Справа № 803/559/14
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року Справа № 803/559/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання
Грушецькому П.В.,

з участю представника відповідача
Пахолюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування наказу № 23 від 18.03.2014 року та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним
позовом до Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування наказу № 23 від 18.03.2014 року
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
19.03.2014 року Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області повідомило позивача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вважає, що дане
рішення є необґрунтованим, незаконним
та таким, що суперечить Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки він являється громадянином
Афганістану, пуштун за етнічним
походженням. Його батько був
командиром на кордоні в провінції
Кандагар та за співпрацю з Урядом
убитий Талібами. Позивач зазначає, що
станом на теперішній час в країні
громадянської належності/походження
відбуваються переслідування таких
осіб як він, а також існує реальний
ризик застосування тортур, жорстокого
та такого, що принижує гідність
поводження і покарання. Тому,
побоюючись стати жертвою
переслідувань в липні 2013 року він
покинув країну. Враховуючи вище
викладене, просить суд скасувати
рішення відповідача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати відповідача
прийняти рішення про оформлення
документів про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Представник позивача у судовому
засіданні 23.04.2014 року позовні вимоги
підтримав повністю з підстав
викладених в позовній заяві та
зазначив, що відповідачем при розгляді
заяви позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
або тимчасового захисту не були
дотримані вимоги Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
не з'ясовувалось чи зазнавав позивач,
який співпрацював з урядом Афганістану
перебуваючи на посаді прокурора в
північній зоні адвокатських звернень,
нападів з боку бойовиків Талібану,
оскільки як видно зі звітів та
доповідей міжнародних правозахисних
організацій, інформації наявній на
офіційному сайті УВКБ ООН, в
Афганістані особи, які переслідуються
Талібаном за роботу в державних
установах, можуть зазнавати
переслідувань, ризикують бути
підданими тортурам, нелюдському або
такому, що принижує гідність
поводженню або покаранню. Тому, вважає
наказ про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту протиправним та просить його
скасувати.

Представник відповідача в наданих суду
письмових запереченнях та у судовому
засіданні позов не визнав та суду
пояснив, що позивач потрапив в Україну
в 2013 року незаконним шляхом без
документів, перебуваючи в Україні він
не звернувся до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в порядку, визначеному
частиною 2 статті 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
Також вказує на те, що позивач ніколи не
був членом політичної, релігійної
військової чи громадської організації,
утисків на Батьківщині за релігійною
чи іншими ознаками не мав, а тому не
може бути жертвою переслідувань.
Відповідно до матеріалів особової
справи позивача, вбачається, що
проживаючи в Афганістані в м. Кабул ні
позивачу, ні його сім'ї ніхто не
погрожував та не застосовувалось
фізичне насильство. Разом з тим,
позивач не надав доказів щодо його
переслідування чи загрози його життю в
країні походження. А тому, факти
повідомлені позивачем не відповідають
вимогам пунктів 1 чи 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Тому, враховуючи
викладене, просить в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши подані суду
письмові докази, суд приходить до
висновку, що заявлені позовні вимоги не
підлягають до задоволення, з наступних
підстав.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671 біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця не надається, визначені
статтею 6 Закону №3671, зокрема, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом 1 частини першої
статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом встановлено, що відповідно до
матеріалів особової справи ОСОБА_2 є
громадянин Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1,
пуштун за національністю, за
віросповіданням мусульманин, рідна
мова пушту, проживав в Афганістані в
місті Кабул де працював у північній
зоні адвокатських звернень на посаді
прокурора. Його батько працював
командиром на кордоні в провінції
Кандагар та був убитий Талібами за
співпрацю з Урядом. Після тривалих
переслідувань позивач вирішив
залишити Афганістан і переїхати до
безпечної країни.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, ОСОБА_2 потрапив в Україну
незаконним шляхом, без документів. В
подальшому за рекомендацією осіб, які
за грошову винагороду надають послуги
з незаконного переміщення до країн
Західної Європи, виїхав маршрутним
автобусом в сторону міста Ужгород з
метою потрапити до країн Західної
Європи.

08.10.2013 року за спробу незаконного
перетину, поза пунктом пропуску,
державного кордону з України в
Словаччину, позивач був затриманий
представниками прикордонної поліції
Словацької Республіки та переданий на
територію України в ході проведення
представницької зустрічі в пункті
пропуску «Малий Березний». Відповідно
до постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 16.10.2013 року позивача було
примусово видворено за межі України.

