Справа № 217/2430/13-а
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2014-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Соболєва І.П.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року
справа №217/2430/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: Шишова О.О., Сіваченка І.В.,
Попова В.В., розглянувши в порядку
письмового провадження апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області на постанову
Адвіївського міського суду Донецької
області від 14 березня 2014 року у справі
№ 217/2430/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області про визнання
дій неправомірними, стягнення
недоотриманої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Адвіївського міського суду
Донецької області задоволені частково
позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління
праці та соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області про визнання дій
неправомірними, стягнення
недоотриманої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з серпня 2012 року по
жовтень 2013 року включно в сумі 12 425,00
грн.

Визнані неправомірними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області щодо нарахування, призначення
та виплати ОСОБА_2 державної допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 13 серпня 2012
року по жовтень 2013 року включно у
розмірі, меншому за прожитковий
мінімум, встановлений законом.

Стягнуто з Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області на користь ОСОБА_2
недонараховану державну допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 13 серпня 2012
року по жовтень 2013 року включно у
розмірі 12 120 (дванадцять тисяч сто
двадцять) гривень 35 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не
погодився відповідач УПСЗН та
звернувся з апеляційною скаргою у якій
вказав, що рішення суду першої
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначив, що позивачем пропущено строк
звернення до суду в частині позовних
вимог з серпня 2012 року по квітень 2013
року. Вказав, що Законом України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" були
внесені зміни до частини 1 статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми", відповідно до яких
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень. Законами України "Про
Державний бюджет України на 2012 рік",
«Про Державний бюджет України на 2013
рік" змін до Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми" не
вносилось, рішень про зупинення дії
цього Закону на 2012-2013 роки не
приймалось. Таким чином, відповідачем
правомірно застосовуються положення
частини 1 статті 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми".
Також вказав, що виплата допомоги
здійснюється на підставі Постанови
Кабінету Міністрів України № 1751 від 27
грудня 2001 року. Просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог позивача.

Всі особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча вони
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС
України суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження дитини серії НОМЕР_1 від 19
червня 2012 року, виданим Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Авдіївського міського
управління юстиції Донецької області.

Як свідчать матеріали справи, позивачу
як особі, застрахованій в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, відповідачем
призначена допомога по догляду за
дитиною до трьох років.

08.10.2013 позивач звернулась до Управління
праці та соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області з проханням здійснити їй
виплату допомоги по догляду за дитиною
у розмірі, передбаченому Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням".

Відповідач листом від 11.10.2013 № 01-033-5.1-6.2
відмовив позивачеві у проведенні
виплати допомоги із посиланням на
Закон України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми".

15.10.2013 позивач звернулась до суду із
даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод та
інтересів.

Як зазначалось вище, відповідач листом
від 11.10.2013 № 01-033-5.1-6.2 відмовив
позивачеві у здійсненні перерахунку
розміру допомоги за її заявою від
08.10.2013. Отже, саме з дати відмови у
задоволенні її вимог позивач дізналась
про порушення своїх прав, свобод та
інтересів, що і стало підставою для її
звернення до суду 15.10.2013 з позовом, в
якому, серед іншого, вона просить
визнати такі дії відповідача
неправомірними. Таким чином,
шестимісячний строк звернення до суду
позивач не пропустила, з огляду на що
суд вважає необґрунтованими
заперечення відповідача проти позову у
цій частині.

По суті заявлених позовних вимог суд
першої інстанції зазначив наступне.

Згідно зі статтею 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що відповідач не доказав
правомірність своїх дій з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
Законами України.

Пунктом 1 ст. 92 Конституції України
встановлено, що виключно законами
України визначаються права і свободи
людини і громадянина, гарантії цих прав
і свобод; основні обов'язки
громадянина.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 № 107-VI "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" (далі -
Закон № 107-VI), правовідносини щодо
виплати допомоги регулювалися Законом
України "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" № 2811-ХІІ від 21.11.1992 (далі - Закон
№ 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на
осіб, не застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" №
2240-ІІІ від 18.01.2001 (далі - Закон № 2240-III),
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
Законами. Зокрема, статтею 43 Закону №
2240-III передбачено, що допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, але не менше
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI
внесені відповідні зміни до Закону №
2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема,
змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ
його дію поширено на застрахованих
осіб, а із Закону № 2240-III виключено
статті 40-44.

Конституційний Суд України рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25
розділу II Закону № 107-VI щодо виключення
статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення
Рішення № 10-рп/2008 Конституційним Судом
України відновили свою дію
вищезазначені положення Закону № 2240-III,
а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону №
2811-ХІІ.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня
2008 № 835-VI "Про Державний бюджет України
на 2009 рік" та статтею 45 Закону України
від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про
Державний бюджет України на 2010 рік"
(далі - Закон № 2154-VI) передбачено, що у
2009, 2010 роках допомога при народженні
дитини та по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до Закону № 2240-ІІІ
призначається і здійснюється в
розмірах і порядку, визначених
Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751
саме на виконання Закону № 2811-ХІІ
(пункт 1). Новий акт уряду на виконання
статті 45 Закону № 2154-VI не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги
відповідно до Закону № 2240-III на
виконання статті 45 Закону № 2154-VI
Кабінетом Міністрів України не
визначалися.

Оскільки у даній справі предметом
спору є розмір виплати допомоги у
період з серпня 2012 року по жовтень 2013
року особі, яка застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, позивачу у
справі, то за таких обставин суд дійшов
висновку, що на відносини щодо виплати
допомоги такій особі у зазначеному
періоді поширюються норми
спеціального Закону (яким є Закон №
2240-III), відповідно до статті 43 якого
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2012 року, яка є обов'язковою
для суду відповідно до статті 244-2 КАС
України.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що дії відповідача
стосовно нарахування, призначення та
виплати зазначеної допомоги у період з
серпня 2012 року по жовтень 2013 року у
розмірі, нижчому за прожитковий
мінімум, є неправомірними.

Стосовно позовних вимог про стягнення
недоотриманих сум допомоги, суд першої
інстанції зазначив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у
серпні 2012 року позивачу було сплачено
допомогу у розмірі 79,68 гривень (за 19
днів - з 13 по 31 серпня 2012 року), а за
період з вересня 2012 року по жовтень 2013
року позивачу було сплачено допомогу у
розмірі по 130 гривень щомісяця.
Загальна сума отриманої допомоги у
період з серпня 2012 року по жовтень 2013
року склала 1 899,68 гривень, а не 1 950,00
гривень як вказує позивач у позовній
заяві.

Статтею 12 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2012 рік" встановлено
розмір прожиткового мінімуму для
дитини віком до 6 років: з 1 липня - 917
гривень, з 1 жовтня - 930 гривень, з 1
грудня - 961 гривня.

Статтею 7 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2013 рік" розмір
прожиткового мінімуму для дитини віком
до 6 років встановлено з 1 січня в сумі 972
гривні.

Таким чином, у період з 13 серпня 2012 року
по жовтень 2013 року позивач мала
отримувати допомогу у розмірах,
визначеними зазначеними вище
положеннями Законів України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік» та
«Про Державний бюджет України на 2013
рік». Тобто, з 13 серпня 2012 року по 31
серпня 2012 року позивач мала отримати
562,03 гривні (за 19 днів серпня), з 1 вересня
2012 року по 30 вересня 2012 року - 917 гривень,
з 1 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року
- по 930 гривень на місяць, за грудень 2012
року - 961 гривня, з 1 січня 2013 року по 31
жовтня 2013 року - по 972 гривні на місяць.
Тобто, у загальному розмірі 14 020,03
гривень.

Фактично позивач отримала допомогу в
загальній сумі 1 899,68 гривень. Таким
чином, позивачем недоотримано допомогу
у розмірі 12 120,35 гривень (14 020,03 гривень - 1
899,68 гривень = 12 120,35 гривень), яку
належить стягнути з відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області частково.

З вказаними висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому при таких
обставинах апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення а
рішення суду без змін.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області на постанову Адвіївського
міського суду Донецької області від 14
березня 2014 року у справі № 217/2430/13-а -
залишити без задоволення.

Постанову Адвіївського міського суду
Донецької області від 14 березня 2013 року
у справі № 217/2430/13-а - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
рішенням законної сили.

Головуючий
О.О.Шишов

Судді
І.В.Сіваченко

В.В.Попов