Справа № 826/3789/14
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2014 року 13:01 № 826/3789/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Каракашьяна С.К. при секретарі судового
засідання Бабич Г.Ю., за участю
представників сторін: позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Романенко
О.Є., розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
до Національної академії внутрішніх
справ
про визнання рішення протиправним та
зобов'язання вчинити дії.
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
24 березня 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту
- позивач, ОСОБА_1) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Національної академії внутрішніх
справ (далі по тексту - відповідач), в
якому просить: визнати рішення
відповідача від 20 лютого 2014 року про
відмову у визнанні учасником бойових
дій протиправним; визнати ОСОБА_1
учасником бойових дій на території
інших держав; зобов'язати відповідача
видати посвідчення учасника бойових
дій встановленого зразка.
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, та зазначив, що
відповідачем в порушення норм чинного
законодавства України відмовлено у
задоволенні заяви про визнання його
учасником бойових дій, що призводить до
порушення його прав та законних
Відповідач проти позову заперечив, з
підстав, викладених в письмових
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши позивача та
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
ОСОБА_1, під час роботи у Київській
вищій школі міліції ім. Ф.Е.
Дзержинського (далі - КВШ МВС СРСР), у 1988
році на виконання Наказу МВС СРСР від 19
липня 1988 року № 0143 "О создании
группировок сил и средств для действий
при чрезвычайных обстоятельствах"
(далі - Наказ СРСР № 0143), наказом КВШ МВС
СРСР від 09 вересня 1988 року № 127 (далі -
Наказ № 127), був відряджений до м. Єреван
Вірменської PCP для участі у виконанні
спеціального завдання з 19.09.1988 по
18.12.1988р., що підтверджується довідкою
від 21 січня 2014 року №59, виданою
Національною академією внутрішніх
справ Міністерства внутрішніх справ
Як зазначив позивач, у січні 2014 року,
він звернувся до Національної академії
внутрішніх справ із заявою про
визнання учасником бойових дій на
території інших держав.
За результатами розгляду вказаної
заяви, комісією Національної академії
внутрішніх справ з питань визнання
учасниками бойових дій складено
висновок про відмову у визнанні
учасником бойових дій ОСОБА_1 від 19
лютого 2014 року №1/14, мотивуючи тим, що
Вірменська РСР не включена до переліку
держав і періодів бойових дій на їх
території, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1994 року №63 "Про організаційні
заходи щодо застосування Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", у
зв'язку з тим, що зазначена республіка
не перебувала у статусі суб'єкта
міжнародного права та входила до
складу СРСР та листом від 20 лютого 2014
року №46/К-851 позивачу надано відповідь
відповідного змісту.
Позивач не погоджується з таким
рішенням Національної академії
внутрішніх справ та зазначає, що
Постанова Кабінету Міністрів від 08
лютого 1994 року №63 до переліку держав і
періодів бойових дій на їх території
відносить інші країни після грудня 1979
року, при цьому, під іншими країнами
слід розуміти і країни колишнього СРСР,
а також мотивує позовні вимоги
невизначеністю поняття "бойові дії".

Окружний адміністративний суд міста
Києва не погоджується з
адміністративним позовом, виходячи з
наступних мотивів.

Відповідно до статті 5 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту", учасниками
бойових дій є особи, які брали участь у
виконанні бойових завдань по захисту
Батьківщини у складі військових
підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх
видів і родів військ Збройних Сил
діючої армії (флоту), у партизанських
загонах і підпіллі та інших
формуваннях як у воєнний, так і у мирний
час.

Пунктом 2 частини першої статті 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"
визначено, що учасниками бойових дій
визнаються: учасники бойових дій на
території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії. Перелік держав, зазначених у цьому
пункті, періоди бойових дій у них та
категорії працівників визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1994 року №63 "Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" затверджено
перелік держав, яким надавалася
допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, і періодів
бойових дій на їх території (надалі
Перелік).

Як вбачається з Переліку Вірменська
Республіка, як країна на території якої
велися бойові дії, в ньому не зазначена.

Разом з тим, згідно Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1994 року
№63, до переліку держав і періодів
бойових дій на їх території віднесено
інші країни після грудня 1979 року.

З огляду на статтю 1 Конституції
України, яка встановлює, що Україна є
суверенна і незалежна, демократична,
соціальна, правова держава, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає, що по відношенню до держави
Україна Вірменська Республіка є іншою
країною, а тому справедливим буде
висновок, що до категорії інші Переліку
держав і періодів бойових дій на їх
території, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1994 року №63 відноситься
Вірменська Республіка.

Однак, в примітці 6 до вказаного вище
Переліку зазначається, що Генеральним
штабом Збройних Сил колишнього Союзу
РСР і після 1979 року направлялися
військові фахівці в країни, на
території яких велися бойові дії, але
Генеральний штаб Збройних Сил України
не володіє такою інформацією.
Військовим фахівцям у таких випадках
пільги надавалися на підставі довідок
10 Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

З аналізу вищезазначеної норми,
вбачається, що її положення
поширюються виключно на військових
фахівців, які направлялися Генеральним
штабом Збройних Сил колишнього Союзу
РСР, на території яких велися бойові
дії і пільги яким надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

З наведеного вбачається, що оскільки
позивач направлявся в країни, на
території яких велися бойові дії не
Генеральним штабом Збройних Сил, він не
може вважатися учасником бойових дій.

Надана позивачем довідка Національною
академією внутрішніх справ
Міністерства внутрішніх справ України
від 21 січня 2014 року №59, підтверджує, що
ОСОБА_1 направлявся у відрядження до м.
Єреван для безпосередньої участі у
виконанні спеціального завдання, з 19
вересня 1988 року по 18 грудня 1988року,
однак не містить інформації, яке саме
спеціальне завдання та якого характеру
виконував позивач, а тому будь-яким
чином не доводить участь позивача у
бойових діях.

Аналогічна правова позиція щодо
подібних правовідносин викладена в
постанові Верховного суду України від
18 травня 2010 року у справі №21-74во10, "…Зі
змісту примітки 6 до Переліку стосовно
можливості визнання осіб учасниками
бойових дій, якщо такі мали місце в
інших країнах після грудня 1979 року, та
не названі у Переліку, вбачається, що її
положення поширюються лише на
військових фахівців, які направлялися
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР України на
території яких велися бойові дії і
пільги яким надавалися на підставі
довідок 10 Головного управління
Генерального штабу Збройних сил СРСР
про їх особисту участь у бойових діях".

Відповідно до частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Враховуючи те, що рішення Верховного
Суду України є обов'язковим для всіх
судів України та те, що в постанові
Верховного суду України від 18 травня 2010
року у справі №21-74во10 викладена
аналогічна правова позиція, щодо
подібних правовідносин, а належних
доказів на підтвердження участі
позивача у бойових діях у Вірменській
Республіці, зокрема, довідки 10
Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил, позивачем не
надано, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає, що Національною
академією внутрішніх справ доведено
правомірність рішення від 20 лютого 2014
року №46/К-851 про відмову у визнанні
учасником бойових дій ОСОБА_1 з
урахуванням вимог, встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 86, 158 - 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
С.К. Каракашьян