Справа № 363/2371/13-а
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 363/2371/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Купрієнко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

29 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Грищенко Т.М.,
суддів - Лічевецького І.О., Мацедонської
В.Е., при секретарі - Киш С.А., у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві розглянув апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Вишгородського
районного суду Київської області від 19
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Сувидської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
рішення органу місцевого
самоврядування,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
Вишгородського районного суду
Київської області з адміністративним
позовом про визнання незаконним та
скасування рішення Сувидської
сільської ради Вишгородського району
Київської області від 10 червня 2011 року
№56-7-У1 та від 20 жовтня 2011 року №96-10-У1.
Підставою для цього позову стало те, що
після смерті свого батька, ОСОБА_4, у 1997
році, відкрилась спадщина на все його
майно і згідно заповіту він мав
успадкувати все майно свого батька, яке
було на день його смерті.

У зв»язку з тим, що у нього виник спір з
матір»ю, ОСОБА_5 та сестрою, ОСОБА_6 щодо
спадщини його батька, рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 23 грудня 2010 року
за ним визнане право власності на 7/9
частин житлового будинку, який
знаходиться у АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 - на
інші 2/9 частини цього ж будинку.

Крім вказаного будинку його батько на
момент смерті мав право на три земельні
ділянки загальною площею 1,03 га, тому
він вважав, що має право також на 79
частин всіх земельних ділянок батька
згідно з земельним та цивільним
законодавством, яке діяло на час
відкриття спадщини.

Але, у серпні 2012 року він дізнався, що
Сувидською сільською радою
Вишгородського району Київської
області 10.06.2011 року було винесене
рішення сьомої сесії шостого скликання
№56-7-У1 та 20.10.2011 року було винесене
рішення десятої №96-10-У1, згідно з якими
ОСОБА_3, його племінниці і онуці його
померлого батька, були передані у
приватну власність та надані дозволи
на виготовлення державних актів на
земельні ділянки для ведення
селянського господарства 0,5283 га.

Позивач вважає, що вказаними рішеннями
Сувидської сільської ради порушуються
його права на частину вказаних
земельних ділянок. Крім того, він
вважає, що вказані рішення винесені з
суттєвим порушенням діючого на момент
їх винесення законодавства.

Постановою Вишгородського районного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року у задоволенні позову було
відмовлено. Відмовляючи позивачу у
задоволенні його позову, суд першої
інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 71
КАС України, згідно з якими відповідач
зобов»язаний довести правомірність
свого рішення, якщо він не погоджується
з позовом. З цього, судом зроблений
висновок, що Сувидською сільською
радою Вишгородського району Київської
області при прийнятті рішень про
передачу у приватну власність ОСОБА_3
земельних ділянок для ведення
особистого селянського господарства в
урочищі «Болото» села Сувид
Вишгородського району Київської
області не були порушені норми
земельного законодавства України, а
тому в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

29 листопада 2013 року на дану постанову
суду була подана апеляційна скарга.
Апелянт вказує на формальне вирішення
даної справи та на те, що мотивувальна
частина рішення обмежується
положеннями ст. 71 КАС України, що на
його думку є порушенням ч.3 ст.2 КАС
України. Представник позивача в
судовому засіданні підтримав доводи,
викладені у його апеляційній скарзі та
вказав на невмотивованість винесеного
судом першої інстанції рішення: суд не
дослідив наявних у справі доказів, не
звернув увагу на норми права, що
врегульовують цей вид правовідносин,
не взяв до уваги правовідносини, що
склались між сторонами та їхні права
щодо земельних ділянок. Тому, просив
дану постанову суду скасувати та
винести нову, якою задовольнити його
вимоги щодо скасування рішень
Сувидської сільської ради. У судовому
засіданні представник позивача
підтримав доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
представника позивача, вивчивши
докази, що представлені у справі та
отримані за запитом з Вишгородського
районного суду Київської області, а
також доводи, викладені у постанові
суду першої інстанції та апеляційній
скарзі, приходить до наступних
висновків.

