Справа № К/9991/50460/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/50460/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Краснодоні Луганської області про
визнання дій неправомірними та
призначення пенсії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 23 листопада 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 червня 2011
року , -

у с т а н о в и л а :

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про визнання дій
протиправними і зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в
м. Краснодоні Луганської області (далі
УПФ) призначити йому пенсію за віком із
зарахуванням пільгового стажу з
шкідливими та важкими умовами праці
включаючи проходження строкової
військової служби у період з 22 жовтня
1982 року по 2 листопада 1984 року.

В обґрунтування позову позивач
посилався на положеннями статті
14 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», Закону України «Про
внесення змін в деякі закони України
про зарахування в стаж роботи, що дає
право на пенсію на пільгових умовах,
часу проходження строкової військової
служби» № 2636 від 2 червня 2005 року та
статтю 2 Закону України «Про військовий
обов'язок і військову службу» № 2232-ХІІ
від 25 березня 1992 року. Посилаючись на
те, що вимоги зазначених законів не
виконані, просив про задоволення
позову.

Постановою Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 23 листопада 2010 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 10 червня 2011 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що зарахування строкової військової
служби до пільгового стажу при
призначенні пенсії на пільгових умовах
не відповідає діючому законодавству.

Проте до такого висновку суди
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права,
виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що з 10 березня по 24 квітня
та з 14 липня 1982 року позивач працював на
посаді підземного електрослюсаря 2-го
розряду Луганського спецмонтажного
управління треста
«Луганськвуглеавтоматика» з повним
робочим днем, та був звільнений у
зв'язку з призовом на строкову
військову службу. Починаючи з 22 жовтня
1982 року по 2 листопада 1984 року позивач
проходив строкову військову службу,
після якої працював на підземних
роботах у якості прохідника в
шахтоуправлінні ім. газети
«Соціалістичний Донбас» виробничого
об'єднання «Донецьквугілля».

Як вбачається з матеріалів справи,
після досягнення пенсійного віку у
січні 2009 року позивач звернувся до УПФ
із заявою про призначення йому пенсії
на пільгових умовах у зв'язку з
досягненням необхідного 25 річного
пільгового стажу. Проте рішенням
відповідача йому було відмовлено у
такому призначенні, в зв'язку з тим, що
його стаж на підземних роботах складає
лише 23 роки 3 місяці 15 днів.

Відповідно до статті 14 Закону України
"Про пенсійне забезпечення" працівники,
безпосередньо зайняті повний робочий
день на підземних і відкритих гірничих
роботах (включаючи особовий склад
гірничорятувальних частин) по
видобутку вугілля, сланцю, руди та
інших корисних копалин, на будівництві
шахт і рудників та в металургії, - за
списком робіт і професій,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України, мають право на пенсію
незалежно від віку, якщо вони були
зайняті на цих роботах не менше
25 років.

Стаття 62 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" визначає, що основним
документом, що підтверджує стаж роботи
є трудова книжка.

У відповідності до частини 1 статті 2
Закону України "Про військовий
обов'язок і військову службу", у
редакції частини 1 статті 8 Закону
України "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей" військова служба є державною
службою особливого характеру, яка
полягає у професійній діяльності
придатних до неї за станом здоров'я і
віком громадян України, пов'язаній із
захистом Вітчизни. Час проходження
військової служби зараховується
громадянам України до їх страхового
стажу, стажу роботи, стажу роботи за
спеціальністю, а також до стажу
державної служби.

Закон України "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей" визначає основні засади
державної політики у сфері соціального
захисту військовослужбовців та членів
їх сімей, встановлює єдину систему їх
соціального та правового захисту,
гарантує військовослужбовцям та
членам їх сімей в економічній,
соціальній, політичній сферах
сприятливі умови для реалізації їх
конституційного обов'язку щодо захисту
Вітчизни та регулює відносини у цій
галузі.

Відповідно до статті 2 Закону
України "Про загальний військовий
обов'язок і військову службу" час
проходження військової служби
зараховується громадянам до
загального стажу роботи, стажу роботи
за спеціальністю, а також до стажу
державної служби.

Проходження військової служби
та виконання військового обов'язку
було і є обов'язком громадянина,
ухилення від яких тягне за собою
відповідальність у встановленому
чинним законодавством порядку, тому
будь-які обмеження трудових прав особи,
пов'язані з проходженням такої служби
або виконанням обов'язку, недопустимі.

Відповідно до статті 8
Конституції України в Україні
визнається та діє принцип верховенства
права. Конституція України має вищу
юридичну силу, а Закони та інші
нормативно-правові акти повинні
прийматися на підставі Конституції
України та повинні відповідати їй.
Водночас із цим, наведеною нормою
Конституції України передбачено, що
норми Конституції України є нормами
прямої дії, а звернення до суду для
захисту конституційних прав і свобод
людини та громадянина безпосередньо на
підставі Конституції України
гарантовано.

Статтею 17 Конституції України
передбачено, що держава забезпечує
соціальний захист громадян України,
які перебувають на службі у Збройних
Силах України та в інших військових
формуваннях, а також членів їх сімей.

На розвиток цієї конституційної
норми статтею 25 Закону України "Про
загальний військовий обов'язок і
військову службу" в редакції закону від
25 березня 1992 року №2232 та статтею 8
Закону України "Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей", в редакції закону
від 20 грудня 1991 року №2011, які діяли на
період проходження позивачем
строкової служби в армії, встановлено,
що період навчання у
військово-навчальних закладах
зараховується курсантам як строкова
військова служба, а час перебування
громадян на військовій службі
зараховується до загального і
безперервного трудового стажу, а також
до стажу роботи за спеціальністю.

Статтею 22 Конституції України
передбачено, що конституційні права і
свободи гарантуються та не можуть бути
скасовані, при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Деклароване статтею 17
Конституції України конституційне
право позивача, як військовослужбовця
Збройних Сил України, на соціальний
захист, конкретизоване, зокрема у
наведених нормах законодавства, які
діяли на час проходження позивачем
військової служби у Збройних Силах та
гарантували йому зарахування періоду
навчання у військово-навчальному
закладі як строкової військової
служби, а також зарахування часу
перебування на військовій службі до
загального і безперервного трудового
стажу, що дає право на призначення
пенсії на пільгових умовах, а також до
стажу роботи за спеціальністю, не може
бути скасоване, а зміст та обсяг цих
прав не може бути звужений.

Аналогічну правову позицію з
питань обмеження пільг, компенсацій і
гарантій військовослужбовців,
висловив й Конституційний Суд України
в Рішеннях від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у
справі щодо права на пільги; від 20
березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо
пільг, компенсацій і гарантій; від 17
березня 2004 року №7-рп/2004 у справі про
соціальний захист військовослужбовців
та працівників правоохоронних органів;
від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 у
справі про зупинення дії або обмеження
пільг, компенсацій і гарантій.

Зокрема, відповідно до наведених
рішень правова позиція
Конституційного Суду України з питань
обмеження пільг, компенсацій і
гарантій військовослужбовців полягає
в тому, що комплекс
організаційно-правових та економічних
заходів, спрямованих на забезпечення
добробуту саме цієї категорії громадян
як під час проходження служби, так і
після її закінчення зумовлений не
втратою працездатності, безробіттям
або відсутністю достатніх засобів для
існування, а особливістю професійних
обов'язків у зв'язку з виконанням ними
функцій, пов'язаних з ризиком для життя
та здоров'я, певним обмеженням
конституційних прав і свобод, у тому
числі права заробляти матеріальні
блага для забезпечення собі і своїй
сім'ї рівня життя, вищого за
прожитковий мінімум. Здійснення таких
заходів має безумовний характер.

Згідно з наведеними рішеннями
Конституційного Суду України, звуження
змісту та обсягу соціальних гарантій
осіб, які проходили службу в армії,
шляхом прийняття нових законів або
внесення змін до чинних законів за
статтею 22 Конституції України не
допускається.

Таким чином, оскільки до та після
проходження військової служби позивач
працював на роботі з повним робочим
днем на підземних роботах, що дає право
на пільгову пенсію, а право позивача на
зарахування часу проходження
військової служби у Збройних Силах
гарантоване чинним законодавством про
пенсійне забезпечення, відмова
відповідача у зарахуванні такого є
протиправною.

Враховуючи зазначене, суди
неправомірно відмовили у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 щодо зарахування
стажу проходження строкової
військової служби з 22 жовтня 1982 року по
2 листопада 1984 року до стажу
роботи, що дає право на призначення
пенсії на пільгових умовах.

За приписами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалює нове
рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

п о с т н о в и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 23 листопада 2010 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 червня 2011
року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити, зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в
м. Краснодоні Луганської області
зарахувати ОСОБА_4 час проходження
строкової військової служби з 22 жовтня
1982 року по 2 листопада 1984 року
до стажу роботи, що дає право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах. .

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало