Справа № 2а-8929/10/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/22272/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Шипуліної Т.М.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Ізюмської
об'єднаної державної податкової
інспекції Харківської області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011

у справі № 2а-8929/10/2070

за позовом
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хлібопродукт»

до Ізюмської об'єднаної державної
податкової інспекції Харківської
області

про скасування
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Хлібопродукт» (далі по тексту -
позивач, СТОВ «Хлібопродукт»)
звернулось до суду з позовом до
Ізюмської об'єднаної державної
податкової інспекції Харківської
області (далі по тексту - відповідач,
Ізюмська ОДПІ Харківської області) про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.01.2010 №/0,
від 25.02.2010 №/1, від 05.05.2010 №/2,
від 14.07.2010 №/3.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 24.02.2011, позов задоволено у повному
обсязі.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем була
проведена планова виїзна перевірка
СТОВ «Хлібопродукт» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2007 по 30.09.2009, за
результатами якої складено акт від
23.12.2009 №2135/2320/31003855.

В акті перевірки зазначено про
порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4
ст. 7, п. 11.29 ст. 11 Закону України «Про
податок на додану вартість», що
зумовлює стягнення до Державного
бюджету України в безспірному порядку
коштів у сумі 71340,60 грн.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 12.01.2010
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в загальному розмірі
71034,60 грн., з яких основний платіж 0,00
грн., штрафна (фінансова) санкція 71034,60
грн.

За наслідками процедури оскарження
рішення відповідачем були прийняті
податкові повідомлення-рішення від
23.02.2010 №/1, від 05.05.2010 №/2 та
від 14.07.2010 №/3 на ту ж суму.

Як встановлено в ході розгляду справи,
висновки про порушення позивачем пп.
7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7, п. 11.29 ст. 11 Закону
України «Про податок на додану
вартість» відповідач обґрунтовує тим,
що СТОВ «Хлібопродукт» не підтвердило
використання придбаного за рахунок
коштів спеціального рахунку
дизельного палива належним чином
оформленими первинними документами.
Саме з цих підстав відповідач
стверджує про нецільове використання
коштів зі спеціального рахунку.

Оскільки спірні правовідносини
склались з приводу владного припису
відповідача щодо стягнення коштів, які
за висновками акту перевірки були
нецільовим чином використані СТОВ
«Хлібопродукт» з спеціального рахунку,
то при вирішенні справи слід
керуватись нормами п. 11.29 ст. 11 Закону
України «Про податок на додану
вартість» в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин.

З аналізу положень п. 11.29 ст. 11 Закону
України «Про податок на додану
вартість» вбачається, що законодавцем
запроваджено юридичну
відповідальність саме за нецільове
використання коштів, перерахованих на
спеціальний рахунок. Запроваджена п.
11.29 ст. 11 Закону України «Про податок на
додану вартість» міра юридичної
відповідальності може бути
застосована в разі використання
наявних на спеціальному рахунку коштів
на цілі інші, ніж придбання
матеріально-технічних ресурсів
виробничого призначення.

Матеріалами справи встановлено, що за
договором №30 від 16.10.2007 позивач за
рахунок коштів зі спеціального рахунку
придбав у ФОП ОСОБА_2 паливно-мастильні
матеріали дизельне паливо для заправки
сільськогосподарської техніки.
Придбання дизельного палива
підтверджено видатковою та податковою
накладними на суму 93600,00 грн., оплата
проведена шляхом перерахування коштів
згідно з рахунком-фактурою №53 від
17.10.2007 на розрахунковий рахунок
продавця.

Судами зазначено, що в ході проведення
перевірки діяльності СТОВ
«Хлібопродукт» відповідач не
заперечував використання коштів
спеціального рахунку на придбання саме
дизельного палива для заправки
сільськогосподарської техніки, не
ставив під сумнів реальності та
відповідності закону вказаної
господарської операції, не
спростовував належного оприбуткування
придбаних паливно-мастильних
матеріалів за обліком та їх подальшої
передачі працівникам позивача для
заправки сільськогосподарської
техніки. Вказані обставини встановлені
актом перевірки та не заперечуються
сторонами по справі.

Твердження Ізюмської ОДПІ у
Харківській області про те, що
неналежне складання позивачем
дорожніх листів трактора є безумовним
свідченням використання коштів не для
придбання матеріально-технічних
ресурсів виробничого призначення,
судами вірно не взято до уваги при
вирішенні справи.

Судами також вірно зазначено, що в п. 11.29
ст. 11 Закону України «Про податок на
додану вартість» йдеться саме про
використання коштів зі спеціального
рахунку виключно на придбання
матеріально-технічних ресурсів
виробничого призначення. Використання
ж коштів не є тим самим, що і
використання товарів, придбаних за
такі кошти. Перевіркою встановлено, що
за рахунок коштів зі спеціального
рахунку СТОВ «Хлібопродукт» було
придбано паливно-мастильні матеріали
дизельне паливо. Той факт, що дизельне
паливо для сільськогосподарського
товаровиробника, яким є позивач, є
матеріально-технічним ресурсом
виробничого призначення, Ізюмською
ОДПІ у Харківській області не
заперечується.

За відсутності в акті перевірки фактів
використання позивачем придбаного
дизельного палива в інший спосіб ніж
заправка сільськогосподарської
техніки, суди вірно визнали помилковим
висновок відповідача щодо порушення
СТОВ «Хлібопродукт» пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.4.4
п. 7.4 ст. 7, п. 11.29 ст. 11 Закону України «Про
податок на додану вартість».

При цьому, судами взято до уваги, що
згідно з наказом СТОВ «Хлібопродукт»
від 28.04.2007 №27 у зв'язку з введенням в
експлуатацію бухгалтерської програми
«Інфо-підприємство» з 01.05.2007 внесено
зміни до наказу №82 від 29.12.2006 «Про
організацію бухгалтерського обліку та
облікову політику» та затверджено
бланки документів, зокрема, для
списання паливно-мастильних
матеріалів обліковий лист
тракториста-машиніста. Суд відзначає,
що вимоги до первинних документів
встановлені ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні». Первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості за приписами пп. 2.4 п.
2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№168/704, повинні мати ряд обов'язкових
реквізитів.

З матеріалів справи вбачається, що
облікові листи тракториста-машиніста
та комісійні акти на списання
дизельного палива на виробництво, які
складено відповідно до облікових
листів кожного окремого
тракториста-машиніста та щодо кожної
окремої сільськогосподарської техніки
вимогам законодавства до складання
первинних документів відповідають.

Аналізуючи положення пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», п. 11 ст. 11 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»,
Інструкції про порядок застосування
штрафних (фінансових) санкцій органами
державної податкової служби,
затвердженої наказом ДПА України від
17.03.2001 №110, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 23.03.2001 за
№268/5459, Порядку направлення органами
податкової служби України податкових
повідомлень платникам податків та
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій, затвердженого
наказом ДПА України від 21.06.2001 №253,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 06.07.2001 за №567/5758, суди
дійшли висновку, що специфіка правових
актів індивідуальної дії, які
ухвалюються органами податкової
служби з приводу визначення податкових
зобов'язань та нарахування штрафів,
полягає у тому, що фактичні підстави
для ухвалення цих актів містяться в
документальних результатах контролю
за діяльністю платника податків
(матеріалах перевірки), а правові
підстави та владні приписи -
безпосередньо в самих актах.

Вимоги до акту перевірки як належного
доказу вчинення платником податків
порушення встановлені Порядком
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, зареєстрованим
наказом ДПА України від 10.08.2005 №327,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 25.08.2005 за №925/11205.

Судами вірно зазначено, що в акті
перевірки не допускається
відображення необґрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
перевіряючих, які не мають
підтверджених доказів. Досліджені ж
матеріали справи дозволяють суду
переконливо стверджувати, що висновки
акту перевірки про нецільове
використання позивачем коштів зі
спецрахунку зроблені без чіткого,
об'єктивного та повного викладення
фактів порушень, без посилання на
первинні документи, дані
бухгалтерського та податкового обліку,
що є порушенням вимог Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства.

Висновки Ізюмської ОДПІ у Харківській
області про нецільове використання
позивачем коштів спеціального рахунку
не тільки не знайшли свого
документального підтвердження, а й
спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи надані позивачем постанови
Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області від 02.02.2010 про
закриття справи №3-114/2010 та від 01.02.2010
про закриття справи №3-122/2010 про
притягнення керівника та головного
бухгалтера СТОВ «Хлібопродукт» до
адміністративної відповідальності, як
підстави для задоволення
адміністративного позову, судами
зазначено наступне. За змістом ч. 4 ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова суду в справі про
адміністративний проступок, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалена постанова суду, лише в
питаннях, чи мало місце діяння та чи
вчинене воно цією особою. У зв'язку з
цим суд звертає увагу, що провадження в
справах №3-114/2010 та №3-122/2010 про
притягнення до адміністративної
відповідальності посадових осіб СТОВ
«Хлібопродукт» постановами Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 02.002.2010 та від 01.02.2010 закриті
лише з огляду на закінчення на момент
розгляду справи про адміністративне
правопорушення строків, передбачених
ст. 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, без
дослідження тих обставин, які мають
значення для оцінки правильності
висновків акту перевірки. Однак,
вказаний факт з урахуванням обставин,
встановлених в ході розгляду даної
справи, не впливає на висновки суду про
неправомірність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень
відповідача.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ізюмської об'єднаної
державної податкової інспекції
Харківської області відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)Т.М. Шипуліна (підпис)М.О.
Федоров