Справа № 804/11415/13-а
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 р. Справа № 804/11415/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Парненко
В.С.

при секретарі судового засідання
Драгота С.А.,

за участю:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача
Кириченко О.П.

третя особа Кузнецова Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Мушкетер» про
визнання протиправним та скасування
висновку, -

ВСТАНОВИВ:

27.08.2013 р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернулася до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом до Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області (надалі - відповідач), третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - Товариство з
обмеженою відповідальністю фірма
«Мушкетер» (надалі - третя особа) про
визнання протиправним та скасування
висновку щодо видачі дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря № 2/1-19-11-3-2829 від 17.05.2013 р.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 02.10.2013 р.
позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23.01.2014 р. ухвалу Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
02.10.2013 р. скасовано, справу направлено
для продовження розгляду.

24.03.2014 р. дана справа надійшла з
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду згідно
штемпелю вхідної кореспонденції за
№17156/14 на супровідному листі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 25.03.2014 р.
справу прийнято до провадження та
призначено до судового розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 23.09.2013 р.
викликано в судове засідання у якості
свідка начальника відділу
соціально-гігієнічного моніторингу
Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області ОСОБА_5 (надалі - свідок 1).

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 16.04.2014 р.
викликано в судове засідання у якості
свідка Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
корпорація «Барель Груп» (надалі -
свідок 2).

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що вважає висновок Головного
управління Держсанепідслужби у
Дніпропетровській області щодо видачі
дозволу на викиди забруднюючих речовин
в атмосферне повітря № 2/1-19-11-3-2829 від
17.05.2013 р. таким, що суперечить вимогам
чинного законодавства, а отже є всі
підстави для його скасування.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача та третя особа
в судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували, просили в
задоволенні позову відмовити. Надали
письмові заперечення.

Свідок 2 у судове засідання не з'явився,
про дату, час та місце судового
розгляду повідомлявся належним чином.
Письмових пояснень до позову не надав.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
санітарне та епідемічне благополуччя
населення - це стан здоров'я населення
та середовища життєдіяльності людини,
при якому показники захворюваності
перебувають на усталеному рівні для
даної території, умови проживання
сприятливі для населення, а параметри
факторів середовища життєдіяльності
знаходяться в межах, визначених
санітарними нормами;

Систему державної
санітарно-епідеміологічної служби
України становлять: центральний орган
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
санітарного та епідемічного
благополуччя населення; відповідні
установи, заклади, частини і
підрозділи центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сферах оборони і
військового будівництва, охорони
громадського порядку, захисту
державного кордону, виконання
кримінальних покарань, Державного
управління справами, Служби безпеки
України;державні наукові установи
санітарно-епідеміологічного профілю.

Посадовими особами державної
санітарно-епідеміологічної служби
України є головні державні
санітарні лікарі та їх заступники,
інші працівники державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, уповноважені здійснювати
державний
санітарно-епідеміологічний нагляд
згідно з цим Законом.

На центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері санітарного та епідемічного
благополуччя населення,
покладаються функції з
державного
санітарно-епідеміологічного нагляду
на відповідних територіях,
транспорті.

На установи, заклади, частини і
підрозділи державної
санітарно-епідеміологічної служби
інших державних органів, зазначених
у частині першій цієї статті,
покладаються функції з державного
санітарно-епідеміологічного нагляду
на підпорядкованих їм територіях,
об'єктах, у частинах і підрозділах (ст. 31
вказаного Закону).

Основними напрямами діяльності
державної санітарно-епідеміологічної
служби є: здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду;
визначення пріоритетних заходів у
профілактиці захворювань, а також у
охороні здоров'я населення від
шкідливого впливу на нього факторів
навколишнього середовища; вивчення,
оцінка і прогнозування показників
здоров'я населення залежно від стану
середовища життєдіяльності людини,
встановлення факторів навколишнього
середовища, що шкідливо впливають на
здоров'я населення; підготовка
пропозицій щодо забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення, запобігання
занесенню та поширенню особливо
небезпечних (у тому числі
карантинних) та небезпечних
інфекційних хвороб; контроль за
усуненням причин і умов виникнення та
поширення інфекційних, масових
неінфекційних захворювань, отруєнь
та радіаційних уражень людей;
державний облік інфекційних і
професійних захворювань та отруєнь;
видача висновків державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
щодо об'єктів поводження з
відходами; встановлення
санітарно-гігієнічних вимог до
продукції, що виробляється з
відходів, та видача гігієнічного
сертифіката на неї; методичне
забезпечення та здійснення контролю
під час визначення рівня
небезпечності відходів.

Відповідно до п. 4.19 Наказу МОЗ України
від 19.01.2012 року № 34 «Про затвердження
Положення про територіальні органи
Держсанепідслужби України» Головні
управління відповідно до покладених на
них завдань: проводять обстеження,
розслідування, лабораторні та
інструментальні дослідження і
випробування, а також санітарні,
гігієнічні, токсикологічні,
епідеміологічні та інші види оцінки
середовища життєдіяльності людини,
об'єктів, нехарчової продукції, робіт,
послуг, проектної та нормативної
документації і видають висновки щодо
їх відповідності вимогам санітарних
норм.

Згідно ст. 24 Закону України «Про
відходи» до компетенції державної
санітарно-епідеміологічної служби
належить підготовка висновків
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи щодо поводження з
відходами.

Відповідний висновок надається на
об'єкти поводження з відходами для
отримання дозволів на розміщення
відходів у відповідності з п. 12
«Порядку розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.1998 року № 1218 і на місця
видалення відходів, згідно
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.1998 року № 1216
«Порядку ведення реєстру місць
видалення відходів».

У відповідності з вимогами ст. 19 Закону
України «Про забезпечення санітарного
та епідеміологічного благополуччя
населення» та статей 10, 11 Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря» підприємства, установи,
організації та громадяни-суб'єкти
підприємницької діяльності, що
здійснюють викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря,
зобов'язані здійснювати заходи щодо
запобігання його забруднення та
отримувати дозволи на викиди
забруднюючих речовин.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002 року № 302, на виконання ст. 11
вищезазначеного Закону, затверджений
«Порядок проведення та оплати робіт,
пов'язаних з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян-суб'єктів
підприємницької діяльності, які
отримали такі дозволи» (надалі -
Порядок №302).

Згідно п. 6 даного Порядку, установи
державної санітарно-епідеміологічної
служби розглядають заяву та документи
на отримання дозволу протягом 30
календарних днів з дати надходження
документів та у разі відсутності
зауважень готують висновок щодо видачі
дозволу, який надається суб'єкту
господарювання. У разі наявності
зауважень документи повертаються
суб'єкту господарювання з викладом їх
змісту та зазначенням терміну
повторного подання.

Висновок державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
у зазначеній сфері діяльності
передбачає оцінку забруднення
атмосферного повітря населених місць
на підставі розрахункових значень
концентрацій забруднюючих речовин
(очікуємого забруднення атмосферного
повітря) або значень фактичного
забруднення повітря, одержаних при
лабораторних дослідженнях у
відповідності з вимогами діючих
стандартів та чинним законодавством
щодо охорони атмосферного повітря.

Дослідження проводяться з урахуванням
забруднюючих речовин, передбачених
додатком № 1 (список А) до «Порядку
організації та проведення моніторингу
в галузі охорони атмосферного
повітря», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 09.03.1999
року № 343 у відповідності зі ст. 32
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря», незалежно від
того, експлуатується об'єкт
забруднювач повітря чи ні.

Висновок державної
санітарно-епідеміологічної служби на
викиди забруднюючих речовин
стаціонарними джерелами об'єкта
господарювання надається терміном на 5
років (п. 3 Порядку № 302).

У п. 6 Порядку №302 Мінприроди та
дозвільні центри передають
Держсанепідслужбі, її територіальним
органам відповідно заяву та документи
на отримання дозволу.

Держсанепідслужба, її територіальні
органи протягом 15 календарних днів з
дати надходження документів приймають
рішення щодо можливості/неможливості
видачі дозволу, яке надсилається
Мінприроди та дозвільним центрам
відповідно.

Відповідно до Закону України «Про
дозвільну систему у сфері
господарської діяльності документ
дозвільного характеру - дозвіл,
висновок, рішення, погодження,
свідоцтво, інший документ, який
дозвільний орган зобов'язаний видати
суб'єкту господарювання у разі
надання йому права на провадження
певних дій щодо здійснення
господарської діяльності або видів
господарської діяльності та/або без
наявності якого суб'єкт
господарювання не може проваджувати
певні дії щодо здійснення
господарської діяльності або видів
господарської діяльності.

Аналіз викладених законодавчих норм та
обставин справи свідчать про те, що
відповідач наділений відповідними
повноваженнями на проведення
санітарно-епідеміологічної експертизи
та складання за її результатами
відповідного висновку. Отримання
висновку щодо видачі дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря передує отриманню самого
дозволу, і відповідно є документом
дозвільного характеру. А отже, заявлені
позовні вимоги щодо скасування такого
висновку може бути предметом розгляду
в порядку адміністративного
судочинства в розумінні ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судом встановлено, що позивач є
співвласником домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Належне позивачу домоволодіння є
сусіднім з будівлями та спорудами за
адресою: м. Дніпропетровськ,
Лоцманський узвіз, буд. 6, де
знаходиться цех з виробництва морозива
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми «Мушкетер», яке
останній орендує у Товариства з
обмеженою відповідальністю «Бонкор,
ЛТД».

Предметом оскарження даного позову є
виданий 17.05.2013 р. Головним управлінням
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області висновок щодо видачі дозволу
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря № 2/1-19-11-3-2829 (а.с.21).

Тож, 10.06.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з проханням відізвати
позитивний висновок наданий ТОВ фірма
«Мушкетер» так як він порушує права
громадян, які мешкають поряд на
безпечне навколишнє природне
середовище (а.с.17).

25.06.2013 р. відповідач надіслав лист №
2/3-3922, яким повідомив про необхідність
отримання згоди на проведення
позапланової перевірки ТОВ фірми
«Мушкетер» для перевірки фактів,
викладених у зверненні. Станом на 20.06.2013
р. згода не отримана (а.с.18).

Адвокатом ОСОБА_6, було надіслано
адвокатський запит (лист від 02.07.2013 р.
№93/13) до відповідача, щодо отримання
копії висновку щодо видачі дозволу на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря виданого ТОВ фірмі
«Мушкетер» у 2013 році (а.с.19).

22.07.2013 р. адвокат отримала лист № 2/8-4478
від 16.07.2013 р. (а.с.20) і завірену копію
висновку № 2/1-19-11-3-2829 від 17.05.2013 р.

Позивач вважає, що дані викладені в
даному висновку не відповідають
дійсним обставинам справи, що
підтверджується наступним.

Даним висновком відповідачем було
погоджено документи, у яких
обґрунтовуються обсяги викидів, для
отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами для
ТОВ фірма «Мушкетер», а саме: валові
викиди забруднюючих речовим в
атмосферне повітря становлять: оксиди
азоту (у перерахунку на діоксид азоту) -
0,777 т/рік, оксид вуглецю - 0,27 т/рік,
аміак - 0,6161 т/рік, речовини у вигляді
суспендованих твердих частинок - 0,3638
т/рік, вуглецю діоксид - 198,38 т/рік, оксид
діазоту - 0,00035 т/рік, метан - 0,0035 т/рік,
ртуть та її сполуки - 0,00000035 т/рік.

Вказано, що згідно «Державних
санітарних правил планування та
забудови населених пунктів» ДПС №173-96
дане підприємство відноситься до 5-го
класу з нормативним розміром СЗЗ 50 м.,
який фактично дотримується.

За поясненнями позивача, діяльність і
розташування ТОВ фірма «Мушкетер»
грубо порушує його права і права всіх
громадян, які проживають поряд на
безпечне навколишнє природне
середовище і дотримання санітарних
норм і правил, оскільки цеха
підприємства розташовано поміж
житлових будинків, без створення 50-ти
метрової санітарно - захисної зони, яка
фактично складає 2-5 метрів. Стоянка,
відстій, розвантаження і завантаження
вантажних автомобілів ТОВ фірма
«Мушкетер» здійснює цілодобово, прямо
під вікнами, на відстані 5 метрів від
будинку прямо на дорозі загального
користування, не дотримуючись
встановленої законодавством відстані
у 100 метрів, що передбачено Державними
санітарними правилами планування та
забудови населених пунктів ДПС №173-96.
ТОВ фірма «Мушкетер» самовільно
захопило вулицю загального
користування на якій розташовано
житлові будинки, встановило
контрольно-пропускний пункт і
відеокамери, охоронці перешкоджають
вільному доступу до будинків,
спостерігають за пересуванням людей
цілодобово у камери. Жодних людей, які
прямують до позивача та його сусідів,
охорона не допускає, зазначаючи що тут
приватна власність і люди тут не
проживають.

В 43 метрах від житлового будинку
позивача ТОВ фірма «Мушкетер»
самовільно експлуатує аміачну
компресорну установку із кількістю
аміаку понад 16 тон, яка викидає у
навколишнє природне середовище і прямо
на подвір'я житлових будинків
небезпечні хімічні речовини (які
зазначені в оскаржуваному висновку), що
є порушенням ст. 10 Закону України «Про
навколишнє природне середовище».

В 30 метрах від житлового будинку
позивача встановлено цистерну для
зберігання аміаку об'ємом 10 тон.
Холодильник літ. Р-1, загальною прощею
133,7 кв.м. знаходиться на відстані 5,70
метрів від житлового будинку, що є
порушенням державних санітарних норм і
правил (ДСП № 173 від 19.06.1996 року). Витяжки
із промислових цехів, в яких
виготовляється і зберігається
продукція направлені в бік житлових
будинків, що також є порушенням
будівельних норм і правил (ДБН 360-92). Все
це негативно впливає на стан здоров'я
людей, які проживають поряд і створює
небезпечні умови для такого
проживання. Від постійного запаху
аміаку та інших хімічних речовин, не
можливо використовувати власні
будинки за їх цільовим призначенням.

Викладене знаходить своє
підтвердження у зверненні позивача та
інших сусідів до Дніпропетровської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури, у відповідь на яке остання
надала лист від 18.06.2004 р. №79ж-02-03-04.

В даному листі Дніпропетровської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури вказано, що
санітарно-захисна зона від цеху по
виробництву морозива, цехів з
виробництва печива, цеху
напівфабрикатів, холодильних камер,
складу, трансформаторної підстанції,
які експлуатуються ТОВ фірма
«Мушкетер» до житлових будинків 1,3 по
узвозу Лоцманському не витримуються.
Проведеною перевіркою було
встановлено, що санітарно-захисна зона
складає 10 м., замість встановлених
Державними санітарними правилами
«Планування та забудови населених
пунктів» №173 від 19.06.1996 р., 50 м. (а.с.33-34).

В матеріалах справи містяться заміри
комісії Міністерства охорони здоров`я
України 2006 р., відповідно до яких певним
чином вбачається відсутність
50-метрової санітарно-захисної зони
(а.с.29-30) та Висновок про наявні
обмеження на використання земельної
ділянки Головного
архітектурно-планувального управління
Дніпропетровської міської ради від
22.04.2004 р. №9/364, де вказано на
необхідність організувати
санітарно-захисну зону від території
підприємства відповідно до діючих
нормативних документів.

Суд звертає увагу, що ТОВ фірма
«Мушкетер» є об'єктом підвищеної
небезпеки, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
об'єкта підвищеної небезпеки від 01.12.2003
р. (а.с.72 том 2) та Повідомленням про
результати ідентифікації об'єктів
підвищеної небезпеки, затвердженого
директором ТОВ фірми «Мушкетер»
М.Г.Факторовичем 15.04.2013 р. (а.с.38-59). У
даній ідентифікації міститься копія
ситуаційного плану розташування
виробничої площадки ТОВ фірми
«Мушкетер», засвідченого директором
М.Г. Факторовичем, у якому позначений
будинок позивача та будинки інших
власників «КЖ» - капітальне жиле, проте
відстань від потенційно небезпечного
об'єкта до місць великого скупчення
людей, промислових об'єктів,
транспортних магістралей,
природоохоронних об'єктів, життєво
важливих цивільних об'єктів вказана 145
м. і більше.

Також, слід зазначити, що згідно
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11.11.2011 р.
зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бонкор, ЛТД» знести
триповерхову будівлю за адресою вул.
Лоцманський узвіз, буд. 6 у м.
Дніпропетровську, що самочинно зведена
на межі з земельною ділянкою по АДРЕСА_1
(а.с.27).

В даному рішенні вказано, що з жовтня 2008
р. до жовтня 2009 р. позивач та інші
власники жилих будинків систематично
зверталися до прокуратури
Дніпропетровської обл., Інспекції ДАБК
у Дніпропетровській обл., виконавчого
комітету Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, ГУМНС України у
Дніпропетровській області з приводу
самовільного будівництва, що
здійснюється на суміжній земельній
ділянці по вул. Лоцманський узвіз, буд. 6
у м.Дніпропетровську.

Під час проведених перевірок було
з'ясовано, що Рішенням
Дніпропетровської міської ради від
22.01.2003 р. №69/6 земельна ділянка по вул.
Лоцманський узвіз, буд. 6 у
м.Дніпропетровську була надана в
оренду строком на 15 років ТОВ «Бонкор,
ЛТД», що є власником наявних будівель
та споруд виробничого призначення. На
зазначеній земельній ділянці даним
підприємством у 2008 р. розпочате
зведення двох будівель невідомого
призначення, а також проведено
реконструкцію існуючого промислового
цеху. Оскільки таке будівництво велося
без погодженої проектної та дозвільної
документації, 17.02.2009 р. Інспекцією ДАБК
Дніпропетровської обл. був наданий
припис щодо припинення самовільного
будівництва, який проігнорований.

Право власності на будівлі та споруди
за адресою Лоцманський узвіз, буд. 6
Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30.03.2012 р.
було визнано за Товариством з
обмеженою відповідальністю «Бонкор,
ЛТД» () без прийняття в
експлуатацію (а.с.11-12).

Проте, дане судове рішення було
скасовано в цій частині Рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 16.04.2013 р., яке відповідно
набрало законної сили 16.04.2013 р. згідно
штемпелю на самому рішенні (а.с.13-15).

Даним рішенням встановлено, що в
матеріалах справи відсутні відомості
про категорію складності забудови, час
її фактичного здійснення, про
відповідність її державним
будівельним, санітарним, пожежним
нормам та про введення її в
експлуатацію.

Крім того, Рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
04.10.2013 р. зобов'язано Товариство з
обмеженою відповідальністю «Бонкор,
ЛТД» () знести самочинно
збудоване нерухоме майно, що
розташоване за адресою: м.
Дніпропетровськ, Лоцманський узвіз,
буд. 6 (а.с.24-28 том 2).

У ході розгляду даної справи ухвалою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 08.07.2013 р.
зобов'язано Головне управління
державної служби України з
надзвичайних ситуацій у
Дніпропетровській області надати
інформацію про аміачну компресорну
установку ТОВ фірми «Мушкетер». У
відповідь на даний запит Головне
управління державної служби України з
надзвичайних ситуацій у
Дніпропетровській області надало
документи на підтвердження об'єкта
підвищеної небезпеки.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16.01.2014 р.
зазначене вище Рішення Жовтневого суду
Дніпропетровської області залишено
без змін, яке відповідно набрало
законної сили 16.01.2014 р. (а.с.29-33 том 2).

Даними Рішеннями встановлено, що
згідно технічної документації, будівлі
і споруди по вул. Лоцманський узвіз,
буд.6 у м. Дніпропетровську є
виробничими та збудовані ТОВ «Бонкор,
ЛТД» самочинно. Крім того, цьому
підприємству відведено земельні
ділянки, які є територією загального
користування (три вулиці), у тому числі
вихід із житлового будинку позивача,
чим порушуються законні права
останньої на безперешкодне
користування її майном.

Підприємство своїми незаконними діями
при здійсненні самочинного
будівництва не дозволяє позивачу та
іншим власникам суміжних земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням, порушуючи
санітарно-гігієнічні норми, інсоляцію,
природне освітлення, перешкоджає
провітрюванню, іонізації та
мікроклімату приміщення житлового
будинку позивача, негативно впливає на
стан її земельної ділянки та
беззаперечно знижує якість життя у
такому житлі, а отже і на його вартість
у випадку відчуження.

В силу ч.1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, встановлені вищезазначеним
судовим актом факти мають
преюдиціальне значення в рамках
досліджуваного адміністративного
спору та доведенню знову не підлягають.

Дане спростовує твердження третьої
особи про те, що дані Рішення не можна
брати до уваги, оскільки вони не є
належними доказами за цією справою.

У листі Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи ОДА №44/05-02
від 14.05.2003 р. у відповідь на скаргу
ОСОБА_9 вказано, що ТОВ фірма «Мушкетер»
не санкціоновано, без дозволу та
узгодження з територіальними органами
МНС розпочато практичну експлуатацію
аміачної холодильної установки,
розташовану у житловому секторі.
Технологічний процес має порушення
санітарних норм по рівню шуму, по
розмірам санітарно-захисної зони та по
іншим показникам та нормам (а.с.30).

У листі Дніпропетровського обласного
управління будівництва та архітектури
від 18.09.2006 р. №159/7-06 «Про розгляд
колективного звернення» на ім'я ОСОБА_9
вказано, що використання зазначеної
територією під промислові
підприємства здійснюється без
урахування інтересів мешканців
житлових будинків, що не відповідає
вимогам містобудівного законодавства
(а.с.36).

У листі Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи від 21.01.2008 р.
№06-600/27 «Про розгляд звернення» на ім'я
ОСОБА_9 вказано, що під час перевірки
встановлено, що відстань від аміачної
холодильної установки ТОВ фірми
«Мушкетер» до житлового будинку, в
якому мешкає позивач складає 43,5 м., що
не відповідає вимогам «Правил
устройства и безопасной эксплуатации
аммиачных холодильных установок»
(а.с.37).