Постанова Вишгородського районного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року, винесена після перегляду Вищим
адміністративним судом України
попередньої постанови цього ж суду від
12 грудня 2012 року по цій же справі, якою у
позові було відмовлено, та ухвали
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 лютого 2013
року, якою ця постанова була залишена
без змін. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 6
червня 2013 року вищенаведені судові
рішення були скасовані, а справа
направлена на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції вказував на
те, що судом першої інстанції при
винесенні рішення не було встановлено
фактичні розміри земельних ділянок, що
належали ОСОБА_4, чи відносяться вони до
домоволодіння, яке було предметом
судового розгляду у спадковій справі
позивача, не встановлені причини
розбіжностей розмірів ділянок, не
встановлено, чи позивач отримував
державні акти на право постійного
користування або право власності на
землю. Також зверталось увагу, що судом
не надано оцінки доводам позивача щодо
правомірності передачі спірних
земельних ділянок у власність третій
особі, яка не була спадкоємцем, не
досліджувалась землевпорядна справа,
обставини передачі землі, отримання
погодження меж спільними
землекористувачами, чи відносяться
землі, передані третій особі в урочищі
«Болото» до АДРЕСА_1.

З огляду на це, підставою для
скасування попередніх рішень стало
порушення судами вимог щодо
всебічного, повного та об»єктивного
дослідження усіх фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи, що привело до
ухвалення рішення, що не відповідає
вимогам законності та обґрунтованості
і є підставою для його скасування та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Аналіз постанови Вишгородського
районного суду від 19 листопада 2013 року
вказує на те, що судом вимоги Вищого
адміністративного суду України
виконані не були. Дана постанова
фактично позбавлена мотивувальної
частини, а посилання на ч.2 ст. 71 КАС
України і доведеність відповідачем
правомірності винесених ним рішень є
бездоказовою, що ставить колегію суду
апеляційної інстанції перед
необхідністю з»ясування обставин
даної справи і самостійного вирішення
даного адміністративного позову за
матеріалами та доказами, що є у справі
та запитані колегією в ході
апеляційного перегляду в межах
розгляду даної справи судом першої
інстанції.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4,
батько позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За
життя 12 жовтня 1995 року він склав
заповіт, посвідчений секретарем
виконкому Сувидської сільської ради
Вишгородського району Київської
області за тією ж датою та №33. Згідно з
заповітом ОСОБА_4 заповів все майно,
наявне на день смерті, ОСОБА_2, позивачу
по справі.

На момент смерті ОСОБА_4 згідно запису у
по господарській книзі членами
господарства за особовим рахунком
НОМЕР_1 були крім померлого, ОСОБА_5, -
його дружина, та ОСОБА_6, - його донька.

Цією ж випискою підтверджується, що за
господарством у приватній власності
та користуванні перебували землі:
всього 1,03 га, в тому числі 0,02 під
будівлями, для обслуговування
житлового будинку і господарчих
будівель, 0, 99 га під ріллею, 0,02 га під
багаторічними насадженнями.

Порядок набування вказаних земель був
таким: рішенням Сувидської сільської
ради від 20.02.1992 року №6 надано у довічне
успадковане володіння земельні
ділянки для ведення особистого
підсобного господарства в урочищі
«Коло хріну» ОСОБА_4 - 0,25 га, рішенням
тієї ж ради від 27.02. 1993 року №8 надано у
довічне успадковане володіння ділянки
для ведення особистого підсобного
господарства в урочищі «Хрін» ОСОБА_4 -
0,25 га, рішенням тієї ж ради від 16.11.1994
року №32 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок»
передано безоплатно у приватну
власність для обслуговування
(будівництва) житлового будинку і
господарчих будівель (присадибна
ділянка) та ведення особистого
підсобного господарства у розрізі с.
Сувид урочище «Ракита» ОСОБА_4:
обслуговування будинку - 0,25 га та
ведення підсобного господарства - 0,35
га.

Дійсно, площі земель, вписані у
погосподарську книгу та вказані в
перелічених рішеннях мають певні
розбіжності, але даний спір торкається
тільки правомірності рішень
Сувидської сільської ради
Вишгородського району про передачу
земельних ділянок ОСОБА_3, тому
уточнювати їх розмір є передчасним, а
спору між сторонами щодо їх розміщення
немає.

Крім того, судом першої інстанції була
витребувана технічна документація з
землеустрою щодо складання державного
акту на право власності на землю ОСОБА_3
в урочищі «Болото» с. Сувид
Вишгородського району Київської
області, яка має вичерпну інформацію
щодо розміру земельних ділянок, їх
розміщення, а також узгодження меж і де,
зокрема, вказується, що загальна площа
території на яку готується технічна
документація, що посвідчує право
власності на земельні ділянки ОСОБА_3
складає 0,5283 га за рахунок земель
запасу.

