Справа № 757/727/14-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/727/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Новак
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Епель О.В.,

суддів:
Федотова І.В., Ісаєнко
Ю.А.,

за участю секретаря
Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду в
місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Печерського районного
суду міста Києва від 31 січня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України,
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 ( далі - позивач )
звернулася до Печерського районного
суду міста Києва з адміністративним
позовом до Пенсійного фонду України (
далі - відповідач-1 ), управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва (
далі - відповідач-2 ) про:

1) визнання протиправною
бездіяльності Пенсійного фонду
України щодо не передання
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату пенсії за
віком для прийняття відповідного
рішення;

2) зобов'язання Пенсійного
фонду України, управління Пенсійного
фонду України в

Шевченківському районі міста Києва
прийняти у ОСОБА_2 документи для
призначення їй пенсії за віком;

3) зобов'язання Пенсійного фонду
України, управління Пенсійного фонду

України в Шевченківському районі міста
Києва призначити та виплачувати ОСОБА_2
пенсію за віком з 28 жовтня 2013 року.

Печерський районний суд міста Києва
своєю постановою від 31 січня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Печерського районного суду
міста Києва від 31 січня 2014 року та
ухвалити нову про задоволення
адміністративного позову, так як, на
думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Згідно до частини 4 статті 196 Кодексу
адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а постанова суду - скасуванню, з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, 18
листопада 1991 року ОСОБА_2 виїхала з
України на постійне місце проживання
до Ізраїлю.

28 жовтня 2013 року позивач звернулася до
відповідача-1 із заявою про призначення
та нарахування пенсії за віком.

Листом Пенсійного фонду України від 14
листопада 2013 року ОСОБА_2 у задоволенні
вказаної заяви було відмовлено.

Колегія суддів встановила, що
відмовляючи у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
прийняття рішення про призначення
пенсії не належить до компетенції
відповідача-1, до якого ОСОБА_2
зверталася із відповідною заявою, а
відповідачем-2 не приймалося жодних
рішень з цього питання.

Однак, судова колегія не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, нормами Законів
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» ( далі -
Закон № 1058-IV ), «Про пенсійне
забезпечення» ( далі - Закон № 1788-XII ),
«Про звернення громадян» ( далі - Закон
№ 393/96-ВР ), «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» ( далі - Закон № 1382-IV ).

Так, відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №
1058-IV, документи про призначення
(перерахунок) пенсії розглядає
територіальний орган Пенсійного фонду
та не пізніше 10 днів з дня їх
надходження приймає рішення про
призначення (перерахунок) або про
відмову в призначенні (перерахунку)
пенсії.

У частині 3 статті 7 Закону №
393/96-ВР, якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обгрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Статтею 92 Закону № 1788-XII,
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Виключення з даного
правила встановлено тільки для пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до пункту 2 частини 1
статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного Фонду України або за
рішенням суду припиняється на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України. У статті 51 вказаного
закону передбачено, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду
України у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 07 жовтня 2009 року №
25-рп/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону №
1382-IV, реєстрація місця проживання чи
місця перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Отже, з викладених правових норм
вбачається, що Пенсійний фонд України
при отриманні звернення особи, в якому
ставиться питання, що повинно
вирішуватися відповідним
територіальним управлінням,
зобов'язаний направити таке звернення
за належністю у порядку та в межах
строків, установлених законодавством,
зокрема, частиною 3 статті 7 Закону №
393/96-ВР.

З огляду на це, судова колегія вважає,
що в даному випадку наявні достатні та
необхідні правові підстави для
визнання протиправною бездіяльності
відповідача-1, яким у порушення вимог
частини 2 статті 19 конституції України
та частини 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР, не
було направлено заяву ОСОБА_2 про
призначення та виплату їй пенсії за
належністю, тобто до управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва, що
обумовлює необхідність задоволення
позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання
протиправною бездіяльності Пенсійного
фонду України щодо не здійснення
пересилання уповноваженому
територіальному органу Пенсійного
фонду України заяви ОСОБА_2 про
призначення та виплату пенсії за віком.

Крім того, з наведених законодавчих
приписів також випливає, що кожна
особа, яка здобула право на пенсію
шляхом здійснення трудової діяльності
в Україні протягом певного періоду
часу, сплачуючи при цьому зі свого
доходу внески на загальнообов'язкове
пенсійне страхування, набуває право на
пенсію не залежно від її місця
проживання.

Водночас, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що в рішенні
Конституційного Суду України 07 жовтня
2009 року № 25-рп/2009 мова йде про право
громадян на одержання вже призначеної
їм пенсії. В даному ж випадку, як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
пенсія на території України не
призначалася.

Більш того, вирішення питання про
наявність права особи на призначення
пенсійних виплат, визначенням їх
розміру, здійснення нарахування та
виплати пенсії, з урахуванням положень
Постанови Правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005 року
№ 22-1 належить виключно до
дискреційних повноважень відповідних
територіальних управлінь Пенсійного
фонду.

Так, дискреційними повноваженнями є
сукупність прав та обов'язків органів
державної влади та місцевого
самоврядування, осіб, уповноважених на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, що надають
можливість на власний розсуд визначити
повністю або частково вид і зміст
управлінського рішення, яке
приймається, або можливість вибору на
власний розсуд одного з декількох
варіантів управлінських рішень,
передбачених проектом
нормативно-правового акта.

Водночас, відповідно до пункту 1 статті
17 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи актів індивідуально дії), дій чи
бездіяльності.

При цьому, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що управлінням
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва не
було прийнято жодного рішення, не
вчинено дій або бездіяльності щодо
вирішення питання про прийняття
будь-яких документів від позивача,
призначення їй пенсії за віком, що з
урахуванням наведеної вище норми
статті 17 КАС України, свідчить про те,
що даним суб'єктом влади не були
реалізовані його дискреційні
повноваження та, відповідно, не
порушувалися права, свободи та
інтереси позивача, тому вимога
позивача про зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва
прийняти у ОСОБА_2 документи та
призначити, виплачувати їй пенсію за
віком з 28 жовтня 2013 року є
необґрунтованими та передчасними,
тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку про те, що судом першої
інстанції при ухваленні спірного
судового рішення було неповно
з'ясовано фактичні обставини справи та
порушено норми матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, зокрема, є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справ та порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

З огляду на це, колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково, а постанову
Печерського районного суду міста Києва
від 31 січня 2014 року - скасувати та
ухвалити нове рішення.

Керуючись ст. ст. 11, 17, 41, 160, 195, 196, 198,
202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Печерського районного
суду міста Києва від 31 січня 2014 року -
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Пенсійного фонду України, управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі міста Києва про
визнання бездіяльності протиправною
та зобов'язання вчинити дії -
задовольнити частково.

Визнати протиправною
бездіяльність Пенсійного фонду
України щодо не здійснення пересилання
у порядку частини 3 статті 7 Закону
України «Про звернення громадян»
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату пенсії за
віком.

У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Епель О.В.

Судді:

Федотов І.В.

Ісаєнко Ю.А.