Справа № 806/8440/13-а
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
Житомир справа № 806/8440/13-a

категорія
3.1.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

за участю секретаря Барібан А.І.,

за участі представника відповідача
Хужина К.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 у власних інтересах та в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до
Окремого контрольно-пропускного
пункту "Київ" Державної прикордонної
служби України, ОСОБА_4 про визнання
нечинним рішення від 23.11.2013 р. та
стягнення 3453,74 грн.,

встановив:

ОСОБА_2 у власних інтересах та в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом, в якому
просить (з урахуванням уточнень до
позовної заяви) визнати нечинним
рішення Окремого
контрольно-пропускного пункту "Київ"
Державної прикордонної служби України
від 23.11.2013 року про відмову у
перетинанні державного кордону на
виїзд з України громадянину України,
який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_3 та
стягнути з капітана Окремого
контрольно-пропускного пункту "Київ"
Державної прикордонної служби України
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3453,74 грн.
понесених збитків. В обґрунтування
позову зазначає, що 23.11.2013 року в пункті
пропуску державного кордону ППр
"Бориспіль" було прийнято рішення
начальником 4-го відділу впс "Бориспіль
-1" ОКПП "Київ" капітаном ОСОБА_4 про
відмову в перетинанні держаного
кордону на виїзд з України громадянину
України, який не досяг 16 - річного віку
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який перетинав
держаний кордон у супроводі матері
ОСОБА_2, так як у нього відсутній
документ громадянина України на право
виїзду з України, визначений ст. 2
Закону України "Про порядок виїзду з
України та в'їзду в Україну громадян
України". Вважає, що прийняте рішення
про відмову ОСОБА_3 в перетинанні
державного кордону є незаконним,
оскільки у позивача був наявний
відповідний документ, який дає право на
перетин державного кордону України.

Представник позивачів в судове
засідання не з'явився, згідно письмових
пояснень заявлені вимоги підтримує в
повному обсязі та просить їх
задовольнити. Також, просить проводити
розгляд справи за відсутності
позивачів.

Представник відповідачів проти позову
заперечував, з мотивів викладених у
письмовому запереченні, просив в
позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 23.11.2013 року в пункті
пропуску державного кордону ППр
"Бориспіль" начальником 4-го відділу впс
"Бориспіль -1" ОКПП "Київ" капітаном
ОСОБА_4 було прийнято рішення про
відмову в перетинанні держаного
кордону на виїзд з України громадянину
України, який не досяг 16 - річного віку
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який перетинав
держаний кордон України у супроводі
матері - ОСОБА_2.

Підставою відмови в перетинанні
державного кордону України та винесені
оскаржуваного рішення стала
відсутність документу, визначеного
статтею 2 Закону України "Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України", а саме: свідоцтва про
народження, визначене Додатком 2 до
Угоди між Урядом України і Урядом
Російської Федерації про безвізові
поїздки громадян України і Російської
Федерації від 16 січня 1997 року.

Однак, суд не погоджується з прийнятим
рішенням з огляду на наступне.

Статтею 33 Конституції України
закріплено, що кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно п. 8 статті 19 Закону України "Про
Державну прикордонну службу України"
від 3 квітня 2003 року N 661-IV, на Державну
прикордонну службу України покладено
обов'язок запобігання та недопущення
перетинання державного кордону
України особами, яких тимчасово
обмежено у праві виїзду з України.

На виконання зазначеного обов'язку,
статтею 20 Закону України "Про Державну
прикордонну службу України" від 3
квітня 2003 року N 661-IV, органам,
підрозділам, військовослужбовцям, а
також працівникам Державної
прикордонної служби України, які
відповідно до їх службових обов'язків
можуть залучатися до
оперативно-службової діяльності, для
виконання покладених на Державну
прикордонну службу України завдань
надається право створювати і
використовувати інформаційні системи,
у тому числі банки даних щодо осіб, яким
згідно із законодавством не
дозволяється в'їзд в Україну або
тимчасово обмежується право виїзду з
України та відповідно не пропускати
через державний кордон України осіб
яким за мотивованим письмовим рішенням
суду та правоохоронних органів не
дозволяється в'їзд в Україну або
тимчасово обмежено право виїзду з
України.

Згідно статті 14 Закону України "Про
прикордонний контроль" від 5 листопада
2009 року № 1710-VI, громадянину України,
якому відмовлено у пропуску через
державний кордон при виїзді з України у
зв'язку з відсутністю документів,
необхідних для в'їзду до держави
прямування, транзиту, в передбачених
законодавством випадках або у зв'язку з
наявністю однієї з підстав для
тимчасового обмеження його у праві
виїзду за кордон, визначених статтею 6
Закону України "Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України", відмовляється у перетинанні
державного кордону лише за
обґрунтованим рішенням уповноваженої
службової особи підрозділу охорони
державного кордону із зазначенням
причин відмови. Уповноважена службова
особа підрозділу охорони державного
кордону про прийняте рішення доповідає
начальнику органу охорони державного
кордону. Таке рішення набирає чинності
невідкладно. Рішення про відмову у
перетинанні державного кордону
оформляється у двох примірниках. Один
примірник рішення про відмову у
перетинанні державного кордону
видається особі, яка підтверджує своїм
підписом на кожному примірнику факт
отримання такого рішення. У разі
відмови особи підписати рішення про це
складається акт.

Статтею 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" від 21 січня 1994 року N
3857-XII, закріплено наступні підстави
тимчасового обмеження громадянина
України у праві виїзду за кордон якщо:

1) він обізнаний з відомостями, які
становлять державну таємницю, - до
закінчення терміну, встановленого
статтею 12 цього Закону;

2) діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання - до виконання зобов'язань,
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України;

3) стосовно нього у порядку,
передбаченому кримінальним
процесуальним законодавством,
застосовано запобіжний захід, за
умовами якого йому заборонено
виїжджати за кордон, - до закінчення
кримінального провадження або
скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення
кримінального правопорушення - до
відбуття покарання або звільнення від
покарання;

5) він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи), - до виконання
зобов'язань;

6) він свідомо сповістив про себе
неправдиві відомості - до з'ясування
причин і наслідків подання неправдивих
відомостей;

7) щодо нього подано цивільний позов до
суду - до закінчення провадження у
справі;

8) він перебуває під адміністративним
наглядом міліції - до припинення
нагляду.

Водночас, п. 6 ст. 23 Закону України "Про
прикордонний контроль" від 5 листопада
2009 року № 1710-VI також визначено, що
прикордонний контроль та пропуск через
державний кордон громадян України, які
не досягли 16 років, здійснюються в
порядку, встановленому цим Законом, з
урахуванням вимог частини третьої
статті 313 Цивільного кодексу України.

Під час прикордонного контролю та
пропуску через державний кордон осіб,
які не досягли 16 років, посадові особи
Державної прикордонної служби України
здійснюють процедури прикордонного
контролю в повному обсязі.

Якщо особу, яка не досягла 16 років,
супроводжує лише один дорослий та
існують обґрунтовані підстави для
того, щоб підозрювати, що особа, яка не
досягла 16 років, незаконно перетинає
державний кордон, посадова особа
Державної прикордонної служби України
проводить ретельну перевірку з метою
виявлення будь-яких невідповідностей
чи суперечностей у наданій інформації.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Угоди
між Урядом України і Урядом Російської
Федерації про безвізові поїздки
громадян України і Російської
Федерації від 16.01.1997 року, громадяни
держави однієї Сторони можуть
в'їжджати, виїжджати та пересуватися
територією держави іншої Сторони без
віз з дотриманням правил перебування,
що діють в цій державі, по документах,
що посвідчують особу і підтверджують
громадянство, зазначених у Додатках 1
та 2 до цієї Угоди.

Громадяни держави однієї Сторони на
основі взаємності звільняються від
реєстрації у компетентних органах за
місцем їхнього перебування на
території держави іншої Сторони, якщо
термін такого перебування не перевищує
90 днів з моменту в'їзду на територію
держави цієї іншої Сторони, за
наявності у них міграційної картки з
позначкою органів прикордонного
контролю, проставленої при в'їзді на
територію держави перебування.

За домовленістю між Урядом України та
Урядом Російської Федерації можуть
вноситись зміни до переліку
документів, наведених у додатках 1 і 2 до
цієї Угоди. Така домовленість
оформлюється шляхом обміну
дипломатичними нотами.

Так, згідно Додатку 2 Угоди (у формі
обміну нотами) між Кабінетом Міністрів
України та Урядом Російської Федерації
про внесення змін до Угоди між Урядом
України і Урядом Російської Федерації
про безвізові поїздки громадян України
і Російської Федерації від 16 січня 1997
року, затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 серпня 2007 року N
1034, документом громадянина України для
в'їзду, виїзду, перебування і
пересування територією Російської
Федерації є:

1. Паспорт громадянина України.

2. Паспорт громадянина України для
виїзду за кордон.

3. Дипломатичний паспорт.

4. Службовий паспорт.

5. Проїзний документ дитини.

6. Свідоцтво про народження для дітей
віком до 16 років (за умови виїзду у
супроводі батьків (усиновлювачів),
опікунів, піклувальників або осіб,
уповноважених на це батьками
(усиновлювачами), опікунами,
піклувальниками).

7. Посвідчення особи моряка (за
наявності суднової ролі або витягу з
неї).

8. Посвідчення особи на повернення в
Україну (тільки для повернення в
Україну).

9. Посвідчення члена екіпажу
повітряного судна.

Встановлено, що здійснюючи процедуру
паспортного контролю, з метою
перетинання державного кордону ОСОБА_2
надала працівнику прикордонної служби
нотаріальну копію свідоцтва про
народження сина в країні Данія в
перекладі на державну мову та
засвідчену апостилем. В зазначеному
документі містяться відомості про те,
що вона ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився в
країні Данія.

Також, додатково було надано паспорт
громадянки України серія НОМЕР_1 з
зазначенням, що вона є матір'ю ОСОБА_3 та
нотаріальна заява ОСОБА_5, про надання
згоди на поїздки з України до
Російської Федерації та в зворотному
напрямку сина ОСОБА_3 у супроводі
матері ОСОБА_2.

Таким чином, позивачем були надані усі
відповідні документи, які дають право
на перетинання кордону України та
перебування і пересування на території
Російської Федерації ОСОБА_3.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_2 було подано скаргу на
ім"я Голови Державної прикордонної
служби Литвина М.М. від 23.11.2013 року щодо
неправомірності дій капітана ОСОБА_4, в
якій вона просила провести службове
розслідування щодо належного
виконання ним службових обов'язків.

Так, згідно наказу начальника ОКПП
"Київ" Державної прикордонної служби
України полковника С.А. Мул від 20.12.2013
року №320-ОД, за неналежне виконання
службових обов'язків у прикордонному
наряді "Старший зміни прикордонних
нарядів", начальнику 4-го відділення
інспекторів прикордонної служби
"Бориспіль-1" капітану ОСОБА_4 було
оголошено сувору догану.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що оскаржуване рішення винесено з
порушенням закону, а відтак є
протиправним.

Разом з тим, наслідком винесеного
протиправного рішення стало завдання
ОСОБА_2 матеріальної шкоди.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивачем не були використано два
авіобілета в напрямку Київ - Санкт -
Петербург ціною 5155 рублів, що згідно
офіційного курсу НБУ на дату перельоту
23.11.2013 року становив 5155 рублів х 0,24321 = 1
253,74 грн. Також, для здійснення переїзду
з міста Новоград-Волинський до
аеропорту Бориспіль, ОСОБА_2 була
вимушена скористатися послугою
перевізника та уклала договір від
21.11.2013 року про здійснення нерегулярних
перевезень пасажирів автомобільним
транспортом на внутрішньо обласних
маршрутах протяжністю понад 50 км з ФОП
ОСОБА_8 на загальну суму 2200 грн., що
підтверджується договором від 21.11.2013
року, квитанцією до прибуткового
касового ордеру № 5 від 22.11.2013 року та
актом виконаних робіт від 24.11.2013 року.

Тобто, загальна сума понесених збитків
становить 1253,74 грн. + 2200 грн. = 3453 грн.74
коп.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 Цивільного
кодексу України юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Таким чином, суд вважає, що належним
відповідачем в даному випадку є
Окремий контрольно-пропускний пункт
"Київ" Державної прикордонної служби
України, а не ОСОБА_4.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідачем не надано суду достатніх
доказів на підтвердження
правомірності прийняття рішення від
23.11.2013 року про відмову у перетинанні
державного кордону на виїзд з України
громадянину України, який не досяг
16-річного віку, ОСОБА_3, а тому суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення є протиправним. Крім того,
відшкодуванню на користь ОСОБА_2
підлягає завдана шкода в загальній
сумі 3453,74 грн..

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 86, 94,158-162, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення Окремого
контрольно-пропускного пункту "Київ"
Державної прикордонної служби України
від 23.11.2013 року про відмову у
перетинанні державного кордону на
виїзд з України громадянину України,
який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_3.

Стягнути з Окремого
контрольно-пропускного пункту "Київ"
Державної прикордонної служби України
на користь ОСОБА_2 3453,74 грн.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Житомирський окружний
адміністративний суд у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 15
квітня 2014 р.