченого свідоцтва. Даний дублікат
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за №1-319.

Після отримання вказаного дубліката,
ОСОБА_4 звернувся до реєстраційної
служби Чернігівського міського
управління юстиції Чернігівської
області із заявою про реєстрацію права
власності на 1/4 частки вищезгаданої
квартири на підставі дубліката
свідоцтва про право на спадщину. Так,
згідно запису в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно №925,16370, що
підтверджується відповідним витягом,
27.02.2007 року державним реєстратором було
зареєстровано право власності ОСОБА_4
на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, на
підставі дубліката свідоцтва про право
на спадщину №1-319 від 23.02.2007 року, а 03.03.2007
року внесено до Реєстру запис про
реєстрацію за ОСОБА_4 3/4 частки цієї
квартири.

Саме наявність останнього запису в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно стала підставою для прийняття
рішення про відмову в державній
реєстрації права позивача на цю
квартиру на підставі пп. 4 ч. 1 ст. 24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

У той же час, ані вказана норма, ані
жоден інший пункт частини 1 статті 24
Закону не містить такої підстави для
відмови в державній реєстрації права
як наявність у Реєстрі прав власності
на нерухоме майно запису про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, який внесено пізніше, аніж
укладено відповідний
правовстановлюючий договір на це
майно. При цьому, відповідачами не
доведено будь-яких невідповідностей у
поданих позивачем документах вимогам,
встановленим Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень». Судова
колегія вважає, що подані позивачем
документи дають змогу чітко встановити
відповідність заявленого у них права
документу, що його посвідчує. Наявність
у Реєстрі прав власності на нерухоме
майно запису від 03.03.2007 року щодо
реєстрації права власності ОСОБА_4 на 3/4
частки квартири АДРЕСА_1, вчиненого вже
після укладення між названою особою та
позивачем (момент волевиявлення
сторін) договору дарування від 14.07.2004
року, не свідчить про відсутність у
ОСОБА_4 права розпоряджатися даним
нерухомим майном на час укладення
відповідного договору дарування.
Натомість, дане право підтверджується
витягом з Реєстру прав власності на
нерухоме майно від 14.07.2004 року №4137841.
Окрім того, колегія суддів враховує, що
як свідоцтво про право на спадщину
№2-7639 від 28.09.1996 року, так і його
дублікат №1-319 від 23.02.2007 року -
посвідчують один і той самий юридичний
факт - отримання спадщини ОСОБА_4 та
виникнення у нього відповідних прав та
обов'язків, зокрема, стосовно
володіння, користування та
розпорядження часткою успадкованої
квартири. У наявності в названої особи
цього права державний реєстратор міг
переконатись із відомостей Реєстру
прав власності на нерухоме майно, до
якого мав доступ.

Зважаючи на викладене, судова колегія
доходить висновку, що у державного
реєстратора не було підстав для
винесення рішення від 23.10.2013 року №7092877
про відмову у державній реєстрації
права власності на згаданий нерухомий
об'єкт за ОСОБА_2 Таке рішення є
необґрунтованим, прийнятим
нерозсудливо та без дотриманням
необхідного балансу між
несприятливими для прав заявника
наслідками і цілями, на досягнення яких
воно спрямоване. Тому, дане рішення
підлягає скасуванню. Відтак, постанова
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні відповідної
вимоги позивача підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про її
задоволення.

Обговорюючи вимогу позивача про
зобов'язання Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
скасувати запис в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно від 03.03.2007
року щодо реєстрації права власності
ОСОБА_4 на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1,
колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 7 частини 1 статті 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», в редакції, чинній на час
проведення зазначеної реєстраційної
дії, передбачено, що у державній
реєстрації права може бути відмовлено,
зокрема, в разі, якщо заявлене право
власності або інше речове право вже
зареєстроване.

З огляду на те, що право власності
ОСОБА_4 на 3/4 вищезгаданої квартири вже
було зареєстроване у встановленому
порядку на підставі свідоцтва про
право власності на житло від 03.06.1993 року
(1/2 частки) та свідоцтва про право на
спадщину №2-7639 від 28.09.1996 року (1/4
частки), колегія суддів доходить
висновку, що у відповідності до
наведеної правової норми державний
реєстратор повинен був відмовити у
повторній реєстрації за ОСОБА_4 того ж
самого права власності. Відтак,
вирішивши зареєструвати за останнім
зазначене нерухоме майно повторно та
внісши відповідний запис до Реєстру
прав власності на нерухоме майно
державний реєстратор діяв з порушенням
ст. 24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». Недотримання
суб'єктом державної реєстрації вимог
вказаного припису фактично спричинило
виникнення даного
адміністративно-правового спору.

Таким чином, вимога позивача про
зобов'язання Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
скасувати даний запис в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно підлягає
задоволенню.

Окрім того, колегія суддів не
погоджується із висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
вимоги позивача про зобов'язання
Реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області зареєструвати
за нею право власності на зазначене
нерухоме майно, оскільки до
дискреційних повноважень відноситься
надана законом можливість обирати одне
з кількох юридично допустимих рішень.
Проте, правові норми статті 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» викладені у формі
імперативних приписів, які не
передбачають міри розсуду органу
державної реєстрації. Правила цієї
норми містять виключний перелік
підстав для відмови у державній
реєстрації прав. Так, згідно частини 4
статті 24 вказаного Закону відмова в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень з підстав, не передбачених цим
Законом, заборонена.

Положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що у
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову,
зокрема, про зобов'язання відповідача
вчинити певні дії (п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу).

Відповідно до статті 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги позивача знайшли своє
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи, а оскаржувана
постанова місцевого суду ухвалена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку із чим
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про задоволення
адміністративного позову в повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача
не спростовують вищевикладене, а тому
його вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Реєстраційної
служби Чернігівського міського
управління юстиції Чернігівської
області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24 січня 2014
року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
Удянської Яни Миколаївни від 23.10.2013
року №7092877.

Зобов'язати Реєстраційну службу
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
скасувати в Реєстрі прав власності на
нерухоме майно запис від 03.03.2007 року про
реєстрацію права власності на 3/4
частини квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_4.

Зобов'язати Реєстраційну службу
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області
зареєструвати за ОСОБА_2 право
власності на 3/4 (три четверті) частини
квартири АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М