У оскаржуваному висновку зазначено, що
«ТОВ фірма «Мушкетер» спеціалізується
на виробництві морозива. Основними
джерелами забруднення визначені:
борошнопросіювачі, тістоміси, печі
газові, тісторозкаточні машини,
твердопаливні котли, компресорні
установки та інше устаткування для
отримання продукції.

Проте, зазначене, не відповідає
дійсності, оскільки ТОВ фірма
«Мушкетер» є кондитерською фабрикою,
хладокомбінатом і хімічним
потенційно-небезпечним об'єктом, що
підтверджується відповідними
документами, мова про які йшла раніше.

Додатково позивач вказав, що амміачна
компресорна установка розташована від
житлового його будинку на відстані 43
метри, а 10-ти тоний баллон амміаку (для
зберігання аміаку) знаходиться на
відстані 30 метрів від будинку,
холодильні камери понад 30 тон, один з
яких розташований на відстані 5 метрів
від будинку. Балони з киснем
розташовані на відстані 10 метрів від
будинку. Цехи з виробництва
кондитерських виробів,
напівфабрикатів, морозива, десертів,
сироваріння, молочний цех, маслоцех
знаходяться на відстані 5-25 метрів від
будинку.

Також, позивач зазначив, у ТОВ фірми
«Мушкетер» у власності понад 100 власних
вантажних автомобілів і 4 кари, які
здійснюють рух, розвантаження і
завантаження прямо на вулиці
загального користування, яку зробили
заводською.

Допитаний свідок ОСОБА_9, який також
приживає по вул. Лоцманський узвіз
підтвердив перелічені вище доводи
позивача.

Крім того, судом досліджені мапи
Головного архітектурно-планувального
управління м.Дніпропетровська М:500 від
2002 р. та 2006 р. (а.с.74-76 том 2) та фото
матеріали вулиці, на якій знаходиться
домоволодіння позивача та
підприємство ТОВ фірми «Мушкетер»
(а.с.77,79 том 2).

Статтею 1 Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
визначено, що державні санітарні норми
та правила, санітарно-епідеміологічні
та санітарно-протиепідемічні правила і
норми, протиепідемічні правила і норми,
гігієнічні та протиепідемічні правила
і норми, державні
санітарно-епідеміологічні нормативи,
санітарні регламенти (далі - санітарні
норми) - обов'язкові для виконання
нормативно-правові акти центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я, що встановлюють
медичні вимоги безпеки щодо середовища
життєдіяльності та окремих його
факторів, недотримання яких створює
загрозу здоров'ю і життю людини та
майбутніх поколінь, а також загрозу
виникнення і розповсюдження
інфекційних хвороб та масових
неінфекційних захворювань (отруєнь)
серед населення.

Відповідно до ч.1 ст.15 зазначеного
Закону підприємства, установи,
організації та громадяни при
розробленні і використанні нових
технологій, проектуванні, розміщенні,
будівництві, реконструкції та
технічному переобладнанні
підприємств, виробничих об'єктів і
споруд будь-якого призначення,
плануванні та забудові населених
пунктів, курортів, проектуванні і
будівництві каналізаційних, очисних,
гідротехнічних споруд, інших об'єктів
зобов'язані дотримувати вимог
санітарного законодавства.

Основні гігієнічні вимоги до
планування і забудови як нових, так і
існуючих міських та сільських поселень
України, їх санітарного упорядкування
та оздоровлення включають в собі
Державні санітарні правила планування
та забудови населених пунктів,
затверджені наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 19.06.1996 p. №
173 (надалі-Правила №173).

Ці Правила є обов'язковими для
дотримання всіма державними,
кооперативними, колективними та
приватними підприємствами,
організаціями та установами
незалежно від відомчого
підпорядкування та форм власності, а
також посадовими особами та
громадянами України,
інвесторами-громадянами інших держав.

Організація сельбищних територій
населених пунктів повинна створити
максимально сприятливі умови
проживання населення з урахуванням
нормативного забезпечення повним
набором установ соціального,
культурного та побутового
обслуговування населення, додержання
нормативних показників густоти
населення на території житлових
кварталів та районів, якості
навколишнього середовища та
мікроклімату, вимог до організації та
благоустрою присадибних територій,
транспортної та інженерної
інфраструктури відповідно до діючих
будівельних норм та правил, а також
вимог цих Правил (п.4.1. Правил №173).

Відповідно до п. 4.2, 4.3 Правил №173
розміщення житлово-громадських
об'єктів, а також дачних поселень не
допускається, зокрема, на територіях
інтенсивного забруднення хімічними,
фізичними, в т.ч. радіаційними та
біологічними, факторами до здійснення
оздоровчих заходів, що забезпечать
нормативну якість середовища,
підтверджену відповідними
дослідженнями;

У сельбищній зоні населеного пункту
допускається розташування
промислових підприємств, які не є
джерелами викидів шкідливих речовин,
не створюють шуму, вібрації,
електромагнітних та іонізуючих
випромінювань вище нормативних
рівнів, що не потребують обладнання
під'їздних залізничних шляхів,
інтенсивного руху автомобільного
транспорту (понад 40 автомобілів за
добу). При цьому відстань до житлових
будинків, ділянок дитячих дошкільних
закладів, шкіл, закладів охорони
здоров'я, відпочинку та фізкультурних
споруд слід встановлювати за
погодженням з органами державного
санітарного нагляду, але не менше 50
м від межі території об'єкту.

Згідно п.5 Правил №173 до складу
виробничої території входять:
промислова, комунально-складська,
науково-виробнича зони, споруди
зовнішнього транспорту та міської
вулично-дорожньої мережі. Розміщення
вказаних зон визначається
містобудівними і
санітарно-гігієнічними нормами
відповідно до санітарної класифікації
підприємств, профілізації населеного
пункту, особливостей місцевих умов і т.
ін.

Промислові, сільськогосподарські та
інші об'єкти, що є джерелами
забруднення навколишнього середовища
хімічними, фізичними та біологічними
факторами, при неможливості створення
безвідходних технологій повинні
відокремлюватись від житлової
забудови санітарно-захисними зонами
(п.5.4. Правил №173).

Відповідно до п.1.9. Інструкції про
загальні вимоги до оформлення
документів, у яких обґрунтовуються
обсяги викидів, для отримання дозволу
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами для підприємств, установ,
організацій та громадян-підприємців,
затвердженої наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 09.03.2006 p. № 108,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 29.03.2006 р. за № 341/12215 (надалі -
Інструкція №108), санітарно-захисна зона
- функціональна територія між
промисловим підприємством або іншим
виробничим об'єктом, що є джерелом
надходження шкідливих чинників в
навколишнє середовище, і найближчою
житловою забудовою (чи прирівняними до
неї об'єктами), яка створюється для
зменшення залишкового впливу цих
факторів до рівня гігієнічних
нормативів з метою захисту населення
від їх несприятливого впливу (далі -
СЗЗ); нормативна СЗЗ - мінімальна
санітарно-захисна зона для окремих
видів виробництв залежно від класу їх
небезпеки, розмір якої визначено
нормативними документами санітарного
законодавства, зокрема санітарною
класифікацією підприємств, виробництв,
споруд (ДСП-173-96) та іншими діючими на
цей час нормативними документами;
фактична СЗЗ - санітарно-захисна зона,
розмір якої встановлюється для
конкретного промислового чи іншого
виробничого об'єкта залежно від
ступеня його впливу на навколишнє
середовище і можливої небезпеки ДЛЯ
здоров'я населення відповідно до
санітарного законодавства.

Згідно ст.114 Земельного кодексу України
санітарно-захисні зони створюються
навколо об'єктів, які є джерелами
виділення шкідливих речовин, запахів,
підвищених рівнів шуму, вібрації,
ультразвукових і електромагнітних
хвиль, електронних полів, іонізуючих
випромінювань тощо, з метою
відокремлення таких об'єктів від
територій житлової забудови. У межах
санітарно-захисних зон забороняється
будівництво житлових об'єктів, об'єктів
соціальної інфраструктури та інших
об'єктів, пов'язаних з постійним
перебуванням людей. Правовий режим
земель санітарно-захисних зон
визначається законодавством України.

Розміри санітарно-захисних зон для
промислових підприємств та інших
об'єктів, що є джерелами виробничих
шкідливостей, слід встановлювати
відповідно до діючих санітарних норм
їх розміщення при підтвердженні
достатності розмірів цих зон за
«Методикой расчета концентрацій в
атмосферном воздухе вредных веществ,
содержащихся в выбросах предприятий»
ОНД-86, розрахунками рівнів шуму та
електромагнітних випромінювань з
урахуванням реальної санітарної
ситуації (фонового забруднення,
особливостей рельєфу, метеоумов, рози
вітрів та ін..), а також даних
лабораторних досліджень щодо
аналогічних діючих підприємств та
об'єктів.

У тих випадках, коли розрахунками не
підтверджується розмір нормативної
санітарно-захисної зони або неможлива
її організація в конкретних умовах,
необхідно приймати рішення про зміну
технології виробництва, що передбачає
зниження викидів шкідливих речовин в
атмосферу, його перепрофілювання або
закриття. (п.5.5. Правил).

У санітарно-захисних зонах не можна
допускати розміщення, зокрема,
житлових будинків з придомовими
територіями, гуртожитків, готелів,
будинків для приїжджих, аварійних
селищ (п.5.10. Правил №173).

Відповідач протиправність своїх дії не
визнає, про що зазначив наступне.

При видачі висновку, який оскаржується
відповідач керувався двома
нормативно-правовими актами, якими
визначено повноваження та порядок
видачі таких документів, а саме
Інструкцією № 108 та Порядком № 302.

Відповідно до п.3 Порядку №302 дозвіл
видається безоплатно територіальними
органами Мінприроди за погодженням з
установами державної
санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до п. 4 Порядку №302 для
отримання дозволу суб'єкт
господарювання: оформляє заяву; готує
документи, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів забруднюючих речовин;
проводить інвентаризацію стаціонарних
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами, пилогазоочисиого
обладнання; проводить оцінку впливу
викидів забруднюючих речовин на стан
атмосферного повітря на межі
санітарно-захисної зони; розробляє
плани заходів щодо: досягнення
встановлених нормативів
граничнодопустимих викидів для
найбільш поширених і небезпечних
забруднюючих речовин; охорони
атмосферного повітря на випадок
виникнення надзвичайних ситуацій
техногенного та природного характеру;
ліквідації причин і наслідків
забруднення атмосферного
повітря;остаточного припинення
діяльності, пов'язаної з викидами
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, та приведення місця
діяльності у задовільний стан;
запобігання перевищенню встановлених
нормативів граничнодопустимих викидів
у процесі граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин та умов дозволу
на викиди; обґрунтовує розміри
нормативних санітарно-захисних зон,
проводить оцінку витрат,
пов'язаних з реалізацією заходів щодо
їх створення; проводить оцінку та
аналіз витрат, пов'язаних з реалізацією
запланованих заходів щодо запобігання
забрудненню атмосферного повітря;
готує інформацію про отримання
дозволу для ознайомлення з нею
громадськості відповідно до
законодавства. Суб'єкт господарювання
для розроблення документів, у яких
обґрунтовуються обсяги викидів, може
залучати установи, організації та
заклади, яким Мінприроди надає право на
розроблення цих документів.

Згідно п.5 Порядку №302 суб'єкт
господарювання для отримання дозволу
подає до територіального органу
Мінприроди та установи державної
санітарно-епідеміологічної служби у
письмовій та в електронній формі
документи, підготовлені відповідно до
затвердженої Мінприроди Інструкції
про загальні вимоги до оформлення
документів, у яких обґрунтовуються
обсяги викидів, для отримання дозволу
на викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами для підприємств, установ,
організацій та громадян - підприємців,
а також вміщує в місцевих друкованих
засобах масової інформації
повідомлення про намір отримати дозвіл
із зазначенням адреси місцевої
держадміністрації, до якої можуть
надсилатися зауваження громадських
організацій та окремих громадян.

14.05.2013 року до Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області звернувся директор ТОВ фірма
«Мушкетер» з заявою про розгляд
документів, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів та видати висновок для
отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами (а.с.
78).

В ході проведення відповідачем
вивчення документів у яких
обґрунтовуються обсяги викидів, для
отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами для
підприємств, установ, організацій та
громадян - суб'єктів господарської
діяльності з додержанням п.6 Порядку
щодо терміну розгляду документів,було
встановлено, що відповідно до таблиці.
6.2 Документів (стор. 24-27 Документів)
джерелами викидів забруднюючих
речовин в атмосферне повітря є
борошнопросіювачі,тістоміси,печі
газові, тісторозкаточні машини,
газовий котел, пастерилязиційний
апарат, тістоміс, сахородробарка,
компресорні установки та інше
устаткування для отримання продукції.

За результатами проведення
відповідачем подальшого вивчення
документів щодо санітарної захисної
зони (СЗЗ) було встановлено, що
відповідно до Державних санітарних
правил планування та забудови
населених пунктів, затверджених
наказом Міністерства охорони здоров'я
від 19.06.1996 №173 (ДСП №173-96) ТОВ фірма «
Мушкетер» відноситься до V класу,
відповідно до якого СЗЗ повинна
складати 50 м. Згідно наданої ТОВ фірма
«Мушкетер» мапи - схеми розміщення
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферу, санітарна зона від
стаціонарних джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферу до
житлових домів складає не менш як 50 м.

За результатами проведення
відповідачем вивчення наданих
документів щодо зазначених валових
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря зазначених в
таблиці № 6.1 (стор. 22-23 Документа) було
встановлено, що перелік і розрахунок
обсягів забруднюючих речовин, що
надходять в атмосферне повітря від
стаціонарних джерел було проведено
відповідно до діючих методів та викиди
забруднюючих речовин не перевищують
граничнодопустимі норми, які
затверджені наказом Міністерства
охорони навколишнього середовища
України від 27.06.2006 №°309. З огляду на
викладене, відповідач вказав, що
посилання позивача щодо порушення
відповідачем права громадян на
безпечне навколишнє природне
середовище та інших їх екологічних
прав не приймається, оскільки викиди
забруднюючих речовин не перевищують
граничнодопустимі норми.

В ході проведення вивчення документів
поданих відповідно до Інструкції №108
встановлено, ТОВ фірма «Мушкетер»
відноситься до третьої групи ступеня
впливу об'єкта на забруднення
атмосферного повітря.

Таким чином, згідно пояснення
відповідача, останнім проводилося
вивчення наданих для оформлення
висновку документів. Проте, під час
судового розгляду відповідач не
пояснив, що саме він розуміє під
поняттями «вивчення» та «дослідження»
документів.

Згідно ст. 33 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» екологічні нормативи
встановлюють гранично допустимі
викиди та скиди у навколишнє природне
середовище забруднюючих хімічних
речовин, рівні допустимого шкідливого
впливу на нього фізичних та
біологічних факторів.

Відповідно до п. 6 Порядку №302 установа
державної санітарно - епідеміологічної
служби розглядає заяву та документи на
отримання дозволу протягом 30 днів з
дати надходження документів та уразі
відсутності зауважень готує висновок
щодо видачі дозволу, який надається
суб'єкту господарювання.

Відповідно до п.4 Порядку №302 на
суб'єкта господарювання покладається
обов'язок підготовки Документів. А саме
оформляє заяву; готує документи, в яких
обґрунтовуються обсяги викидів
забруднюючих речовин; проводить
інвентаризацію стаціонарних джерел
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами, пилогазоочисного
обладнання; проводить оцінку впливу
викидів забруднюючих речовин на стан
атмосферного повітря на межі
санітарно-захисної зони; розробляє
плани заходів щодо: досягнення
встановлених нормативів
граничнодопустимих викидів для
найбільш поширених і небезпечних
забруднюючих речовин; охорони
атмосферного повітря на випадок
виникнення надзвичайних ситуацій
техногенного та природного
характеру; ліквідації причин і
наслідків забруднення атмосферного
повітря; остаточного припинення
діяльності, пов'язаної з викидами
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, та приведення місця
діяльності у задовільний стан;
запобігання перевищенню встановлених
нормативів граничнодопустимих викидів
у процесі виробництва; здійснення
контролю за дотриманням встановлених
нормативів граничнодопустимих
викидів забруднюючих речовин та умов
дозволу на викиди; обґрунтовує розміри
нормативних санітарно-захисних зон,
проводить оцінку витрат, пов`язаних з
реалізацією заходів щодо їх створення;
проводить оцінку та аналіз витрат,
пов`язаних з реалізацією запланованих
заходів щодо запобігання забрудненню
атмосферного повітря; готує інформацію
про отримання дозволу для ознайомлення
з нею громадськості відповідно до
законодавства.

Суб'єкт господарювання для
розроблення документів, у яких
обґрунтовуються обсяги викидів,
може залучати установи, організації
та заклади, яким Мінприроди надає
право на розроблення цих документів.

За поясненнями відповідача, останнім
було винесено оскаржуваний висновок
виключно на підставі тих документів,
які надала третя особа, а відтак і
відповідальність за достовірність цих
даних покладається на третю особу та на
особу, якою ці дані готувалися і
затверджувалися. Дослідження на
предмет достовірності даних до видачі
висновку не входить до його
компетенції згідно існуючого
законодавства. Крім того, відповідач
вказав, що наразі відсутній механізм
скасування документів такого плану.

Відповідно до п. 7,8 Порядку №302 місцеві
держадміністрації розглядають
зауваження громадських організацій, у
разі потреби організовують проведення
їх публічного обговорення і протягом 30
календарних днів з дати
опублікування інформації про намір
суб'єкта господарювання отримати
дозвіл повідомляють про це орган, який
видав дозвіл.

Орган, який видав дозвіл, аналізує
зауваження та у разі необхідності
пропонує суб'єкту господарювання
врахувати їх під час підготовки
дозволу до видачі.

Орган, який видав дозвіл, протягом 30
календарних днів розглядає заяву та
документи на отримання дозволу і у
разі відсутності зауважень видає
дозвіл.

У разі наявності зауважень документи
повертаються суб'єкту господарювання
з викладом їх змісту та зазначенням
терміну повторного подання.

Судом встановлено, що документи на
отримання висновку були подані до
канцелярії СЕС 14.05.2013 р. згідно штемпелю
вхідної кореспонденції вхідний №1078, а
17.05.2013 року висновок вже було видано.

На питання позивача в який проміжок
часу, громадяни повинні надати свої
заперечення на цей висновок відповідач
відповіді не надав.

Крім того, слід зазначити, що 29.05.2013 р. до
Головного управління надійшло
звернення позивача про незаконну
роботу ТОВ « Бонкор ЛТД» і ТОВ «
Мушкетер» по вул. Лоцманский увіз, 6.

Для проведення відповідачем перевірки
викладених фактів порушення
санітарного законодавства ТОВ «
Мушкетер» на виконання вимог ст. 6
Закону України «Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності», Головне
управління направило 04.06.2013 лист до
Голови Держсанепід служби України з
проханням надати згоду на проведення
позапланової перевірки ТОВ фірма
«Мушкетер», про що було повідомлено
позивача листом №2/3-3922 від 25.06.2013 р.

Даний лист в матеріалах справи
відстуній.

Головним управлінням за наявністю
згоди центрального органу виконавчої
влади від 14.06.2013 р. № 04.01-25-2640/28 було
проведено позапланову перевірку ТОВ
фірма «Мушкетер».

Оскільки гр. ОСОБА_10 у звернені
повідомила про перевищення
промисловим обладнанням шумів та
вібрації, викиду у її подвір'я
забруднюючих речовин аміаку та азоту,
відповідачем було прийнято рішення для
повного та всебічного вивчення
обставин, залучити для проведення
лабораторних та інструментальних
досліджень в ході позапланового заходу
ДУ «Дніпропетровський обласний
лабораторний центр Держсанепідслужби
України», який відповідно до статуту,
затвердженого наказом №110 Голови
Державної санітарно - епідеміологічної
служби України від 28.11.2012 р. є санітарно
- профілактичним закладом охорони
здоров'я основним завданням якого є
забезпечення проведення лабораторних
та інструментальних досліджень і
випробувань у сфері санітарного та
епідеміологічного благополуччя
населення.

У зв'язку з тим, що подвір'я де мешкає
позивач є приватною власністю,
відповідач звернувся до позивача з
пропозицією до безперешкодного
доступу до приватної власності для
проведення лабораторних та
інструментальних досліджень з
обов'язковою присутністю позивача або
його представника, на що було отримано
відмову, що підтверджується листом
позивача від 23.07.2013 р. № 2860.

Позивач вказав, що ним дійсно надана
відмова від проведення лабораторних
досліджень, оскільки у обладнання, яким
мали намір здійснити виміри, сплинув
строк чинності, про що надані фото
матеріали даного обладнання (а.с.78 том
2).

Те саме підтвердив свідок ОСОБА_9

Ніяких належних доказів на
підтвердження зворотного до суду не
надано.

За поясненнями третьої особи, належне
позивачу домоволодіння знаходиться на
існуючій виробничій території
відповідно до Генерального плану
розвитку м.Дніпропетровська,
затвердженого рішенням міської ради
від 25.07.07 р. за №2/17. За матеріалами
попереднього генерального плану
розвитку м.Дніпропетровська зазначені
земельні ділянки відносилися до
комунальної території. Розташування
житлових будинків на зазначеній
територіях не відповідає
містобудівній документації, про що
вказано в матеріалах справи. Діючим
законодавством не передбачено
встановлення СЗЗ на виробничій
території, а отже доводи позивача
безпідставні.

Генеральний план розвитку
м.Дніпропетровська або витяг з нього в
матеріалах справи відсутній. Наведені
обставини, на думку суду, тільки
підтверджують безпосередню близькість
домоволодіння позивача до виробництва
третьої особи, що порушує право
останнього на безпечне екологічне
довкілля.

У ході судового розгляду досліджувався
Звіт по інвентаризації джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, саме з якого бралися показники
для видачі оскаржуваного висновку,
розроблений ТОВ «НВК «Барель Груп».

Для дачі показань у суді свідок 2 не
з'явився.

З'ясувалося, що у даному Звіті
зазначено, що третя особа відноситься
до 4 класу згідно Правил № 173, тоді як в
оскаржуваному висновку зазначено 5
клас.

З даного приводу відповідач зазначив,
що дана розбіжність є опискою, дійсно
підприємство відноситься до 5-го класу,
що підтверджується Наказом
Міністерства охорони здоров'я України
№173 від 19.06.1996 р. (а.с. 68 том 2).

Допитаний у якості свідка начальник
відділу соціально-гігієнічного
моніторингу Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області ОСОБА_5 також підтвердив дану
обставину.

Свідок 1 зазначив, що ним було
підготовлено проект оскаржуваного
висновку виключно на підставі
документів, які надавалися третьою
особою, ніяких зауважень до них під час
підготовки висновку у нього не
виникало, ніяких досліджень не
проводилося.

Суд звертає увагу, що у Звіті по
інвентаризації джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря вказано, що інвентаризація
була проведена свідком 2, ПП «СМС» та
вимірювальною лабораторією відділу
ОНС ПрАТ «ДТРЗ» (договір № 15/03 від 15.03.2012
р., Атестат акредитації «ПЧ-149/2011 від
13.07.2011 р. (додаток № 1, який в матеріалах
звіту відсутній) (ст.4 Звіту).

На питання позивача чому в Звіті по
інвентаризації джерел викидів
відсутня дата його складання, відсутні
додатки № 1 і № 2 і чому ці лабораторні
дослідження річної давнини
(дослідження згідно Звіту проводилися
у 2012 р., тоді як оскаржуваний висновок
виданий у 2013 р.) відповідач та третя
особа не пояснили.

У ході розгляду звернення позивача,
мова про яке йшла раніше, 29.07.2013 р. було
проведено перевірку дотримання
санітарного законодавства на ТОВ фірма
«Мушкетер», про що складено
відповідний Акт (а.с.36-38).

Даною перевіркою встановлено, що при
обстеженні території, яка прилягає до
проммайданчику ТОВ фірма «Мушкетер»
встановлена фактична наявність 3-х
одноповерхових житлових будинків, які
на схемі показані, як нежитлові. Згідно
п.5.4 ДСП №173-96 та на підставі «карты -
схемы расположения источников
выбросов загрязняющих веществ в
атмосферу» МР-1 ИИВ-2, М 1:500 мінімальна,
відстань від організованих джерел
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря даного
підприємства до житлових будинків
складає 20-25 м. (від газових печей) та 12-15
м. (від борошнопросіювача,
тісторозкатувачної машини, тістомісів
та цукорної дробарки).

Вказано, що вантажний транспорт, який
доставляє сировину і вивозить готову
продукцію, заїжджає і виїжджає з
підприємства по загальному проїзду,
який являється межею між житловою
забудовою і підприємством.
Завантажувально-розвантажувальні
роботи проводяться на майданчику,
відкритому у бік житлової забудови.

Додатково, у судовому засіданні
свідком 1 показано на мапі-схемі
житлові будинки, які зазначені, як
нежитлові та відстань від них до
стаціонарних джерел викидів.

Свідок 1 та відповідач підтвердили, що
дані, надані третьою особою у Звіті по
інвентаризації джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря не відповідають дійсним
обставинам, які були виявлені під час
проведення перевірки.

28.08.2013 р. відповідачем було надіслано
лист на ім'я позивача та гр. ОСОБА_9, де
вказано, що ТОВ фірма «Мушкетер»
повинно займатися вирішенням питання
організації своєї санітарно-захисної
зони, яку згідно п. 5.4 Правил №173 слід
встановлювати від джерел шкідливості
до межі житлової забудови.

З проводу викладеного суд зазначає
наступне.

Закон України «Про забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення» регулює
суспільні відносини, які виникають у
сфері забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя, визначає
відповідні права і обов'язки державних
органів, підприємств, установ,
організацій та громадян, встановлює
порядок організації державної
санітарно-епідеміологічної служби і
здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду в
Україні.

Згідно ст.39 зазначеного Закону,
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд - це діяльність органів
державної санітарно-епідеміологічної
служби по контролю за дотриманням
юридичними та фізичними особами
санітарного законодавства з метою
попередження, виявлення, зменшення або
усунення шкідливого впливу
небезпечних факторів на здоров'я людей
та по застосуванню заходів правового
характеру щодо порушників.

Мету, основні завдання та порядок
здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду в
Україні визначає Положення про
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд, затверджене постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.1999 p.
№ 1109 (надалі - Положення №1109).

Метою державного
санітарно-епідеміологічного нагляду є
запобігання, виявлення та припинення
порушень санітарного законодавства (п.3
Положення №1109).

Основними завданнями державного
санітарно-епідеміологічного нагляду,
серед іншого, є контроль за виконанням
санітарного законодавства, санітарних
та протиепідемічних (профілактичних)
заходів, а також приписів, постанов і
вимог, викладених у висновках, що
видаються головним державним
санітарним лікарем (далі - висновки);
проведення санітарних та
епідеміологічних розслідувань,
спрямованих на встановлення причин
та умов виникнення і розповсюдження
інфекційних хвороб, професійних
захворювань, масових неінфекційних
захворювань (отруєнь) та радіаційних
уражень людей; розроблення пропозицій
щодо проведення санітарних та
протиепідемічних (профілактичних)
заходів: проведення державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи; державна реєстрація
небезпечних для здоров'я і життя
людини факторів середовища
життєдіяльності; статистичне
спостереження у сфері забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення, державний
облік інфекційних хвороб, професійних
захворювань, масових неінфекційних
захворювань (отруєнь) та радіаційних
уражень людей у зв'язку із шкідливим
впливом факторів середовища
життєдіяльності; вжиття заходів для
припинення порушень санітарного
законодавства та притягнення до
відповідальності осіб, винних у
вчиненні таких правопорушень. (п.4
Положення №1109).

Державний санітарно-епідеміологічний
нагляд здійснюється головними
державними санітарними лікарями, їх
заступниками, іншими посадовими
особами, а також установами і закладами
державної санітарно-епідеміологічної
служби у порядку запобіжного та
поточного нагляду (п.5 Положення №1109).

Пунктом 8 даного Положення поточний
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд, серед іншого, включає:
контроль за дотриманням юридичними і
фізичними особами передбачених
санітарним законодавством,
санітарними та протиепідемічними
(профілактичними) заходами, приписами,
постановами, висновками, дозволами та
реєстраційними свідоцтвами, умовами
державної реєстрації вимог безпеки для
здоров'я і життя людини; контроль за
організацією і проведенням органами
виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями та громадянами
санітарних і протиепідемічних
(профілактичних) заходів;видачу
обов'язкових для виконання приписів,
постанов та висновків щодо усунення
або обмеження шкідливого впливу на
стан здоров'я і життя людини факторів
середовища життєдіяльності, причин та
умов виникнення і поширення
інфекційних хвороб;проведення
обстеження, розслідування,
лабораторного та інструментального
дослідження і випробування, а також
санітарної, гігієнічної,
токсикологічної, епідеміологічної та
інших видів оцінки середовища
життєдіяльності людини, об'єктів
господарської та інших видів
діяльності, продукції, робіт, послуг,
проектної документації і видача за
їх результатами висновків щодо
відповідності (невідповідності)
вимогам санітарних норм.

Аналіз викладених законодавчих норм
вказує, що на відповідача покладені
права та обов'язки щодо запобігання,
виявлення та припинення порушень
санітарного законодавства.

В оскаржуваному висновку визначені
об'єкт експертизи та сфера
застосування - документи, у яких
обґрунтовується обсяги викидів для
отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря.

Порядок діяльності державної
санітарно-епідеміологічної служби,
спрямованої на визначення
відповідності об'єктів державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
вимогам санітарного законодавства
України, установлення медичних
критеріїв безпеки для здоров'я людини
(показників та їх граничнодопустимих
рівнів, вмісту, концентрації тощо), умов
використання, застосування,
зберігання, виробництва,
транспортування, утилізації, знищення,
інформації для споживача тощо,
визначені, при потребі, в етикетці,
інструкції, правилах, регламентах тощо
з подальшим здійсненням державного
санітарно-епідеміологічного нагляду
за об'єктами експертизи визначає
Порядок проведення державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, затверджений наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 09.10.2000 р. № 247 (надалі - Порядок №247).

Пунктом 1 Порядку №247 визначено, що
державна санітарно-епідеміологічна
експертиза - це вид професійної
діяльності органів, установ і закладів
державної санітарно-епідеміологічної
служби, що полягає у комплексному
вивченні об'єктів експертизи з метою
виявлення можливих небезпечних
факторів у цих об'єктах, установленні
відповідності об'єктів експертизи
вимогам санітарного законодавства, а в
разі відсутності відповідних
санітарних норм - в обґрунтуванні
медичних вимог щодо безпеки об'єкта для
здоров'я та життя людини; об'єкт
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи - будь-яка діяльність,
технологія, продукція та сировина,
проекти будівництва, проекти
нормативних документів, реалізація
(функціонування, використання) яких
може шкідливо вплинути на здоров'я
людини, а також діючі об'єкти та чинні
нормативні документи у випадках, коли
їх шкідливий вплив установлено в
процесі функціонування (використання),
а також у разі закінчення
встановленого терміну дії висновку
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи; висновок державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
- документ установленої форми, що
засвідчує відповідність
(невідповідність) об'єкта державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
медичним вимогам безпеки для здоров'я і
життя людини, затверджується
відповідним головним державним
санітарним лікарем і є обов'язковим для
виконання власником об'єкта
експертизи.

Виконавцями державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
є установи та заклади державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, а в особливо складних випадках
(відсутність відповідних санітарних
норм, вимог стосовно об'єкта експертизи
- критеріїв «спеки, умов використання,
гігієнічних та епідеміологічних
регламентів тощо, імпортна продукція,
продукція спеціального призначення
або виготовлена без нормативних
документів, затверджених згідно з
чинним законодавством України, об'єкти,
дослідження яких потребує спеціальних
методів, та об'єкти, визначені головним
державним санітарним лікарем України
тощо) експертиза проводиться
комісіями, які утворюються головним
державним санітарним лікарем та які
вповноважені на відповідний профіль
діяльності (п.4.1. Порядку №247).

Державна санітарно-епідеміологічна
експертиза об'єктів, на які є санітарні
норми або нормативні документи, що
затверджені згідно з чинним
законодавством України, проводиться
установами, закладами державної
санітарно-епідеміологічної служби
України (п.7.1. Порядку №247).

Дане спростовує твердження
відповідача та свідка 1 про те, висновок
видається виключно на підставі тих
документів, які надала третя особа, а
відтак і відповідальність за
достовірність цих даних покладається
на третю особу та на особу, якою ці дані
готувалися і затверджувалися.

З наведених норм законодавства
вбачається, що на відповідача
покладено обов'язок комплексного
вивчення об'єкту експертизи (в даному
випадку - документи, у яких
обґрунтовується обсяги викидів для
отримання дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря) з метою виявлення можливих
небезпечних факторів у цих об'єктах,
установленні відповідності об'єктів
експертизи вимогам санітарного
законодавства з урахуванням усіх
необхідних обставин, даних та фактів.

Те, що у судовому засіданні
відповідачем та свідком 2 підтверджено
невідповідність даних, які містяться у
технічній документації ТОВ фірма
«Мушкетер» (які надавалися для видачі
висновку) дійсним обставинам
беззаперечно вказує, що комплексного
вивчення об'єкту експертизи не
відбувалося.

Судом встановлено, що оскаржуваний
висновок є документом дозвільного
характеру, а отже суд вважає можливим
розповсюдження на нього наступних норм
чинного законодавства.

Згідно Закону України «Про дозвільну
систему у сфері господарської
діяльності» дозвільна (погоджувальна)
процедура - сукупність дій, що
здійснюються суб'єктами
господарювання, державними
адміністраторами та дозвільними
органами під час проведення
погодження (розгляду), оформлення,
надання висновків тощо, які передують
отриманню документа дозвільного
характеру;

Дія цього Закону поширюється на
дозвільні органи, державних
адміністраторів, уповноважений орган
та суб'єктів господарювання, які
мають намір провадити або
провадять господарську діяльність.

Пунктом 7 ст. 4-1 даного Закону визначено,
що підставами для анулювання
документа дозвільного характеру,
зокрема, є встановлення факту надання
в заяві та документах, що додаються
до неї, недостовірної інформації.

Законом можуть встановлюватися інші
підстави для анулювання документів
дозвільного характеру.

Згідно п. 10 Постанови №302 Дозвіл
анулюється органом, який його видав,
зокрема, у разі встановлення факту
подання в заяві та документах, що
додаються до неї, недостовірної
інформації.

Відповідно до п.9 Порядку №247 висновки
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи визнаються недійсними:

- у зв'язку із закінченням терміну
дії;

- за результатами повторної
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи об'єкта, призначеної
головним державним санітарним
лікарем України, що визнає
недійсними попередні результати.

Дане спростовує твердження
відповідача про відсутність механізму
скасування оскаржуваного висновку.
Враховуючи, що за результатами
повторної перевірки встановлено не
додержання санітарної захисної зони,
відповідач мав скасувати оскаржуваний
висновок, оскільки мав на це усі
підстави.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
основи містобудування» екологічна
безпека територій передбачає
дотримання встановлених
природоохоронним законодавством
вимог щодо охорони навколишнього
природного середовища, збереження та
раціонального використання природних
ресурсів, санітарно-гігієнічних вимог
щодо охорони здоров'я людини,
здійснення заходів для нейтралізації,
утилізації, знищення або переробки
всіх шкідливих речовин і відходів.

Статтею 8 Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
визначено, що рішення і дії посадових
осіб органів виконавчої влади,
місцевого самоврядування, а також
громадян, якими порушено права
підприємств, установ, організацій
чи громадян з питань забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя, можуть бути оскаржені в
порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги обґрунтовані
достатніми доказами на підтвердження
неправомірності винесення
оскаржуваного висновку, натомість
відповідачем правомірність своїх дій
не доведена.

За наведених обставин у сукупності,
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Мушкетер» про
визнання протиправним та скасування
висновку підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Мушкетер» про
визнання протиправним та скасування
висновку, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
висновок щодо видачі дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря № 2/1-19-11-3-2829 від 17.05.2013 р.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі
34,41 грн. (тридцять чотири грн., 41 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Повний текст постанови складено
30 квітня 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили 30.04.14 Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
В.С. Парненко
В.С. Парненко
Ю.Ю. Ковтун