Справа № 2-а-4894/11/1510
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-4894/11/1510

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Заверюха В.О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційні
скарги Головного управління
Пенсійного фонду України в Одеській
області, ОСОБА_2 на постанову
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 10 травня 2011 року
по справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Одеській
області про зобов'язання здійснити
перерахунок та виплату недоотриманих
сум пенсії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області, в якому
просив суд: визнати неправомірними дії
відповідача у відмові в перерахунку
йому пенсії, як інваліду 2 групи, в
розміру меншому ніж це встановлено
ст.ст. 49, 50, ч. 3 ст. 67, ст. 71 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням
встановленого законодавством
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; зобов'язати
відповідача провести йому перерахунок
та виплачувати додаткову пенсію за
шкоду заподіяну здоров'ю у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком
по 2 групі інвалідності з урахуванням
фактично здійснених виплат з 01.10.2010
року та в подальшому, відповідно до
ст.ст. 49, 50, 67, 71 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», як
постраждалому внаслідок аварії на
ЧАЕС, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням
встановленого законодавством
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 15 квітня
2011 року вказані вимоги за період з
01.10.2010 року по 03.10.2010 року залишені без
розгляду та за період вимог з 04.10.2010
року відкрито скорочене провадження.

Постановою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 10 травня 2011 року адміністративний
позов задоволено частково. Визнано
протиправними дії Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області щодо відмови позивачу
в перерахунку додаткової пенсії з
урахуванням вимог статей 49, 50, 51 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України в Одеській
області здійснити перерахунок та
виплату позивачу, як постраждалому
внаслідок Чорнобильської катастрофи
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 75 % мінімальної
пенсії за віком з 04 жовтня 2010 року до 10
травня 2011 року, з урахуванням раніше
виплачених сум за вказаний період. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині відмови у задоволені позовних
вимог, позивач подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення його позовних
вимог в повному обсязі.

Також, не погоджуючись з постановленим
по справі судовим рішенням, в частині
задоволених вимог, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені заявлених вимог.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначені
апеляційні скарги розглядаються в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
підлягає задоволенню частково, а
апеляційна скарга відповідача -
залишенню без задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач віднесений до І категорії, як
особа, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, і є
інвалідом ІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.
Йому призначена пенсія відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що позивач має право на
нарахування та виплату додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірах, визначених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 названого Закону
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно ч. 1 ст. 50 зазначеного Закону (в
редакції до 28 грудня 2007 року), особам,
віднесеним до категорії І, які є
інвалідами II групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VI «Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» статтю 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладено в новій
редакції, відповідно до якої особам,
віднесеним до категорії І - інвалідам II
групи, призначається щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 20 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10 рп/2008 від 22 травня 2008 року положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
що стосуються виплат, встановлених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) та втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Із врахуванням викладеного позивач, як
постраждалий від наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС І категорії та
інвалід ІІ групи, з 22 травня 2008 року мав
право на отримання додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
75 процентів мінімальної пенсії за
віком, передбаченому ч. 1 ст. 50 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(в редакції до 28 грудня 2007 року).

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
Закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
мають обраховуватися додаткова пенсія
позивачу, не може бути нижчим від
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 частини 1 цієї
статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
отримання державної та додаткової
пенсії у встановлених законом
розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, за конституційними
нормами, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, при
визначенні розміру додаткової пенсії
позивачу підлягають застосуванню ч. 3
ст. 46 Конституції України, ст. ст. 49, 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», ст. 17 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії» і ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а не постанови Кабінету
Міністрів України № 530 від 28 травня 2008
року та № 654 від 16 липня 2008 року, які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав.

Безпідставними є і посилання апелянта -
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області на
відсутність коштів щодо забезпечення
виплати зазначеної пенсії у вказаному
розмірі, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені статтею 46 Конституції
України та статтями 49, 50 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щодо
визначення розміру та виплати пенсій.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що позивач має право
на призначення щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 75% мінімальної пенсії за віком,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Посилання апелянта - ОСОБА_2 на
обов'язок суду першої інстанції в
даному випадку застосувати положення
ч. 2 ст. 11 КАС України та вийти за межі
заявлених позовних вимог зобов'язавши
відповідача здійснити перерахунок та
виплату йому основної пенсії
відповідно до вимог ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
як особі, яка постраждала від наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС І
категорії та інваліда ІІ групи, колегія
суддів вважає безпідставними з огляду
на те, що зі змісту заявленого
адміністративного позову вбачається,
що позивач звернувся до суду саме з
вимогами щодо зобов'язання відповідача
здійснити перерахунок та виплату йому
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком, вимог щодо
зобов'язання відповідача здійснити, в
тому числі, перерахунок та виплату
основної пенсії згідно вимог Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
останнім не заявлялось, а тому у суду
першої інстанції не було підстав для
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок такої пенсії позивачу,
оскільки наявність у позивача права на
перерахунок пенсії або її складових,
окрім заявленої в адміністративному
позові, не дає право суду на
застосування положень ч. 2 ст. 11 КАС
України.

Поряд з цим, колегія суддів
погоджується з доводами апелянта -
ОСОБА_2, що застосовуючи до спірних
правовідносин частину 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
статтю 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, що в
даному випадку судовому захисту
підлягає тільки порушене право
позивача, а отже, вимоги останнього про
зобов'язання провести нарахування та
виплату йому додаткової пенсії за
шкоду заподіяну здоров'ю, виходячи з її
розміру, встановленого Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», на
майбутнє, задоволенню не підлягають,
оскільки з самого визначення поняття
«пенсія» випливає, що щомісячні
пенсійні виплати здійснюються на
постійній основі, один раз на місяць
протягом невизначеного періоду часу, а
тому цей вид виплат не є строковим і не
може бути призначений на певний строк.
У цьому випадку визначається лише дата,
з якої особа має право на отримання
пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий
термін або строк, на який призначається
пенсія, не може встановлюватись,
оскільки це суперечить самому
визначенню та суті пенсії. Тому виплату
пенсії не може бути обмежено будь-яким
кінцевим терміном або строком,
оскільки це б обмежувало право особи на
отримання державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка має
виплачуватись постійно, один раз на
місяць протягом невизначеного часу та
без встановлення будь-якого терміну
або строку виплати пенсії.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, висловленій,
зокрема, у постановах від 23 квітня 2012
року № 21-239а11 та від 19 березня 2013 року №
21-53а13.

Разом з тим, колегія суддів наголошує,
що порядок та строки нарахування
пенсій можуть бути змінені за умов
іншого законодавчого регулювання.

Вказану позицію щодо зміни порядку та
строку нарахування пенсії за умов
іншого законодавчого регулювання
висловлено, також, Верховним Судом
України, зокрема, у постанові № 21-293а13
від 05 листопада 2013 року.

Так, колегія суддів наголошує, що
пунктом 4 Закону України від 14 червня 2011
року № 3491-VI «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» установлено, що у 2011
році норми і положення статей 39, 50, 51, 52,
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 06 липня 2011 року за № 745
«Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету», яка
набрала чинності 23 липня 2011 року.

Згідно п. 2 Постанови у всіх випадках
розміри пенсій для інвалідів, щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою, і пенсій у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи, не можуть
бути нижче: для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1987-1990 роках та осіб, евакуйованих у 1986
році із зони відчуження інвалідів II
групи - 820 гривень.

Пунктом 1 зазначеної Постанови
встановлено, що особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виплачується інвалідам ІI
групи у розмірі 20 відсотків від
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працездатність.

З урахуванням зазначених норм
законодавства, а також враховуючи
вимоги даного позову, позивач має право
на перерахунок додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю наслідками
аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі
встановленим ст. 50 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період
по 22 липня 2011 року. З 23 липня 2011 року
правомірність дій суб'єктів владних
повноважень у зазначених категоріях
справ необхідно перевіряти на
відповідність вимогам Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» та постанови Кабінету Міністрів
України від 06 липня 2011 року № 745.

Таким чином, оскаржувана постанова
суду першої інстанції на підставі п. 1 ч.
1 ст. 201 КАС України підлягає зміні в
частині визначення строку, за який
необхідно здійснити перерахунок,
оскільки суд по суті правильно
вирішивши справу, помилково застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області на постанову
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 10 травня 2011 року -
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 10 травня 2011 року -
задовольнити частково.

Постанову Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 10 травня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області про
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату недоотриманих сум пенсії -
змінити, зазначивши в її резолютивній
частині період, за який позивачу
необхідності здійснити перерахунок та
виплату пенсії: «з 04 жовтня 2010 року по 22
липня 2011 року включно».

В іншій частині постанову
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 10 травня 2011 року
залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/