Там же, у даних кадастрових планів на
вказані ділянки вбачається, що йдеться
про ділянки виділені померлому ОСОБА_4
рішеннями Сувидської сільської ради №6
та №8 відповідно у 1992 та 1993 роках. Слід
відзначити, що опис меж вказаних
ділянок вказує, що знаходяться вони не
коло спадкового будинку, а іншому
урочищі і мають статус виділених для
ведення особистого підсобного
господарства, а інші 0,25 для
обслуговування будинку та 0, 35 для
ведення підсобного господарства,
виділялись рішенням сільської ради №32
у 1994 році і знаходяться коло будинку.

З матеріалів справи не вбачається і це
підтверджує представник позивача, що
після смерті ОСОБА_4 хтось із
спадкоємців звертався до нотаріальної
контори про прийняття спадщини у
вигляді земельних ділянок у
встановлені законом шість місяців. Є
очевидним, що ні позивач, ні інші
фігуранти даної справи на момент
винесення спірних рішень Сувидською
сільською радою документів, що
підтверджують право власності на
спірні земельні ділянки не мали і вони
були зареєстровані на ім»я померлого
ОСОБА_4 тільки у по господарській книзі.

У 2008 році Вишгородською районною
нотаріальною конторою було відмовлено
позивачу у видачі свідоцтва про право
на спадщину на нерухоме майно у зв»язку
з відсутністю свідоцтва про право
власності та витягу з реєстру на це
майно. Відповідною довідкою від 4.07.2008
року Сувидської сільської ради
підтверджувалось, що позивач і його
сестра ОСОБА_6 прийняли спадщину після
смерті батька, померлого у 1997 році,
шляхом догляду за будинком,
проведенням у ньому капітального
ремонту, та обробляння присадибної
ділянки в АДРЕСА_1 Вишгородського
району Київської області. При цьому, не
вказувалось, що у вказаному будинку
після смерті чоловіка залишилась
проживати його дружина, мати
вищезгаданих осіб, яка у відповідності
з цивільним законодавством, діючим на
момент смерті спадкодавця, не тільки
фактично прийняла спадщину шляхом
проживання у будинку та розпорядження
майном і присадибною ділянкою, але і
поза заповітом мала право на
обов»язкову його частку, що
вподальшому і було підтверджено
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області по справі №2 -3510
за 2010 рік за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про визнання права власності на
спадкове майно.

Крім того, з пояснень, наданих
відповідачем 15.10.2013 року №02-15/270,
вбачається, що саме ОСОБА_5, дружина
померлого прийняла спадщину після
смерті свого чоловіка шляхом
проживання у спірному будинку,
користування земельними ділянками як
коло будинку, так і земельними
ділянками, які знаходяться у урочищі,
яке назване у технічній документації
як «Болото» і мають цільове
призначення для ведення особистого
селянського господарства і будівлі на
цих ділянках відсутні. У даних
поясненнях вказується, що саме вона
обробляла ці земельні ділянки до часу,
коли стан її здоров»я погіршився і вона
відмовилась від них на користь своєї
онуки, ОСОБА_3

З матеріалів справи, що переглядається,
не вбачається, що після винесення
рішення по попередній цивільній
справі, позивач отримував витяг з
реєстру про право власності на
виділену йому судом частку житлового
будинку і відповідно державний акт на
право власності на відповідну частину
присадибної земельної ділянки коло
будинку.

З огляду на викладене, колегія суддів
не погоджується з доводами,
викладеними як у позові, так і в
апеляційній скарзі, щодо права
позивача успадковувати частки від всіх
земельних ділянок, належних
спадкодавцю на момент смерті і вважає,
що таке право у нього є тільки щодо
земельної ділянки, яка безпосередньо
знаходиться коло будинку і призначена
для обслуговування житлового будинку і
ведення селянського господарства. При
цьому, вважає, що кожна із земельних
ділянок, які передані ОСОБА_3, має
різний статус за своїм цільовим
призначенням, має окреме розміщення,
різне правове регулювання, і кожну слід
розглядати як окремий майновий об»єкт.
Це підтверджується і тим, що на кожну
ділянку окремо видається Державний акт
про право власності на землю. Докази,
що є у справі вказують, що на всі
земельні ділянки, що передавались у
власність спадкодавця, державні акти
про право власності не виготовлялись.
Після його смерті їх прийняла його
дружина ОСОБА_5 шляхом користування
ними за цільовим призначенням. І тому,
відповідач цілком правомірно, за
згодою саме ОСОБА_5, виніс рішення про
передачу їх у власність ОСОБА_3

Викладене узгоджується з ст. 377
Цивільного кодексу України, згідно з
якою до особи, яка набула право
власності на житловий будинок
переходить право власності, право
користування на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміні її
цільового призначення в обсязі та на
умовах, встановлених для попереднього
землекористувача.

