Справа № 820/2816/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" квітня 2014 р. м. Київ
К/800/45300/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Олексієнка М.М.,Тракало В.В.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року і ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 30 липня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до Державної міграційної
служби України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є
громадянкою Судану, приймала активну
участь в політичному житті країни, не
сповідує ісламські традиції, а тому у
зв'язку із побоюванням стати жертвою
переслідування за політичними і
соціальними ознаками, в листопаді 2011
року залишила країну громадянської
належності та прибула до України.

У зв'язку із цим 10 вересня 2012 звернулася
до Головного Управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту на території України.

19 лютого 2013 року Державна міграційна
служба України прийняла рішення № 109-13,
яким позивачу відмовила у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Вважаючи це порушенням прав, ОСОБА_4
просила про задоволення позову.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 16 травня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30 липня 2013
року в задоволенні позову відмовив.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та задовольнити
позов.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції
на підставі наявних у справі даних
встановив і правильно виходив з того,
що рішення відповідача відповідає
вимогам закону.

Обставини належності ОСОБА_4 до
громадянства, національності та
залишення країни своєї громадянської
належності сторонами визнаються, а
тому колегія суддів не входить в їх
обговорення.

За приписами пункту першого і
тринадцятого частини першої статті
1 Закону України від 8 липня 2011 року
№3671-УІ «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», (далі Закон -
№3671-УІ, в редакції спірного періоду)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини першої і другої
статті 5 Закону №3671-УІ особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом четвертим частини
першої статті 6 Закону №3671-УІ, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом першим чи
тринадцятим частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої і другої
статті 10 Закону №3671-УІ, рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючи з ним на території України
неповнолітніх дітей (членів сім'ї
заявника або таких, які знаходяться під
його опікою чи піклуванням), внесених
до анкети заявника, на визнання яких
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може вимагати
подання додаткової інформації від
уповноважених посадових осіб цього
центрального органу виконавчої влади,
які здійснювали розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За змістом зазначених норм права,
міграційний орган зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого,
провести з нею співбесіду та у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року і статті 1
Закону № 3671-УІ, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця: знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року.

Суди дійшли правильного висновку, що
підстави за наявності яких позивачу
може бути наданий статус біженця
відсутні.

Згідно пунктом 5 статті 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27 квітня 2004 року
№8043/04 (з відповідними змінами), заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судами встановлено, що позивач під час
проведення співбесід, надала
суперечливі відомості щодо причин
залишення країни громадянської
належності. Доказів обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань не надала і таких не
встановили суди.

За даними позивача, вона залишила
країну громадянської належності у
зв'язку із побоюванням стати жертвою
переслідування за політичними і
соціальними причинами, під час другої
співбесіди зазначене пов'язувала з
економічними проблемами і
працевлаштуванням.

Враховуючи наведене, підстав для
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту не
було.

Рішення судів відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування? судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За приписами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити
без задоволення, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року і ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 30 липня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення і
оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: М.М. Олексієнко

В.В. Тракало