Справа № 872/5555/13
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2014 рокусправа № 0870/9604/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області Державної податкової служби на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 січня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Відкритого акціонерного
товариства "Український
науково-дослідний інститут силової
електроніки "Перетворювач"" до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 січня 2013
року адміністративний позов
Відкритого акціонерного товариства
"Український науково-дослідний
інститут силової електроніки
"Перетворювач"" до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя Запорізької області
Державної податкової служби про
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
повністю: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області Державної податкової служби
від 11.06.2012 року № повністю на суму
3 109 184,00 грн.; визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області Державної податкової служби
від 11.06.2012 року № частково на суму
47 250,00 грн..

Не погодившись з постановою суду,
Державна податкова інспекція у
Ленінському районі м. Запоріжжя
Запорізької області Державної
податкової служби подала апеляційну
скаргу, в якій просила скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача у
повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що за період з
10.05.2012р. по 18.05.2012р. ДПІ у Ленінському
районі м. Запоріжжя була проведена
позапланова виїзна перевірка
Відкритого акціонерного товариства
"Український науково-дослідний
інститут силової електроніки
"Перетворювач"" (далі - ВАТ НДІ
«Перетворювач»), з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2009р. по
10.05.2012р., за результатами якої було
складено Акт № 1261/23/31953106 від 25.05.2012р..

В Акті перевірки зроблені висновки про
порушення ВАТ НДІ «Перетворювач»: п.3
підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних
положень Податкового кодексу України
від 02.12.2010 № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями) встановлено завищення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування від усіх видів
діяльності за 1 квартал 2012 року в сумі 3
109 184 грн.; пп. 7.2.3, пп. 7.2.6, п. 7.2.8 п. 7.2 пп.
7.4.1, пп. 7.4.2, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР із змінами
та доповненнями та п. 49.2 ст. 49, п. 187.1 ст.
187 п. 198.1, п. 198.2 ст. 198, п. 201.4 ст. 201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№ 2755-VІ (із змінами та доповненнями),
встановлено заниження податку на
додану вартість на загальну суму 47 119
грн., в тому числі за грудень 2009 року на
суму 2 484 грн., за серпень 2010 року на суму
32 300 грн., за жовтень 2010 року на суму 5 500
грн., за жовтень 2011 року на суму 6 835 грн.;
пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755-VІ (із
змінами та доповненнями) -
підприємством не надано до податкового
органу у встановлені законодавством
строки декларацію з податку на додану
вартість підприємств за жовтень 2011
року строком до 20.11.2011 року.

11.06.2012р., на підставі акту перевірки, ДПІ
у Ленінському районі м. Запоріжжя
Запорізької області ДПС винесені
податкові повідомлення-рішення:
№, яким позивачу зменшено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за
І квартал 2012 року у розмірі 3 109 184 грн.;
№, яким позивачу визначена сума
грошового зобов'язання за податком на
додану вартість у розмірі 59 068,75 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі акту перевірки, є
предметом спору, переданого на
вирішення суду.

З огляду на фактичні обставини справи
та норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про необгрунтованість висновків
податкового органу, викладених в акті
перевірки та неправомірність
прийнятих ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя податкових
повідомлень-рішень від 11.06.2012 №
повністю та № частково на суму 47
250,00 грн., виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у
податковій декларації за ІІ квартал 2011
року у рядку 06.6 «Від'ємне значення
об'єкта оподаткування попереднього
звітного (податкового) періоду
(від'ємне значення рядка 07 Податкової
декларації за попередній звітний
(податковий) період або від'ємне
значення об'єкта оподаткування за І
квартал 2011 року) ВАТ НДІ «Перетворювач»
задекларував суму 3 888 404 грн., яка
складається з 3 673 847 грн. - від'ємне
значення об'єкта оподаткування минулих
податкових періодів, та 214 557 грн. -
від'ємне значення об'єкта
оподаткування І кварталу 2011 року.

