Справа № 804/12326/13-а
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2013-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2013 р. Справа № 804/12326/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Комунального
підприємства "Криворізький міський
театр драми та музичної про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Комунального підприємства
«Криворізький міський театр драми та
музичної комедії ім. Тараса Шевченка»,
у якому просить стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів в сумі
24 665, 64 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 4, 93 грн.

В обґрунтування вимог, викладених у
позовній заяві, позивач зазначає про
те, що відповідно до звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2012 рік середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу підприємства у цьому
році становила 163 особи, а, отже,
відповідно до вимог частини першої
статті 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" відповідач повинен був
створити 7 робочих місць для
працевлаштування інвалідів, тоді як
згідно з даними, наведеними
підприємством у звіті про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2012 рік
середньооблікова чисельність
інвалідів - штатних працівників
становила 6 осіб.

Позиція відповідача, викладена у
запереченнях на позов, аргументована
тим, що Комунальним підприємством
«Криворізький міський театр драми та
музичної комедії ім. Тараса Шевченка»
вжито заходів для створення місць для
працевлаштування інвалідів шляхом
надання звітів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, однак не
направлення ним відповідними службами
інвалідів унеможливило виконання
встановленого нормативу. Також,
відповідач зазначає, що є комунальним
підприємством, тому у відповідності до
ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», положення даної норми не
поширюються на підприємства, установи
і організації, які повністю
утримуються із державного чи місцевого
бюджетів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
дійшов висновку, що позов задоволенню
не підлягає, мотивуючи це наступним.

За змістом ст. 19 вказаного Закону для
підприємств, установ, організацій,
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Законом України "Про систему
оподаткування", а є заходом впливу на
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

За змістом ст. 18-1 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" пошук підходящої
роботи для інваліда здійснює державна
служба зайнятості.

Таким чином обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Аналогічна правова позиція також була
висловлена і Верховним Судом України у
постановах від 20 червня 2011 року (справа
№ 21-60а11), від 26 червня 2012 року (справа №
21-105а12) та від 2 квітня 2013 року (справа №
21-95а13), приписи яких, відповідно до норм
статті 244 Кодексу адміністративного
судочинства України, є обов`язковими
для всіх судів України.

З огляду на те, що позивачем не надано
належних доказів щодо направлення для
працевлаштування державної службою
зайнятості на підприємство інвалідів
або щодо звернення інваліда
безпосередньо на підприємство та
відмови відповідача у
працевлаштуванні інвалідів, на
відповідача не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

Керуючись ст. 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду набирає законної
сили та може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду в порядку та
строки, передбачені статтями 186 та 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський