Справа № 812/599/14
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ципко О.В.
Суддя-доповідач - Яковенко М.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
справа №812/599/14
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючий суддя:
Яковенко М.М.

судді:
Ханова Р.Ф., Гайдар А.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління державної пенітенціарної
служби України В Луганській області на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року по адміністративній справі №
812/599/14 за позовом ОСОБА_3 Управління
державної пенітенціарної служби
України в Луганській області про
визнання дій незаконними та стягнення
середньої заробітної плати за час
затримки розрахунку, -

В С Т А Н О
В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом в
якому просив визнати незаконними дії
відповідача щодо несвоєчасної виплати
грошових коштів, стягнути з Управління
ДПтСУ в Луганській області середню
заробітну плату за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі 18
884,88 грн., стягнути моральну шкоду у
розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з 26.08.1996 по 11.07.2012 року
позивач проходив службу в органах
внутрішніх справ та Державної
пенітенціарної служби України
безперервно 15 років 10 місяців 15 днів. У
зв'язку із реорганізацією Управління
ДПтСУ в Луганській області, він згідно
наказу №45 о/с від 07.07.2012 був звільнений
за власним бажанням.

При звільненні Управління повинно було
виплатити позивачу одноразову грошову
допомогу за вислугу років у розмірі 25%
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби,
але відповідачем такі виплаті
здійснені не були.

Після неодноразових письмових
звернень позивача Управління ДПтСУ в
Луганській області 20.01.2013 р. та 20.02.2013 р.
здійснило виплату грошової допомоги на
загальну суму 10 752,45 грн. в два етапи.
Затримка розрахунку при звільненні
склала 6 місяців.

На думку ОСОБА_3, дії відповідача щодо
несвоєчасної виплати грошових коштів є
незаконними, тому через несвоєчасну
виплату коштів просив стягнути середню
заробітну плату за весь час затримки у
розмірі 18 884,88 грн., та моральну шкоду у
розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року по адміністративній справі №
812/599/14 позов задоволений частково (а.с.81,
82-85).

Визнано незаконними дії Управління
державної пенітенціарної служби
України в Луганській області щодо
несвоєчасної виплати ОСОБА_3 грошових
коштів.

Стягнуто з Управління державної
пенітенціарної служби України в
Луганській області (юридична адреса:
91016 м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2,
код ЄДРПОУ 8562737) на користь ОСОБА_3
середню заробітну плату за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 17 422,59 грн.. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції відповідач звернувся з
апеляційною скаргою, пославшись на
незаконність та необґрунтованість
постанови суду першої інстанції, що
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права
(а.с.91-92). В апеляційній скарзі зазначає,
що позивач проходив службу в органах
внутрішніх справ Луганської області з
26.08.1996 по 30.04.2010, та Державної
кримінально-виконавчої системи
України з 06.09.2010 по 11.07.2012, звільнений у
запас за власним бажанням відповідно
до ст. 64 «ж» Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

З урахуванням 1.8. Інструкції про
порядок виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу Державної
кримінально-виконавчої служби України,
затвердженої наказом ДПтС України від
07.10.2009 №222), для з'ясування набуття права
на отримання одноразової грошової
допомоги при звільненні у позивача при
подачі ним рапорту на звільнення зі
служби з органів ДКВС України від
07.07.2012, Управлінням направлено запит до
ГУМВС України в Луганській області від
11.07.2012 за № 6/5857 про надання інформації
щодо отримання позивачем такої
допомоги у період проходження служби в
органах внутрішніх справ з 26.08.1996 по
06.09.2010.

У зв'язку з відсутністю відповіді на
запитану інформацію, Управлінням ДПтС
України в Луганській області повторно
направлено листа до ГУМВС України у
Луганській області від 14.12.2012 за №6/5857
(№6/10947), на що 16 січня 2013 року
Управлінням було отримано відповідь
від управління кадрового забезпечення
ГУМВС України у Луганській області про
те, що позивач зазначену допомогу не
отримував.

На підставі вищезазначеної відповіді
відділом бухгалтерського обліку та
фінансового забезпечення управління
позивачу здійснено нарахування
одноразової грошової допомоги при
звільненні у сумі 10 752,45 грн., яка
перерахована двічі в січні та лютому
місяці 2013 року в межах фінансування на
зазначені місяці. Станом на 25.02.2013
одноразова грошова допомога при
звільненні виплачена у повному обсязі.
Зазначає, що посилання позивача на
положення КЗпП є безпідставним.

На підставі викладеного відповідач
просив постанову суду першої інстанції
скасувати і прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Розгляд справи здійснювався в порядку
письмового провадження, з урахуванням
приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України. Від
відповідача - апелянта надійшла заява
про розгляд справи у відсутність їх
представника. Колегія суддів не
приймає до уваги заяву позивача про
перенесення розгляду справи, з огляду
на можливість її вирішення за наявними
у справі документами.

Колегія суддів заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 26.08.1996
по 11.07.2012 проходив службу в органах
внутрішніх справ та Державної
пенітенціарної служби України, про що
містяться відомості у трудовій книжці
серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно наказу Управління державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Луганській
області від 24.09.2010 №75 о/с ОСОБА_3
прийнятий на посаду старшого інженера
відділу інженерного забезпечення
управління з 06.09.2010 (а.с.26).

Наказом Управління державної
пенітенціарної служби України в
Луганській області від 07.07.2012 №45 о/с
позивача звільнено у запас Збройних
сил України за п.64 «ж» (за власним
бажанням) з 11.07.2012 (а.с.31). Вислуга років
на день звільнення становить 15 років 10
місяців 15 днів, у пільговому обчисленні
- 21 рік 06 місяців 02 дня.

11.07.2012 для забезпечення виконання вимог
Постанови Кабінету Міністрів України
від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати
пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам,
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та членам
їхніх сімей» в частині виплати
позивачу одноразової грошової
допомоги при звільненні, Управлінням
ДПтС України в Луганській області був
направлений запит №6/5857 до управління
кадрового забезпечення УМВС України в
Луганській області про те, чи
виплачувалась одноразова грошова
допомога позивачу при звільненні з
посади начальника оперативно -
пошукового відділу УБНОН УМВС України
в Луганській області (а.с.34).

Не отримавши відповіді на запит,
Управлінням ДПтС України в Луганській
області до УМВС України в Луганській
області 14.12.2012 року повторно
направлений запит (а.с.35).

У відповідь на запит УМВС України в
Луганській області надана відповідь
від 02.01.2013 №9/3-6, з якої вбачається, що
ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу не
отримував (а.с.43).

Із платіжних доручень №21 від 24.01.2013, №168
від 22.04.2013 та додатків до них із
розшифруванням по кожному працівнику
окремо вбачається, що виплата грошової
допомоги позивачу була здійснена
частинами у січні та лютому 2013 року
(а.с.44-47).

Виходячи з встановлених фактичних
обставин справи суд першої інстанції
виходив з наступного.

Відповідно до ст. 116 Кодексу Законів про
працю при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу Законів про
працю України передбачена
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні

Так, в разі невиплати з вини власника
або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені встатті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст. 117 Кодексу Законів
про працю України при наявності спору
про розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

На підставі наведених норм, суд прийшов
до правильного висновку, що
передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в ст. 116 Кодексу Законів про
працю України, при цьому визначальними
є такі юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку. Крім того,
врахуванню підлягає наявність вини
такого роботодавця.

Як вже було встановлено, у день
звільнення позивача з посади 11.07.2012
відповідачем спрямовувався запит до
управління кадрового забезпечення
УМВС України в Луганській області про
те, чи виплачувалась одноразова
грошова допомога позивачу при
звільненні за попереднім місцем роботи
(а.с.34).

14.12.2012 позивачем надано звернення до
Державної пенітенціарної служби
України із проханням посприяти у
вирішенні питання про виплату йому
вихідної допомоги, яке було направлено
за належністю до Управління державної
пенітенціарної служби України в
Луганській області (а.с.36).

Також судом встановлено, що 14.12.2012 по
закінченню п'яти місяців після
направлення першого запиту
відповідачем до управління кадрового
забезпечення УМВС України в Луганській
області був направлений повторний
запит (а.с.35) та лише 14.01.2013 відповідачем
отримана відповідь про те, що позивач
одноразову грошову допомогу при
звільненні не отримував, після чого
позивачу проведено нарахування та
виплата грошової допомоги. Платіжними
дорученнями №21 від 24.01.2013 та №168 від
22.04.2013 підтверджено виплату грошової
допомоги позивачу частками у січні та
лютому 2013 року (а.с.42-43,44,46).

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідно до пояснень представника
відповідача, фінансування діяльності
Управління здійснюється за рахунок
Державного бюджету України, у зв'язку
із чим виплата грошового забезпечення
позивачу на суму 8740,45 грн. було
здійснено із коштів, виділених для
виплати грошового забезпечення осіб
рядового та начальницького складу та
заробітної плати вільнонайманих
працівників управління на січень 2013
року, а сума у розмірі 2012,00 грн.
виплачена із коштів, призначених на
виплату грошового забезпечення та
заробітної плати працівникам на лютий
2013 року.

З огляду на встановлені обставини
справи, враховуючи вимоги наведених
норм КЗпП України, суд першої інстанції
обґрунтовано зазначив, що не
проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у строки, передбачені ч.1
ст.116 Кодексу Законів про працю України,
є підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу
Законів про працю, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Направлення
запитів не виключає вини роботодавця в
невиплаті належних звільненому
працівникові коштів, та не звільняє
його від відповідальності,
передбаченої чинним трудовим
законодавством. З такими висновками
погоджується колегія суддів, при чому
суд першої інстанції обґрунтовано
врахував постанову Верховного Суду
України у від 29 січня 2014 року у справі
№6-144цс13. В даному випадку,
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірності
своїх дій щодо несвоєчасної виплати
позивачу грошового забезпечення та не
спростовані доводи позивача щодо їх
незаконності.

За таких обставин позовна вимога про
визнання незаконними дій щодо
несвоєчасної виплати грошового
забезпечення підлягає задоволенню.

Визначаючи розмір стягнення середньої
заробітної плати за час затримки
розрахунку при звільненні суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про необхідність сплати на
користь позивача саме 17 422, 59 грн.

Так, Законом України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» передбачено, що підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи)
(стаття 1 Закону).

Компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі-компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід
розуміти грошові доходи громадян, які
вони одержують на території України і
які не мають разового характеру:

пенсії; соціальні виплати; стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення)
та інші (стаття 2 Закону).

Аналогічна позиція викладена у рішенні
Конституційного суду України від 15.10.2013
у справі №1-18/2013 за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 233 Кодексу
законів про працю України, відповідно
до якого кошти, які підлягають
нарахуванню в порядку індексації
заробітної плати та компенсації
працівникам частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням строків її
виплати, мають компенсаторний
характер.

У ст.6 наведеного Закону визначено
Компенсацію виплачують за рахунок:

- власних коштів - підприємства,
установи і організації, які не
фінансуються і не дотуються з бюджету,
а також об'єднання громадян;

- коштів відповідного бюджету -
підприємства, установи і організації,
що фінансуються чи дотуються з бюджету;

- коштів Пенсійного фонду України,
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності,
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України, Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, інших цільових
соціальних фондів, а також коштів, що
спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку №100, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.

Враховуючи, що звільнення позивача
відбулося 11 липня 2012 року, середня
заробітна плата позивача повинна
обчислюватися з виплат, отриманих ним
за попередні два місяці роботи, а саме
за травень та червень 2012 року.

Така, відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством календарних днів за цей
період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. 3
п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ
Порядку передбачені види виплат, які
підлягають урахуванню і які не
підлягають урахуванню (зокрема,
одноразові виплати, соціальні виплати,
окремі види премій тощо) при обчисленні
середньої заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплати за час вимушеного
прогулу.

Як вбачається з довідки Управління
державної пенітенціарної служби
України в Луганській області від 24.03.2014
№10/28, грошове забезпечення ОСОБА_3 за
останні два місяці, що передували його
звільненню, складає у травні 3074,39 грн.
та у червні 2733,14 грн.

Таким чином, сума компенсації за час
затримки виплати грошового
забезпечення повинна розраховуватись,
виходячи з наступного: 3074,39 грн. (сума
грошового забезпечення за травень 2012
року) + 2733,14 грн. (сума грошового
забезпечення за червень 2012 року) : 2 х 6
(кількість місяців затримки виплати
грошового забезпечення) = 17 422,59 грн.
Тобто, сума визначена судом є
правильною.

В межах апеляційної скарги, не є
спірним питання щодо відмови у
задоволенні вимог по відшкодуванню
моральної шкоди, а тому підстав для
надання такої оцінки фактично
відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги та
вважає безпідставними доводи апелянта
щодо відсутності правових підстав для
застосування в межах спірних
правовідносин положень трудового
законодавства. Проблемою даного спору
є питання щодо правомірності вимог по
стягненню коштів з відповідача -
суб'єкта владних повноважень за
затримку у виплаті одноразової
грошової допомоги, як обов'язкової суми
при звільнені позивача з публічної
служби.

Колегія суддів зазначає, що
правовідносини у сфері проходження
служби регулюються не тільки
Конституцією України, Законом України
«Про державну службу», Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29.07.1991 № 114, але ж в тому числі і
положеннями КЗпП України та прийнятими
на їх підставі нормативними актами.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду першої інстанції є
обґрунтованим, прийняте на підставі
з'ясованих та встановлених обставинах
справи, які підтверджуються доказами,
та ухвалив постанову з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, а тому залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а судове рішення без
змін.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність прийнятого
судом першої інстанції рішення.

Керуючись статтями 2, 11, 159, 160, 167, 184, 195, 197,
198, 200, 205, 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ
:

Апеляційну скаргу Управління
державної пенітенціарної служби
України В Луганській області на -
залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року по адміністративній справі №
812/599/14 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками розгляду в порядку
письмового провадження набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20 днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
М.М.
Яковенко

Судді
Р.Ф. Ханова

А.В. Гайдар