Справа № 713/922/12, 2а-309/208/13
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року
Справа № 876/1715/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

позивача
ОСОБА_1,

представників відповідача
Чепка Н.Я., Габор Я..І., Лукач В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Стеблівської сільської ради
Хустського району Закарпатської
області на постанову Хустського
районного суду Закарпатської області
від 25.12.2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Стеблівської сільської ради
Хустського району Закарпатської
області про стягнення розрахункових
сум при звільненні з роботи у зв'язку із
закінченням строку повноважень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.06.2011 року звернулася до суду з
позовом до Стеблівської сільської ради
Хустського району Закарпатської
області про стягнення розрахункових
сум при звільненні, а саме: за 3 дні
основної щорічної відпустки, 18 днів
компенсації за невикористану щорічну
відпустку, допомогу по тимчасовій
непрацездатності за 4 дні за лікарняним
листком з 02 по 05 листопада 2010 року,
оплатити лікарняні листки за 2009 рік,
виплату середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку по день
фактичного розрахунку. В обґрунтування
своїх доводів посилається на те, що
09.11.2010 року припинено її повноваження
сільського голови у зв'язку з
закінченням строку повноважень. Однак
на порушення норми трудового
законодавства виплата розрахункових
проведена не була. Головним
бухгалтером під час роботи не були
нараховані лікарняні в кількості 7
лікарняних листків. Їй було оплачено
частково належні суми, але залишилися
невиплаченими 3 кал. дні відпустки, 4 дні
лікарняних, 18 кал. днів компенсації за
невикористану відпустку, лікарняні
листки за 2009 рік. Позивач в суді першої
інстанції уточнила позовні вимоги та
просить стягнути з відповідача
заборгованість по відпускних в сумі
990,21 грн., компенсацію за невикористану
відпустку за 18 к. д. у сумі 2 638,62 грн., по
лікарняних за 2009 р. у сумі 11 268, 20 грн., за
затримку розрахунку при звільненні у
сумі 142 297, 44 грн. та моральну шкоду у
розмірі 20 000 грн. Моральна шкода
спричинена діями відповідача зі
зволікання виплати їй розрахункових
сум, приниженні честі та гідності.
Через переживання позивач захворіла на
бронхіальну астму, посилилися головні
болі, депресія, порушення сну. Моральна
шкода спричинена внаслідок
неправомірних дій сільської ради.
Просить уточнений позов задовольнити
повністю.

Оскаржуваною постановою Хустського
районного суду Закарпатської області
від 25.12.2013 року уточнені позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Стеблівської сільської ради
Хустського району Закарпатської
області на користь ОСОБА_1 недоотримані
кошти при звільненні в загальній сумі
157194 грн. 47 коп., з яких: заборгованість
по відпускних 990 грн. 21 коп.; компенсацію
за невикористану відпустку 2638 грн. 62
коп.; заборгованість по лікарняних за
2009 рік 11268 грн. 02 коп.; затримку
розрахунку при звільненні 142297 грн. 44
коп. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанції Стеблівською сільською
радою Хустського району Закарпатської
області подано апеляційну скаргу. З
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
постанову скасувати, та прийняти нову,
якою в задоволенні позову відмовити. В
обґрунтування своїх вимог посилається
на те, що відсутня вина сільської ради
щодо невиплати ОСОБА_1 розрахункових
сум. Всі належні до виплати суми
позивачка отримала на момент
звільнення. Однак були неточності
через неналежне ведення бухгалтерії
сільської ради за період головування
позивачки і суми, які мали бути
виплачені позивачці це у період її
роботи сільським головою (відпускні за
відпустку, що почалась у жовтні 2010 року
ще задовго до припинення повноважень
ОСОБА_1) не з вини сільської ради, а з
вини позивачки як сільського голови,
яка не подала їх для оплати. Саме тому і
був винесений припис інспектора
Територіальної Державної інспекції
праці у Закарпатській області з цього
приводу, який повністю виконаний
сільською радою. Також в даному випадку
існує спір про належні до сплати суми
розрахунку, які були виплачені
Стеблівською сільською радою у лютому
2011 року на виконання припису
інспектора праці і за цей же період
було виплачено середній заробіток до
дня фактичного розрахунку.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів.

