Справа № 2-1676/06
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/68882/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 08 червня 2006
року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2011
року

у справі № 2-1676/06

за позовом Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 08 червня
2006 року, залишеним без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2011
року, позов Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва (далі - ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва; позивач) до ОСОБА_3 (далі
- ОСОБА_3; відповідач) задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 в
доход держави донарахований
прибутковий податок у розмірі 6 509,62 грн.
та судові витрати в розмірі 65,06 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про скасування
заочного рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 08 червня 2006
року, ухвали Київського апеляційного
адміністративного суду від 04
жовтня 2011 року та прийняття нового
рішення про відмову в задоволенні
позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 10 березня 2004 року
відповідачем подано до податкового
органу декларацію про доходи, одержані
з 01 березня по 31 грудня 2003
року, відповідно до якої
оподатковуваний дохід ОСОБА_3 склав 70
560,84 грн.

На підставі даних декларації ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва
прийнято податкове повідомлення №
/0 від 11 березня 2004 року, яким
відповідачу визначено суму
податкового зобов'язання з
прибуткового податку в розмірі
6 509,62 грн.

Зазначене податкове повідомлення
отримано ОСОБА_3 16 березня
2004 року.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України від 21 грудня 2000 року №
2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 2181-III) податкове зобов'язання
платника податків, нараховане
контролюючим органом відповідно до
пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону,
вважається узгодженим у день отримання
платником податків податкового
повідомлення, за винятком випадків,
визначених підпунктом 5.2.2
цього пункту.

Підпунктом 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону
№ 2181-III передбачено, що узгоджена сума
податкового зобов'язання, не сплачена
платником податків у строки, визначені
цією статтею, визнається сумою
податкового боргу платника податків.

Як встановлено судами, податкове
повідомлення № /0 від
11 березня 2004 року не скасовано в
адміністративному або судовому
порядку, проте визначену ним суму
податкового зобов'язання не сплачено
відповідачем у
визначені Законом № 2181-III строки.

Відповідно до підпункту 6.2.1 пункту 6.2
статті 6 Закону № 2181-III у разі коли
платник податків не сплачує узгоджену
суму податкового зобов'язання в
установлені строки, податковий орган
надсилає такому платнику податків
податкові вимоги.

Враховуючи наявність в матеріалах
даної адміністративної справи доказів
формування та направлення на адресу
ОСОБА_3 першої податкової вимоги
№ 1/469 від 13 грудня 2004 року (отримано
відповідачем 04 січня 2005 року) та другої
податкової вимоги № 2/7 від 04 лютого 2005
року (повернуто на адресу ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва
внаслідок неможливості вручення
відповідачу), тобто вжиття
контролюючим органом заходів щодо
стягнення з ОСОБА_3 податкового боргу
на підставі та в черговості,
встановлених Законом № 2181-III, суди
попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про
задоволення позову та стягнення з
відповідача податкової заборгованості
в розмірі 6 509,62 грн.

Посилання ОСОБА_3 в касаційній скарзі
на неправомірність визначення
контролюючим органом спірної суми
податкового зобов'язання, як на
підставу для відмови в задоволенні
позову, колегія суддів відхиляє,
оскільки оцінка законності
здійсненого донарахування перебуває
поза межами даного судового
провадження.

Адже, згідно з частиною 1 статті 138
Кодексу адміністративного судочинства
України предметом доказування є
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропущення строку для
звернення до суду тощо) та які належить
встановити при ухваленні судового
рішення у справі.

З огляду на зміст наведеної норми
процесуального права та з урахуванням
того, що вимогою заявленого позову є
стягнення заборгованості, предметом
доказування у даній справі мають бути
обставини, які свідчать про наявність
підстав, з якими закон пов'язує
можливість стягнення податкової
заборгованості в судовому порядку,
встановлення факту її сплати в
добровільному порядку або
встановлення відсутності такого факту,
перевірка вжиття контролюючим органом
заходів щодо стягнення податкового
боргу на підставі та в черговості,
встановлених Законом № 2181-III, тощо.

При цьому питання правомірності
здійснених контролюючим органом
донарахувань не охоплюється предметом
даного позову, оскільки податкове
повідомлення суб'єкта владних
повноважень, яким відповідну суму
податкового зобов'язання визначено, не
є предметом позову у даній справі, а
отже суд не має процесуальних
повноважень у межах розгляду даної
справи здійснювати його правовий
аналіз.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 08 червня 2006
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а заочне рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 08 червня 2006 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Моторний О.А.