Справа № 2а-4475/12/1070
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-4475/12/1070
Головуючий у 1-й інстанції: Волков А.С.
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Київської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби, в якому просив
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 07.06.2012 №1541/ та від
07.06.2012 №1542/.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року позов задоволено.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
вимог даного позову.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_2 є фізичною особою -
підприємцем, зареєстрований 11.01.2000
Обухівською районною державною
адміністрацією Київської області, як
платник податків перебуває на обліку в
Державній податковій інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби. Крім того,
позивач зареєстрований як платник
податку на додану вартість.

Основними видами діяльності позивача
є: виробництво м'ясних продуктів;
посередництво в торгівлі
сільськогосподарською сировиною,
живими тваринами; оптова торгівля
живими тваринами; оптова торгівля
м'ясом та м'ясопродуктами.

У травні 2012 року посадовими особами
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Київської області
Державної податкової служби було
проведено документальну планову
невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 по 31.12.2011, за
результатами якої складено акт
перевірки від 25.05.2012 № 1180/17-02/НОМЕР_3.

В ході перевірки було встановлено
порушення позивачем вимог:

- підпунктів 177.2, 177.4, 177.10 статті 177
Податкового кодексу України, що
виявилось у завищенні валових витрат
за 2011 рік на загальну суму 33758,67 грн. та
призвело до заниження податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності за 2011 рік
на суму 5738,97 грн., а також у неналежному
веденні книги обліку доходів та витрат
за ІV квартал 2010, 2011 рік;

- пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість за березень
2011 року на загальну суму 5833,33 грн.

За результатами перевірки Державною
податковою інспекцією в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби були прийняті
наступні податкові
повідомлення-рішення:

- від 07.06.2012 № 1541/, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем "Податок на доходи фізичних
осіб" на 5738,97 грн.;

- від 07.06.2012 № 1542/, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем "Податок на додану
вартість" на 5834,33 грн., з яких: 5833,33 грн. -
за основним платежем; 1,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивач заперечує правомірність
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати їх
протиправними та скасувати з підстав
невідповідності нормам чинного
законодавства.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до пункту 177.1. статті 177
Податкового кодексу України, доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Одночасно, пунктом 167.1. статті 167
Податкового кодексу України визначено,
що ставка податку становить 15
відсотків бази оподаткування щодо
доходів, нарахованих (виплачених,
наданих) (крім випадків, визначених у
пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому
числі, але не виключно у формі
заробітної плати, інших заохочувальних
та компенсаційних виплат або інших
виплат і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами; виграшу
в державну та недержавну грошову
лотерею, виграш гравця (учасника),
отриманий від організатора азартної
гри.

Згідно із п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, до переліку витрат
фізичних осіб - підприємців,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу
("Податок на прибуток підприємств").

Тобто, норма п. 177.4 ст. 177 ПК України є
відправною нормою, яка вказує на те, що
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток, але
надає звітність про доходи від заняття
підприємницької діяльністю,
формуються у тому ж порядку, як у
платників податку на прибуток.

Як вбачається з акту перевірки від
25.05.2012 № 1180/17-02/НОМЕР_3, фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 оподаткування
одержаних доходів від здійснення
господарської діяльності за період з
01.10.2010р. по 31.12.2011р. здійснював на
загальній системі оподаткування, а
саме: в період з 01.10.2010 р по 31.12.2010 рік.
господарську діяльність він не
здійснював та будь-яких доходів не
отримував; в період з 01.01.2011р. по 31.12.2011р.
господарську діяльність позивач
здійснював лише в березні 2011 року.

Відповідно до п.5.2.1 п. 5.2. ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", (в редакції, яка діяла на
час проведення перевірки позивача), до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Підпунктом 5.3.9. пункту 5.3. ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" встановлено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно із п.п. 11.2.1. п. 11.2 ст.11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

З 1 січня 2011 року введено в дію
Податковий кодекс України (далі - ПКУ),
який регулює відносини, що виникають у
сфері справляння податків і зборів та
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні,
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Підпунктом 134.1.1. п.134.1 ст. 134 Податкового
кодексу України встановлено, що
об'єктом оподаткування податком на
прибуток є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України встановлено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Статтею 2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до положень ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Операції в
іноземній валюті відображаються також
у валюті розрахунків та платежів по
кожній іноземній валюті окремо. Дані
аналітичних рахунків повинні бути
тотожні відповідним рахункам
синтетичного обліку на перше число
кожного місяця.

Відповідальність за несвоєчасне
складання первинних документів і
регістрів бухгалтерського обліку та
недостовірність відображених у них
даних несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Як було вірно зазначено судом першої
інстанції, факт надання позивачу
послуг та оплата їх вартості
документально підтверджується
наявними в справі первинними
документами, господарські операції
належним чином відображено у
бухгалтерському обліку позивача та
податковій звітності. Кошти сплачені
позивачем Товариству з обмеженою
відповідальністю "Вегаплюс" в оплату за
наданні послуги є пов'язаними з
основною діяльністю позивача, а
витрати підтверджуються
документально. При цьому, будь-яких
доказів, які б свідчили про порушення
позивачем вимог статті 139 Податкового
кодексу України, податковим органом до
суду надано не було.

У зв'язку з цим, колегія суддів дійшла
висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 07.06.2012 №
1541/, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на 5738,97 грн.,
підлягає скасуванню як таке, що
суперечить нормам чинного
законодавства.

Що стосується висновків акту перевірки
про порушення позивачем вимог пункту
198.1 статті 198 Податкового кодексу
України, колегія суддів зважає на
наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з пп. а) п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) або послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до абз. 1, 2, 4 п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях в межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного оподатковуваного
періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу) У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України).

Дослідженням матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
01.03.2011р. між позивачем (Замовник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Вегаплюс"
(Посередник) було укладено договір про
надання посередницьких послуг № 01-3, за
умовами якого Посередник
зобов'язувався за плату надати послуги
- знайти оптимального контрагента
(продавця), готового продати продукцію
(поголів'я великої рогатої худоби в
живій вазі та свиней), а також надати
допомогу Замовникові в укладанні
договору купівлі-продажу між ним та
продавцем.

Вартість послуг за вказаним договором
становить 35000,00 грн., у тому числі ПДВ -
5833,33 грн.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач вказує на нікчемність
укладеного позивачем правочину, який
на його думку є фіктивним та не створює
жодних юридичних наслідків, крім тих,
які пов'язані з його недійсністю.

Крім того, податковий орган
посилається на факт неправомірного
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту звітного
податкового періоду, що на думку
податкового органу підтверджується
актом невиїзної перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вегаплюс"
від 08.08.2011 № 1028/2306/37401541, яким зокрема
встановлено відсутність
адміністративно-господарських
можливостей товариства для виконання
ним господарських зобов'язань.

Так, на підтвердження виконання
господарських зобов'язань позивачем до
суду були надані копії договорів
купівлі-продажу великої рогатої худоби
та свиней у живій вазі від 23.03.2011 б/н, від
30.03.2011 № 5 та від 30.03.2011 № 3, що були
укладені з Товариством з обмеженою
відповідальністю "Обмачивскі зорі",
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Волинь Нова" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Україна" та копія
акту прийому-передач виконаних робіт
від 15.03.2011р.

Між тим, позивачем були надані копії
банківських виписок від 07.04.2011р., що
підтверджують факт перерахування ним
на рахунок ТОВ "Вегаплюс" грошових
коштів в сумі 35000,00 грн. та копія
податкової накладної від 31.03.2011 № 273 на
суму 35000,00 грн., у тому числі ПДВ -5833,33
грн. Вказану суму податку на додану
вартість позивач включив до складу
податкового кредиту за відповідні
податкові (звітні) періоди та
відобразив у податковій декларації з
податку на додану вартість і реєстрі
отриманих податкових накладних.

Що стосується висновку експерта з
техніко-криміналістичного
забезпечення роботи з ТКЗ ОВС
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУМВС України в місті Києві від
07.07.2011, в якому міститься інформація про
те, що підпис від імені директора ТОВ
"Вегаплюс" у податковій звітності
виконаний не гр. ОСОБА_4, а іншою особою,
колегія суддів зауважує, що в
матеріалах даної справи не міститься
доказів на підтвердження факту
існування зазначеного експертного
висновку.

Згідно із частиною 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтується її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Водночас, згідно правової позиції
Верховного Суду України, у разі, якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. Разом з
тим, не є підставою для відмови у праві
на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку. Також не є підставою
для визнання неправомірними операцій
платника податків подальше припинення
чи анулювання статусу платника податку
на додану вартість його контрагента.
Усі операції, вчинені контрагентом
платника податку до припинення такого
контрагента, не можуть автоматично
розглядатися як нікчемні правочини в
силу самого собою припинення юридичної
особи або анулювання її податкового
статусу. У такому разі достатньо
встановити необізнаність платника
податку, що заявляє право на податковий
кредит чи бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість про факт
припинення або недобросовісний
характер діяльності контрагента
(зокрема про несплату податків чи
неподання податкової звітності).

У разі, якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, постачальники були
включені до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність за
несплату податків продавцями, ні за
можливу недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

Так, на момент укладення позивачем
спірних правочинів юридична особа ТОВ
"Вегаплюс" не була припинена у
визначеному законом порядку та була
зареєстрована належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, на
момент здійснення господарських
операцій у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б ставити
під сумнів цивільну правоздатність
контрагента позивача - ТОВ "Вегаплюс".
При цьому, за даними Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців не вбачається, що на
момент укладення сторонами спірної
угоди були наявні записи щодо не
підтвердження відомостей про юридичну
особу вказаного підприємства.

Разом з тим, відсутність платника
податків за місцем реєстрації, на думку
колегії суддів, не може свідчити про не
реальність здійснення правочинів.

Таким чином, враховуючи відсутність
доказів на підтвердження обставин, на
які посилається відповідач, вказуючи
на нікчемність правочину, укладеного
між позивачем та ТОВ "Вегаплюс",
суб'єктивний та оціночний характер
доводів, якими це підтверджується,
наявність первинних документів та
інших доказів на підтвердження
товарності спірного правочину, колегія
суддів приходить до висновку про
незаконність податкового
повідомлення-рішення відповідача від
07.06.2012 №1542/, яке слід визнати
протиправними та скасувати.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя
суддя Я.М. Собків Л.П.
Борисюк І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.