Позиція податкового органу полягає у
тому, що позивач не мав права,
застосовуючи положення даної норми
кодексу, переносити частину від'ємного
значення об'єкта оподаткування І
кварталу 2011 року, що складається із
від'ємного значення минулих податкових
періодів, перенесеного у ІІ квартал 2011
року за правилами Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», у
ІІ квартал 2011 року.

При цьому, достовірність даних
податкового обліку щодо формування
від'ємного значення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток
податковим органом не заперечується.

Судом встановлено, що розрахунок
об'єкта оподаткування за другий
квартал 2011 року здійснювався на
підставі чинних до 01.04.2011р. норм Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994р. №334/94-ВР (далі -
Закон України №334/94-ВР).

Так, у відповідності до п. 6.1 ст. 6 Закону
України №334/94-ВР визначено: якщо об'єкт
оподаткування платника податку з числа
резидентів за результатами
податкового року має від'ємне значення
об'єкта оподаткування (з урахуванням
суми амортизаційних відрахувань), сума
такого від'ємного значення підлягає
включенню до складу валових витрат
першого календарного кварталу
наступного податкового року.
Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками півріччя, трьох кварталів
та року здійснюється з урахуванням
від'ємного значення об'єкта
оподаткування попереднього року у
складі валових витрат таких податкових
періодів наростаючим підсумком до
повного погашення такого від'ємного
значення.

У 2010 році зазначена норма
застосовувалася з урахуванням п.22.4 ст.22
Закону України №334/94-ВР.

Особливості, встановлені п.22.4 ст.22
Закону України №334/94-ВР, полягали в
обмеженні врахування у складі валових
витрат у порядку статті 6 Закону сум
від'ємного значення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток,
яке утворилося станом на 01.01.2010р.. До
складу валових витрат платника податку
на прибуток за перший квартал 2010 року
підлягало включенню лише 20 відсотків
від'ємного значення, що утворилося
станом на 01.01.2010р..

Водночас, як передбачено абз.2 п.22.4 ст.22
Закону України №334/94-ВР, у 2011 році сума
від'ємного значення, яка відповідно до
абзацу першого цього пункту не була
врахована у складі валових витрат, та
від'ємне значення об'єкта
оподаткування, яке виникло у 2010 році,
підлягають включенню до складу валових
витрат у порядку, встановленому
статтею 6 цього Закону, без обмежень,
встановлених цим пунктом.

Отже, у 2011 році встановлені п.22.4 ст.22
Закону України №334/94-ВР обмеження щодо
можливості врахування всієї суми
від'ємного значення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток у
складі валових витрат не
застосовувалися. При цьому, прямо
передбачалося право врахувати у складі
валових витрат першого кварталу 2011
року всю суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування, що виникло у 2010
році.

Таким чином, до складу валових витрат
першого кварталу 2011 року підлягали
включенню всі суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування з податку на
прибуток: як ті, що утворилися станом на
01.01.2010р., так і ті суми від'ємного
значення, що виникли протягом 2010 року.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що позивачем правомірно
здійснено розрахунок об'єкта
оподаткування за перший квартал 2011
року з урахуванням у складі валових
витрат цього податкового періоду всіх
сум від'ємного значення, що утворилися
протягом попередніх податкових
періодів.

З 01.04.2011, тобто починаючи з другого
кварталу 2011 року, набув чинності розділ
ІІІ Податкового кодексу України
«Податок на прибуток підприємств»,
пунктом 150.1. ст. 50 якого визначено: якщо
результатом розрахунку об'єкта
оподаткування платника податку з числа
резидентів за підсумками податкового
року є від'ємне значення, то сума такого
від'ємного значення підлягає включенню
до витрат першого календарного
кварталу наступного податкового року.
Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками півріччя, трьох кварталів
та року здійснюється з урахуванням
зазначеного від'ємного значення
попереднього року у складі витрат
таких податкових періодів наростаючим
підсумком до повного погашення такого
від'ємного значення.