Колегія суддів виходить також з
положень глави 87 Цивільного кодексу
України.

Частина перша статті 1268 Цивільного
кодексу України вказує, що спадкоємець
за заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини 3 цієї статті,
спадкоємець, який постійно проживав
разом з спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо не відмовився від неї у
встановленому порядку. З матеріалів
справи вбачається, що позивач на момент
відкриття спадщини проживав у м. Києві,
а спадщину за рішенням суду прийняв
тільки щодо нерухомого майна -
житлового будинку у АДРЕСА_1.

Згідно з статтею 1270 Кодексу для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини. У статті 1272
викладені наслідки пропущення строку
для прийняття спадщини. А саме, якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого у статті 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

Тому, колегія суддів вважає невірним
розглядати питання правомірності
оспорюваних позивачем рішень
Сувидської сільської ради за
законодавством, що діяло на момент
смерті спадкодавця. Правовідносини,
пов»язані з винесенням відповідачем
спірних рішень щодо передачі земельних
ділянок у власність, виникли не з
моменту відкриття спадщини у зв»язку з
смертю спадкодавця, а з моменту
винесення самих спірних рішень.

Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має
право в порядку , встановленому цим
Кодексом, звернутись до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб»єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом, вважаючи, що
рішеннями Сувидської сільської ради
Вишгородського району Київської
області від 20 жовтня 2011 року №96-10-У1 та
від 10.06.2011 року №65-7-У1, якими надано
земельну ділянку у приватну власність
ОСОБА_3 в розмірі 0,5283 га для ведення
селянського господарства, порушене
його право спадкування вказаних
земельних ділянок.

Однак, аналіз наведеного вище
законодавства вказує, що позивач, хоч і
мав заповіт від спадкодавця на все
майно останнього, але не скористався
своїм правом на момент винесення
спірних рішень, за строками втратив це
право і не вчиняв встановлених законом
дій, щоб це право відновити.

Згідно з ст. 125 Земельного кодексу
України, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності або право
постійного користування земельної
ділянки та її реєстрації.

Документом, що посвідчує право
власності та право користування
земельною ділянкою у відповідності з
ст. 126 Земельного кодексу України є
державний акт.

Тому, колегія суддів вважає, що
винесенням відповідачем спірних
рішень про передачу у власність
земельних ділянок право позивача не
порушувалось, а відповідач по справі
діяв у межах вимог ст. 19 Конституції
України, а саме на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією України.

У відповідності з ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 КАС України. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб»єкта владних
повноважень обов»язок щодо
доказування правомірності свого
рішення покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
у даній справі доведена правомірність
своїх рішень, а доводами апеляційної
скарги правомірність цих рішень не
спростована.

Крім того, колегія суддів усвідомлює,
що мотивувальна частина постанови
Вишгородського районного суду у даній
справі від 19 листопада 2013 року не
відповідає вимогам обґрунтованості в
мотивувальній своїй частині.

Але, з огляду на положення ч. 2 ст. 200 КАС
України, де вказується, що не може бути
скасовано правильне по суті рішення з
одних лише формальних підстав, колегія
суддів вважає, що постанова
Вишгородського суду Київської області
відповідає критеріям законності, є
винесеною на підставі достатніх
належних та допустимих доказів та
з»ясованих обставин, перевірених при
апеляційному перегляді даної справи.

Наведені обставини дають підстави
колегії суддів у відповідності з ст. 200
КАС України для залишення апеляційної
скарги без задоволення, а судового
рішення - без змін

Керуючись статтями 198, 199, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення.

Постанову Вишгородського районного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року, - без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
прийняття, але може бути оскарженою в
касаційному порядку шляхом подачі у
20-дений строк з дня складення ухвали у
повному обсязі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.М.Грищенко

суддя
І.О.Лічевецький

суддя
В.Е.Мацедонська

.

Головуючий суддя
Грищенко Т.М.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.