25.02.2014 року ОСОБА_2 звернувся із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту до
Управління Державної міграційної
служби у Волинській області, в якій
зазначив, що після втрати батька під
час терористичного нападу Талібану
боїться перебувати у своїй країні та в
Афганістані у нього немає майбутнього.

26.02.2014 року УДМС у Волинській області
видано позивачу довідку про звернення
за захистом в Україні із терміном дії
до 19.03.2014 року.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№3671 рішення про оформлення або відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

УДМС у Волинській області було
винесено висновок працівника щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в якому зазначено, що ОСОБА_2
ніколи не перебував членом жодної
політичної, релігійної чи громадської
організації, утисків на батьківщині за
релігійними чи іншими ознаками не мав,
а тому не може бути жертвою
переслідувань за вказаними ознаками.
Крім того, до нього не застосовувалось
фізичне насильство та будь-які
адміністративні заходи. Відповідно до
інформації по країні походження у
місті Кабул равень безпеки є відносно
добрим.

Наказом №23 від 18.03.2014 року УДМС у
Волинській області ОСОБА_2 було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та 19.03.2014 року
винесено письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону
№ 3671 особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до відповідного
органу міграційної служби із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, основною
причиною виїзду позивача з країни
походження є економічна причина і
потрапив він в Україну не з метою
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, а під час прямування в одну із
Європейських держав. Це
підтверджується послідовними
поясненнями позивача, які він надавав у
Ужгородському міськрайонному суді
Закарпатської області під час розгляду
справи, і під час звернення до органів
міграційної служби та при анкетуванні.

Крім того, потрапивши в Україну
незаконним шляхом ОСОБА_2 не звертався
до органів міграційної служби із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, як і перебуваючи в третіх
країнах, зокрема Казахстані,
Таджикистані та Російській Федерації,
а звернувся лише під час перебування у
Волинському пункті тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства, які незаконно
перебувають в Україні, розташованому у
селі Журавичі, Ківерцівського району,
Волинської області.

Аналіз матеріалів справи показав, що
відомості, які наводить позивач мають
досить суперечливий характер, логічно
між собою не пов'язані та не викликають
довіри. Зокрема, ОСОБА_2 пояснив, що
причиною виїзду з країни постійного
проживання був сімейний конфлікт між
ним та родичами за право володіння
землею після смерті його батька. Разом
з тим, у протоколі співбесіди від 05.03.2014
року, ОСОБА_2 основною причиною по якій
він залишив Афганістан вказав погрози
з боку Талібів. Такі розбіжності у
відповідях позивача викликають
сумніви щодо правдивості фактів,
наведених останнім у своїй заяві, а
також під час співбесіди з
працівниками міграційної служби.

З огляду на викладене, цілком очевидно,
що свідчення, які надає позивач
суперечать одне одному та не можуть
бути доказом переслідувань (або
загрози переслідувань) позивача в
країні походження та громадянської
належності, також не можуть бути
доказами загрози життю, безпеці чи
свободі через побоювання застосування
щодо нього нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, що у відповідності до Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» є підставою для
визнання біженцем або, особою яка
потребує додаткового захисту.

Тому, посилання позивача на те, що при
поверненні його на Батьківщину можуть
мати місце обґрунтовані побоювання
зазнати переслідування та існує
ймовірна загроза його життю та
здоров'ю, суд не може прийняти до уваги,
оскільки вони не підтверджуються
ніякими достовірними доводами і носять
характер припущення.

Також суд звертає увагу на те, що
позивач жодних доказів
цілеспрямованого нападу на його батька
зі сторони бойовиків Талібану та щодо
його переслідування чи загрози його
життю в країні походження не надав, як
це передбачено в позиції ООН «Про
обов'язки та стандарти доказу в заявах
біженців».

Разом з тим, спроба незаконного
перетину державного кордону України
свідчить про те, що позивач мав намір
потрапити в країни Західної Європи з
метою пошуків кращого життя, що не
заперечується і самим позивачем, а не з
підстав, визначених Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону
№3671 рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також, якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Отже, відповідач приймаючи рішення про
відмову позивачу в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Тому, враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що позивачем не доведено та не
надано належних та допустимих доказів
щодо його переслідування в країні
походження, а тому в задоволенні
позовних вимог слід відмовити
повністю.

Інші доводи позивача не спростовують
висновків суду, зроблених в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 158, 160 ч.3 162, 163, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Управління Державної міграційної
служби у Волинській області про
визнання протиправним та скасування
наказу № 23 від 18.03.2014 року та
зобов'язання вчинити дії відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, яка буде
складена у повному обсязі з 05 травня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий
Р.С. Денисюк