Суд першої інстанції задовольняючи
уточнену позовну заяву виходив з того,
що відповідно до розрахунку сум
заборгованості, наданої позивачем
ОСОБА_1, станом на 25.12.2013 року
заборгованість по відпускних
становить 990, 21 грн., компенсація за
невикористану відпустку 2638, 62 грн., по
лікарняних за 2009 рік 11268, 20 грн.
Звільняючи позивача, відповідач повний
розрахунок з нею не провів, у зв'язку з
чим суд першої інстанції встановив
стягнути на користь позивача середній
заробіток за затримку виплати
розрахункових сум. Згідно здійсненого
позивачем розрахунку, встановлено, що
середній заробіток за один день
затримки розрахунку складає 181, 04
гривень. Отже судом першої інстанції
встановлено, що за період з моменту
звільнення з 09.11.2010 року по 25.12.2013 року
кількість днів повного розрахунку
становить 786 днів, що в грошовому виразі
становить 142297, 44 грн. В частині
стягнення моральної шкоди у розмірі 20000
гривень позивачу відмовлено, оскільки
нею не надано доказів відповідно до ст.
237-1 КЗпП України про те, що порушення її
законних прав призвели до моральних
страждань, що потягли за собою проблеми
зі здоров'ям.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що згідно рішення
№ 1 1-ї сесії 6 скликання Стеблівської
сільської ради від 09.11.2010 року ОСОБА_1
звільнена з посади голови Стеблівської
сільської ради з 09.11.2010 року у зв'язку із
закінченням строку повноважень на
підставі п.1 ст.42 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Відповідно до проведеної перевірки
Територіальною Державною інспекцією
праці у Закарпатській області
встановлено, що розпорядженням
Стеблівського сільського голови від
29.10.2010 року №65 ОСОБА_1 надано з 29.10.2010
року основну щорічну відпустку та
додаткову відпустку загальним
терміном 39 календарних днів за
відпрацьований період з 02.04.2009 року по
01.04.2010 року. Відпускну суму на день
звільнення позивачці не виплачено.
09.11.2010 року при звільненні позивачу не
нараховані та не проведені виплати
належних їй розрахункових сум в тому
числі компенсацію за невикористані 18
днів щорічної відпустки за
відпрацьований період роботи з 01.04.2010
року по 09.11.2010 року. У зв'язку із
затримкою у виплаті розрахункових сум
при звільненні, позивачу не нараховано
та не проведено виплату середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Приписом № 07-18-007/0106-0121 від 26.01.2011 року
Територіальна державна інспекція
праці у Закарпатській області
зобов'язала Стеблівського сільського
голову нарахувати та провести виплату
відпускних сум за використану ОСОБА_1
основну щорічну та додаткову відпустки
терміном 39 кал. днів, компенсацію за
невикористані 18 кал. днів щорічної
відпустки при звільненні, нарахувати
та оплатити позивачу середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

У відповіді Хустської міжрайонної
прокуратури від 22.02.2011 р. № 340-08 на час
звільнення позивача з посади
сільського голови 09.11.2010 року, а також
на час перевірки звернення до
прокуратури зі скаргою щодо невиплати
розрахункових сум при звільненні, їй не
було виплачено заробітну плату за
період з 28 травня по 14 липня 2010 року.
Станом на 26.01.2011 року позивачу не було
виплачено середній заробіток за час
щорічної відпустки (відпускні) за
період з 02.04.2009 року по 01.04.2010 року.

22.02.2011 року ОСОБА_1 було сплачено
відповідачем суму 3728,81 грн. Як
вбачається з відомості зарплати за
другу половину березня 2011 року
Стеблівської сільської ради, лише
28.03.2011 року була нарахована сума 530 грн.,
а 30.03.2011 року - 5249,43 грн.

Актом перевірки № 07-08-008/0406 від 29.03.2011
року Територіальна державна інспекція
праці у Закарпатській області
встановила виконання попереднього
припису, ОСОБА_1 нараховано та
проведено виплату розрахункових сум, а
саме відпускна сума за невикористану
основну щорічну відпустку та додаткові
відпустки надані з 29.10.2010 року терміном
36 календарних днів в сумі 4726,80 грн. до
видачі 3728,81 грн., (копія платіжного
доручення №412 від 21.02.2011 року), та пункту
4 - у зв'язку з затримкою у виплаті
розрахункових сум при звільненні
ОСОБА_1 нараховано та проведено виплату
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
в сумі 6175, 80 грн., - до видачі 5249,43 грн.
(копія платіжного доручення №43 від
29.03.2011 року), що не заперечується
відповідачкою.

Стеблівська сільська рада від 14.06.2011
року за № 154 дала відповідь, що сума 3728,81
грн. є сумою відпускних за 36 кал. днів, а
сума 5249,43 грн. є сумою середнього
заробітку у зв'язку з затримкою
розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 47
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України) власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116
КЗпП України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу
роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в
день звільнення або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
проведення розрахунку. Непроведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
зазначені строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012, дає підстави вважати, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду
про стягнення на користь звільненого
працівника недоплаченої заробітної
плати є підставою для покладення на
власника або уповноважений ним орган
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, за весь період
невиплати цієї заробітної плати,
оскільки вимоги звільненого
працівника щодо її виплати є трудовим
спором і регулюються нормами трудового
права.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про
оплату праці» - умови розміру оплати
праці працівників установ та
організацій, що фінансуються з бюджету,
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 47, ст. 115 та ст.
116 КЗпП України відповідач зобов'язаний
в день звільнення в повному обсязі
виплатити всі суми - заробітну плату, що
належить їй.

Суд апеляційної інстанції встановив,
що за 2005-2010 рр. ОСОБА_1, що під час
надання чергової відпустки всупереч
встановленим нормам не вказувався
період, за який надається відпустка і
лише у 2008 році, у розпорядженні
сільського голови ОСОБА_1 про надання
їй відпустки був вказаний
відпрацьований період, за який
надавалась відпустка, з 02.07.2007 року по
02.07.2008 року, отже відповідно відпустка у
жовтні 2009 року надавалася за
відпрацьований період з 02.07.2008 року по
01.07.2009 року, у жовтні 2010 року за
відпрацьований період з 02.07.2009 року по
01.07.2010 року, а компенсація при
звільненні повинна була
нараховуватися за відпрацьований
період із 02.07.2010 року по 09.11.2010 року, що
становить 9 календарних днів (а не 18, як
вказує позивачка). Також в ході
перевірки було встановлено, що у 2005
році ОСОБА_1, була взята відпустка
авансом за 2006 рік у кількості 12
календарних днів, які в подальшому не
були враховані ні в одній із наступних
відпусток.

ОСОБА_1 просить стягнути за 39 кал. днів
за відпрацьований період з 02.04.2009 року
по 01.04.2010 року і компенсацію 18 кал. днів
за період з 02.04.2010 року по 09.11.2010 року, а
компенсація за невикористану
відпустку при звільненні становить 9
кал. днів, а взяту авансом відпустку за
2006 рік у розмірі 12 кал. днів потрібно
відняти із розрахунку. Отже,
невикористані дні щорічної відпустки у
ОСОБА_1 складають 39 календарних днів
(щорічна відпустка за період з 02.07.2009р.
по 01.07.2010р.) та 9 календарних днів (за
відпрацьований період із 02.07.2010р. по
09.11.2010р.) 12 календарних днів (взята
авансом відпустка за 2006 рік)- 36 кал.
днів, які і були оплачені сільською
радою у розмірі 4726,80 грн. згідно
платіжних доручень №412,413,414 від 21.02.2011
року.

Колегія суддів визначила, що сільською
радою було проведено виплату ОСОБА_1
відпускних за 36 календарних днів у
розмірі 4726,80 грн. при середньоденній
заробітній платі 131,30грн., яка визначена
на основі Порядку обчислення середньої
заробітної плати, що затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№100 від 08.02.1995 року, ця вимога
інспектором праці визнана виконаною.

Згідно п.10 Порядку у випадках
підвищення тарифних ставок і посадових
окладів на підприємстві, в установі,
організації відповідно до актів
законодавства, а також за рішеннями,
передбаченими в колективних договорах
(угодах), як у розрахунковому періоді,
так і в періоді, протягом якого за
працівником зберігається середній
заробіток, заробітна плата, включаючи
премії та інші виплати, що враховуються
при обчисленні середньої заробітної
плати, за проміжок часу до підвищення
коригуються на коефіцієнт їх
підвищення; виходячи з відкоригованої
таким чином заробітної плати у
розрахунковому періоді, за
встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV
порядком визначається середньоденний
(годинний) заробіток. У випадках, коли
підвищення тарифних ставок і окладів
відбулось у періоді, протягом якого за
працівником зберігався середній
заробіток, за цим заробітком
здійснюються нарахування тільки в
частині, що стосується днів збереження
середньої заробітної плати з дня
підвищення тарифних ставок (окладів).

На вимогу інспектора праці ОСОБА_1 було
виплачені кошти згідно ст. 117 Кодексу
законів про працю України за затримку
виплати розрахункових сум при
звільненні за 45 днів у розмірі 6175,80 грн.
згідно платіжних доручень № 43,44 від
29.03.2011 року, а також виплачені лікарняні
з установи за 4 дні згідно лікарняного
листка від 02.11.2010 року, що входять у
склад нарахованої заробітної плати,
яка береться для розрахунку
середньоденної заробітної плати, а
згідно Акту перевірки Пенсійного фонду
України №30 від 28.03.2012 року за період з
2004 по 2010 роки по ОСОБА_1 не було знайдено
порушень і розбіжностей у відомостях
по заробітній платі, тому посилання
позивачки на дані персоніфікованого
обліку, які ведуться Пенсійним фондом є
безпідставними.

Окрім вказаного, відповідно до ст. 21
Закону України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» джерелом
формування фонду оплати праці
посадових осіб місцевого
самоврядування є місцевий бюджет.

Відповідно до постанови Хустського
районного суду Закарпатської області
від 14 жовтня 2010 року у справі № 3-2092/2010
щодо розгляду адміністративних
матеріалів, що надійшли з
Територіальної державної інспекції
праці у Закарпатської області про
притягнення до адміністративної
відповідальності ОСОБА_1 відповідно до
статті 41 КУпАП, звільнено від
адміністративної відповідальності та
обмежено усним зауваженням на підставі
статті 22 КУпАП.

За ст.9 КУпАП адміністративним
правопорушенням (проступком)
визнається протиправна, винна (умисна
або необережна) дія чи бездіяльність,
яка посягає на громадський порядок,
власність, права і свободи громадян, на
встановлений порядок управління і за
яку законом передбачено
адміністративну відповідальність.

Згідно ст.10 цього Кодексу
адміністративне правопорушення
визнається вчиненим умисно, коли особа,
яка його вчинила, усвідомлювала
протиправний характер своєї дії чи
бездіяльності, передбачала її шкідливі
наслідки і бажала їх або свідомо
допускала настання цих наслідків.
Таким чином, адміністративна
відповідальність настає не тільки за
умови вчинення правопорушення умисно,
а також і за умови, коли його вчинено з
необережності.

Позивачку було звільнено від
адміністративної відповідальності за
санкцією ч. 1 статті 41 КУпАП за
малозначністю вчиненого та надано усне
зауваження, провадження у справі
закрито. Однак судом було встановлено
неналежне виконання нею посадових
обов'язків при перебуванні на посаді
Стеблівського сільського голови.
Згідно з ч.2 ст.171-2 КАС України рішення
місцевого загального суду як
адміністративного суду у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності є остаточним і
оскарженню не підлягає.

Щодо вимоги позивачки щодо оплати
лікарняних листів за 2009 рік, суд
апеляційної інстанції виходить з
наступного. Умови та розмір оплати
власником або уповноваженим ним
органом перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві
(далі - дні тимчасової
непрацездатності), за рахунок коштів
підприємства, установи, організації чи
фізичної особи, яка використовує працю
найманих працівників визначено у
Порядку оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 06
травня 2001 року №439 (далі - Порядок).
Пунктом 3 Порядку передбачено, що
підставою для призначення допомоги по
тимчасовій непрацездатності та оплати
днів тимчасової непрацездатності є
виданий у встановленому порядку листок
непрацездатності. Згідно з пунктом 1
Інструкції Про порядок заповнення
листка непрацездатності, затвердженої
наказом Міністерства охорони здоров'я
України, Міністерства праці та
соціальної політики України, Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України від 03 листопада 2004
року № 532/274/136-ос/1406 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 17
листопада 2004 року за №1456/10055, листок
непрацездатності - це
багатофункціональний документ, який є
підставою для звільнення від роботи у
зв'язку з непрацездатністю та з
матеріальним забезпеченням
застрахованої особи в разі тимчасової
непрацездатності, вагітності та
пологів.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції Про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13
листопада 2001 року №455, листок
непрацездатності у разі захворювання
чи травми видається на весь період
тимчасової непрацездатності до її
відновлення або до встановлення групи
інвалідності медико-соціальною
експертною комісією (МСЕК).

А тому при аналізі позовної вимоги
ОСОБА_1 щодо виплати за листками
непрацездатності про підтвердження її
перебування у 2009 році судом є не
встановленими, оскільки тимчасова
непрацездатність працівників
засвідчується листом
непрацездатності, виданим та
оформленим відповідно до
затвердженого Порядку, однак
позивачкою після виходу з лікування до
Стеблівської сільської ради не
надавався, а в матеріалах справи наявні
тільки копії, які не були нею подані
вчасно.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Позивачем дані обставини не
доведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України
«Про відпустки» в разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, що як
проаналізовано колегією суддів було
виконано відповідачем та не
заперечується позивачкою.

Отже, при звільненні позивача з роботи
Стеблівська сільська рада Хустського
району відповідно до акту перевірки
від 29.03.2011 року Територіальної
державної інспекції праці у
Закарпатській області №07-08-008/0406,
визначено нарахування та проведення
виплат розрахункових сум, а саме
відпускна сума за невикористану
основну щорічну відпустку та додаткову
відпустку надані їй з 29.10.2010 року
терміном 36 кал. днів в сумі 4726,80 грн., до
видачі 3728, 81 грн., та у зв'язку із
затримкою у виплаті розрахункових сум
при звільненні ОСОБА_1 нараховано та
проведено виплату середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку в сумі 6175,80 грн.,
до видачі 5249,43 грн., а тому позовні
вимоги є безпідставними та
необґрунтованими і спростованими
іншими доказами у справі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 31 березня 1995 року № 4 (із
змінами, внесеними постановою від 25
травня 2001 року № 5) під моральною шкодою
розуміються втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань або інших
негативних явищ. Моральна шкода може
полягати зокрема: у приниженні честі,
престижу або ділової репутації,
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні права
власності, прав. При визначенні
моральної шкоди суд з'ясовує, чим
підтверджується факт заподіяння
моральних чи фізичних страждань, або
втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями вони заподіяні,
чи знаходяться дії відповідача в
причинному зв'язку з наслідками, що
настали. В поданій позовній заяві та з
аналізом всіх поданих доказів суд
апеляційної інстанції встановив не
доведеність порушення вказаної норми
законодавства щодо позивачки.

Розрахунок наданий позивачкою судом не
береться до уваги оскільки він не
підтверджений матеріалами справи і
визначений нею особисто без
підтвердження всіх наявних сум.

Згідно ч. 1 ст. 70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Крім того ст. 19 Конституції України
зазначає, що правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не зобов'язаний робити те, що
не передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповноту з'ясування ним обставин
справи та невідповідність викладених
висновків поданими сторонами, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

На підставі викладеного і статті 202 КАС
України підставою для скасування
постанови суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а тому
колегія суддів вважає, що постанову
суду першої інстанції слід скасувати і
прийняти нову якою відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254
КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Стеблівської
сільської ради Хустського району
Закарпатської області - задовольнити.

Постанову Хустського районного суду
Закарпатської області від 25.12.2013 року у
справі №2а/309/208/13 - скасувати та
прийняти нову, якою в позові ОСОБА_1 до
Стеблівської сільської ради
Хустського району Закарпатської
області про стягнення розрахункових
сум при звільненні з роботи у зв'язку із
закінченням строку повноважень -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст постанови виготовлено
08.05.2014 року