Згідно із пунктом 3 підрозділу 4 розділу
ХХ «Перехідні положення» Податкового
кодексу України пункт 150.1 статті 150
Кодексу застосовується у 2011 році з
урахуванням такого: якщо результатом
розрахунку об'єкта оподаткування
платника податку з числа резидентів за
підсумками першого кварталу 2011 року є
від'ємне значення, то сума такого
від'ємного значення підлягає включенню
до витрат другого календарного
кварталу 2011 року. Розрахунок об'єкта
оподаткування за наслідками другого,
другого і третього кварталів, другого -
четвертого кварталів 2011 року
здійснюється з урахуванням від'ємного
значення, отриманого платником податку
за перший квартал 2011 року, у складі
витрат таких податкових періодів
наростаючим підсумком до повного
погашення такого від'ємного значення.

Отже, включення від'ємного значення
об'єкту оподаткування за підсумками
першого кварталу 2011 року до витрат
другого, а не першого кварталу звітного
податкового року, становить
особливість застосування у 2011 році
норми пункту 150.1 статті 150 Податкового
кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів зазначає, що до складу валових
витрат 2, 2-3, 2-4 кварталів 2011 року
підлягає включенню сума від'ємного
значення об'єкта оподаткування за
перший квартал 2011 року, яка, у свою
чергу, розраховується з урахуванням у
складі валових витрат першого
календарного кварталу 2011 року сум
від'ємного значення, що утворилися
станом на 01.01.2010р., а також тих, що
виникли протягом 2010 року.

У подальшому розрахунок об'єкта
оподаткування за наслідками другого,
другого- третього кварталів,
другого-четвертого кварталів 2011 року
та першого кварталу 2012 року
здійснюється з урахуванням від'ємного
значення, отриманого платником податку
за перший квартал 2011 року, у складі
витрат таких податкових періодів
наростаючим підсумком до повного
погашення такого від'ємного значення.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що аналіз абзаців 2 та 3
пункту 3 підрозділу 4 розділу ХХ
«Перехідні положення» Податкового
кодексу України дозволяє дійти
висновку, що поняття «від'ємне
значення, отримане в першому кварталі
2011 року» - це від'ємне значення,
отримане як розрахунок значення
об'єкта оподаткування за перший
квартал 2011 року на підставі норм
чинного на час проведення розрахунку
законодавства. Відповідний розрахунок
передбачав урахування у складі валових
витрат першого кварталу 2011 року також і
сум від'ємного значення об'єкта
оподаткування за попередні податкові
періоди.

Варто зазначити, що Податковим
кодексом України не передбачено
обмежень щодо формування валових
витрат 2, 2-3, 2-4 кварталів 2011 року та 1
кварталу 2012 року лише сумами від'ємного
значення, які виникли як результат
діяльності виключно першого кварталу
2011 року, без урахування непогашених
наростаючим підсумком сум від'ємного
значення попередніх податкових
періодів.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів робить висновок про те, що
позивач правомірно включив до складу
валових витрат 2, 3, 4 кварталів 2011 року
та 1 кварталу 2012 року від'ємне значення
об'єкта оподаткування за перший
квартал 2011 року, яке, у свою чергу,
розраховано з урахуванням у складі
валових витрат першого календарного
кварталу 2011 року від'ємного значення на
суму 3 888 404 грн., що утворилися протягом
2010 року, а податковий орган протиправно
зменшив позивачеві спірним податковим
повідомленням-рішенням від'ємне
значення об'єкта оподаткування об'єкта
оподаткування податком на прибуток за 1
квартал 2011 року на суму 3 109 184 грн..

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області ДПС № від 11.06.2012р. є
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню.

Стосовно податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області ДПС № від 11.06.2012 року,
колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997р.
№168/97-ВР (далі - Закон України №168/97-ВР)
встановлено, що податковий кредит -
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.1. пункту 7.4.
статті 7 Закону України №168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду, зокрема, у зв'язку із
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно до підпункту 7.2.6. пункту 7.2.
статті 7 Закону України №168/97-ВР
підставою для нарахування податкового
кредиту є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

При цьому, відповідно до підпункту 7.2.4
пункту 7.2 статті 7 Закону України
№168/97-ВР право на нарахування податку
та складення податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платник податку на
додану вартість до дати його
анулювання.

Відповідно до підпункту 7.4.5. пункту 7.4.
статті 7 цього ж Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пп. 7.2.6.).

При цьому, підпункту 7.5.1. пункту 7.5.
статті 7 Закону України №168/97-ВР
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається: дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 1 розділу І Податкового кодексу
України (далі - ПК України), податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V Кодексу.

Згідно п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції були
досліджені первинні документи по
взаємовідносинах позивача з його
контрагентами:

- ТОВ «Карат»: договір поставки №
09-10 від 25.08.2010 року (копія виписки з
рахунку про проведення розрахунків за
поставлений товар від 31.08.2010, копія
платіжного доручення № 440 від 28.08.2010 на
суму 7 800,00 грн., копія платіжного
доручення № 475 від 31.08.2010 на суму 14 172,00
грн., копія платіжного доручення № 476
від 31.08.2010р. на суму 9 508,32 грн., копія
платіжного доручення № 477 від 31.08.2010 на
суму 47 500,00 грн., копія платіжного
доручення № 478 від 31.08.2010 на суму 50 000,00
грн., копія податкової накладної № 8400
від 31.08.2010 на суму 7 800,00 грн., копія
податкової накладної № 8413 від 31.08.2010 на
суму 50 000,00 грн., копія податкової
накладної № 8414 від 31.08.2010 на суму 47 500,00
грн., копія податкової накладної № 8415
від 31.08.2010 на суму 9 508,32 грн., копія
податкової накладної № 8416 від 31.08.2010 на
суму 14 172,00 грн., копія податкової
декларації з податку на додану
вартість за серпень 2010, копія підзвіту
за рахунком № 201 у періоді - вересень 2010
року, копія приходного ордеру № 209 від
вересня 2010 року, копія видаткової
накладної № 8416 від 27.09.2010, копія
приходного ордеру № 210 від вересня 2010
року, копія видаткової накладної № 8413
від 27.09.2010, копія приходного ордеру № 211
від вересня 2010 року, копія видаткової
накладної № 8400 від 27.09.2010, копія
приходного ордеру № 212 від вересня 2010
року, копія видаткової накладної № 8414
від 27.09.2010, копія приходного ордеру № 213
від вересня 2010 року, копія видаткової
накладної № 8415 від 27.09.2010, копія акту до
відомості витрат матеріальних
цінностей за вересень 2010 року,
складеного на предмет визначення робіт
витрачання матеріалів відповідно до
переліку, копія відомості витрат
матеріальних цінностей за вересень 2010
року;

- Договір № 11-10 від 27.08.2010 року,
копія товарно-транспортної накладної
№ 129/1 від 27.09.2010 року, копія ліцензії
міністерства транспорту та зв'язку
України АВ № 474558 виданої ТОВ «ТД Альянс
3» про дозволенні роботи - внутрішні
перевезення вантажів вантажними
автомобілями, причепами та
напівпричепами від 26.05.2009 року, копія
платіжного доручення № 437 від 31.08.2010р.
на суму 6 000,00 грн., копія податкової
накладної № 8145 від 31.08.2010р. на суму 6 000,00
грн.;

- ТОВ «ТД Альянс 3»: договір про
надання послуг з перевезення № 10-10 від
25.08.2010 року, копія платіжного доручення
№ 438 від 28.08.2010 на суму 59 000,00 грн., копія
податкової накладної № 8412 від 31.08.2010 на
суму 59 000,00 грн., копія виписки з рахунку
про проведення розрахунків за
поставлений товар від 05.10.2010, копія
платіжного доручення № 522 від 05.10.2010р.
на суму 33 000,00 грн., товарно-транспортна
накладна №129/1 від 27.09.2010, копія
податкової накладної № 8412 від 30.09.2010 на
суму 33 000,00 грн., копія податкової
декларації з податку на додану
вартість за жовтень 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що в
основу висновків акту перевірки
позивача ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя зазначено порушення Закону
України «Про податок на додану
вартість» та Податкового кодексу
України, на підставі акту ДПІ м. Суми
від 18.02.2011 № 745/2312/30712966/20 стосовно
перевірки ТОВ «Карат», та висновки акту
ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя
від 12.03.2011 № 41/23/36365974 стосовно перевірки
ТОВ «ТД Альянс 3»(стор. 56 акту перевірки:
«враховуючи викладене у розділі 3.1.2,
договори поставки, укладені ВАТ НДІ
«Перетворювач» з ТОВ «Карат», ТОВ «ТД
«Альянс» не спричиняють реального
настання правових наслідків»).

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками
податкового органу, з огляду на
наступне.

Так, як встановлено судом апеляційної
інстанції, кожна господарська операція
по взаємовідносинам позивача з його
контрагентами підтверджена
документами первинного
бухгалтерського та податкового обліку,
складеними відповідно до встановлених
законодавством вимог.

Також, судом на підставі долучених до
справи доказів встановлено, що
придбання ВАТ НДІ «Перетворювач»
товарів (робіт, послуг) у ТОВ «КАРАТ»,
ТОВ «ТД АЛЬЯНС» викликало реальні
зміни майнового стану платника
податків та призводило до збільшення
(зменшення) активів та зобов'язань
підприємства.

Отже, дослідивши дані обставини справи,
колегія суддів робить висновок про те,
що позивачем належним чином оформлено
господарські правовідносини з ТОВ
«Карат», ТОВ «ТД «Альянс», а фактичне
здійснення таких операцій
підтверджується належними первинними
документами та документами податкової
звітності.

Окрім того, колегія суддів не може
погодитись з правовою позицією
відповідача і в частині нікчемності
зазначених правочинів та вважає її
хибною, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
визначено, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно до ст. ст. 207, 208 Господарського
кодексу України передбачається, що
правочин, який вчинено з метою завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, а тому
згідно з ч. 1 ст. 203 та ч. 2 ст. 215 ЦК України
є нікчемним.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено:
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, зниження, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного
порядку повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

При цьому, акт перевірки не тільки не
доводить умислу позивача на порушення
публічного порядку, а навіть не містить
посилання на те, в чому таке порушення
полягає.

Виходячи з аналізу даних норм
законодавства, колегія суддів робить
висновок про те, що відповідно до
презумпції правомірності правочину
укладені позивачем правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
взаємовідносини, які відбулись між
учасниками такого правочину. Про
недійсність правочину ухвалюється
судове рішення.

Варто зазначити, що відповідачем ні в
акті перевірки, ні в судовому засіданні
не надано будь-яких доказів, які б
вказували на невідповідність
правочинів позивача актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Також, під час розгляду справи судом
встановлено, що укладені між позивачем
та ТОВ «Карат», ТОВ «ТД «Альянс 3» угоди
не віднесені законом до нікчемних,
також відсутні судові рішення про
визнання їх недійсними.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що відповідач, приймаючи
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
нікчемності укладених договорів, його
позиція про те, що ці договори ймовірно
суперечать інтересам держави, не
підкріплена належними доказами чи
рішенням суду про визнання їх такими.

З огляду на це, колегія суддів зазначає,
що висновок податкового органу про
завищення позивачем податку на додану
вартість на суму 47 119 грн. є
безпідставним та таким, що
спростовується дослідженими у справі
доказами.

Отже, виходячи з вищевикладених
обставин справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що доводи
податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства України не
підтверджуються зібраними в
матеріалах справи доказами, а тому
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Запоріжжя від
11.06.2012р. № підлягає скасуванню в
частині 47 250,00 грн..

Так, проаналізувавши дані обставини
справи та правовідносини, що їм
відповідають, колегія суддів приходить
до висновку, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському
районі районі м. Запоріжжя від 11.06.2012 №
повністю та № частково на
суму 47 250,00 грн. є протиправними та
підлягають скасуванню, а позовні
вимоги позивача є цілком
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ч.1 ст.198, ст.200, ст. 205, ст.206, ч.2
ст.212 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя Запорізької
області Державної податкової служби -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 січня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко