Справа № 815/1914/14
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1914/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м.
Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Катаєвої
Е.В.

суддів Завальнюк
І.В.

Андрухів В.В.

секретаря Швеця В.А.

за участю перекладача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення №71-14 від 28.02.2014
року та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И
В:

До суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі ДМСУ), в якому зазначив, що є
громадянином ОСОБА_3, за етнічною
належністю агні, проживав у м. Абіджан.
Приймав активну участь у діяльності
партії Front populaire ivoirien, був членом цієї
партії, яка підтримувала політику
Гбагбо. В червні 2011 року відбулася
зміна влади в країні, у зв'язку з чим він
в пошуках притулку прибув до Того.
Наприкінці 2011 року повернувся до
ОСОБА_3, сподіваючись на стабілізацію в
країні, однак в країні продовжувались
порушення прав людини, він знов брав
активну участь у мітингах. Після участі
у мітингу у 2012 році на підтримку
політики Гбагбо, побоюючись за своє
життя змушений був покинути країну в
пошуках притулку.

Наприкінці 2012 року він звернувся з
заявою до Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області (далі Управління) про надання
захисту в Україні, однак 21 березня 2014
року отримав Повідомлення №12 від 17.03.2014
року про прийняття ДМСУ рішення №71-14
від 28.02.2014 року про відмову у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
позивач в обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з урахуванням інформації
по країні походження його побоювання
стати жертвою переслідування є
реальними та об'єктивними. Реальність
цих обставин підтверджується зокрема
докладом незалежного експерта по
питанню про стан в області прав людини
в ОСОБА_3, січень 2014 року.

Крім того, позивач зазначив, що у
порушення п.6.9. «Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту», затверджених Наказом МВС
України №649 від 07.09.2011 року (далі
Правила) у Повідомленні №12 від 17.03.2014
року не викладені причини відмови
визнання його біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, посилаючись на
обставини, які викладені у позовній
заяві, просив задовольнити позов у
повному обсязі, а також зазначив, що в
Того він отримав статус біженця, тобто
був визнаний біженцем у зв'язку з його
політичною діяльністю.

Представник відповідача заперечувала
проти задоволення позовних вимог,
оскільки орган міграції при прийнятті
рішення про відмову у надані статусу
біженця або особи, що потребує
додаткового захисту виходив з того, що
позивач прибув до України з метою
покращення життєвих умов, його
прагнення потрапити до більш
фінансово-стабільної країни. Виїзд
його з цієї країни не пов'язаний із
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Представник
відповідача не заперечувала, що
позивач надав документи про отримання
ним в липні 2011 року статус біженця у
республіці Того, де перебував з липня
по жовтень 2011 року, потім добровільно
повернувся в країну походження, де
перебував рік, після чого в листопаді
2012 року прибув до України та звернувся
за захистом. Кордон перетинав легально.
Вказані обставини з урахуванням
відомостей про країну походження
підтверджують висновок та рішення
міграційної служби.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
надані сторонами докази у їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_3,
уродженцем м. Бонауе, ОСОБА_3. За
національністю котдівуарець
(івуарець), християнин (Івангелист).

ОСОБА_3 виїхав з ОСОБА_3 13.11.2012 року
літаком рейсом ОСОБА_3,м. Абіджан -
Туреччина (м.Стамбул) - Україна (м.
Бориспіль). До України прибув 14.11.2012
року за національним паспортом та
оформленою візою типу «Д» терміном на 45
діб.

18.12.2012 року позивач звернувся до органу
міграції з заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в якій зазначив,
що після президентських виборів у 2010
році народ країни розбився на два
таборі та почалась громадянська війна,
почались масові арешти. Він також втік
в липні 2011 року в Республіку Того, де
мешкав чотири місяця в таборі для
біженців. Повернувся у жовтні 2011 року,
але арешти продовжувались, у зв'язку з
чим він покинув країну ( а.с. 17-18).

21.01.2013 року заява позивача прийнята до
розгляду згідно Наказу Управління №7
«Про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» (а.с.44).

При цьому у Висновку від 21.01.2013 року
щодо прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
Управління зазначило, що заявник навів
факти, які вимагають подальшої
перевірки (а.с.43).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку за доцільне громадянину
ОСОБА_3 відмовити у визнанні біженцем
та особою, яка потребує додаткового
захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону,
що оформлено Висновком від 09.01.2014 року.

Вказане рішення Управління
обґрунтоване тим, що надані заявником
твердження про активну політичну
діяльність на батьківщині виглядають
неправдоподібними, крім того, він не
зазнавав жодних переслідувань з боку
державних агентів. Той факт, що
іноземець цілком можливо є прибічником
певної опозиційної політичної
організації не може вважатись ознакою
біженця, згідно чинного українського
та міжнародного законодавства. Немає
підстав вважати, що заявник має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також на думку
міграційної служби аналізом наданих
матеріалів разом з інформацією по
країні громадянського походження
заявника можливо підтвердити наявну
відсутність умов, які можуть бути
розглянуті в контексті надання
заявникові додаткового захисту в
Україні (а.с. 71-83).

28 лютого 2014 року Державна міграційна
служба України своїми рішеннями №71-14
підтримала висновок управління
міграційної служби в Одеській області
та відмовила громадянину ОСОБА_3 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.84).

21.03.2014 року позивач отримав
повідомлення від 17.03.2014 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
(а.с.85).

В рішенні від 28.02.2014 року та
повідомленні від 17.03.2014 року зазначені
причини прийнятого рішення:
«…відсутність умов, передбачених п.п.1
та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового
захисту»…» , у зв'язку з чим суд не
приймає до уваги посилання позивача на
порушення відповідачем вимог п.6.9.
Правил, а саме відсутність у
Повідомленні №12 від 17.03.2014 року причини
відмови визнання його біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідач Державна міграційна служба
України відповідно до Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що
ДМС України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі Закону України) під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачу необхідно було
з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідувань, та чи є ці побоювання
цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна була надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні. При
розгляді справ щодо статусу біженця та
особи, яка потребує додаткового
захисту необхідно враховувати, що
інформація про країну походження
належить до загальновідомої
інформації. Відповідно до частини
другої статті 72 КАС України обставини,
визнані судом загальновідомими,
звільнені від подальшого доказування.

У висновку міграційної служби
зазначено, що інформацією по країні
походження можливо підтвердити
ускладнення соціально-політичної
ситуації в ОСОБА_3 після проведення
президентських виборів в грудні 2010
року, що потягло більшу кількість
біженців, які були змушені залишити
ОСОБА_3 внаслідок внутрішнього
конфлікту. Табори для біженців були
створені в Гані.

Також у висновку зазначено, що заявник
до управління надав «…довідку про
реєстрацію та свідоцтво біженця на
території Того, що датовані липнем 2011
року. Визнати вказані документи
стовідсотково достовірними не
передбачається можливим (зовнішній
вигляд та фотокартка на свідоцтві
біженця виглядають сумнівними з точки
зору справжності документу), однак сам
факт виїзду заявника в республіку Того
та можливість звернення за захистом
можливо визнати в цілому вірогідним.
Важливим в даному аналізі є факт, що
іноземець добровільно повернувся на
батьківщину в жовтні 2011 року, де і
перебував по жовтень 2012 року, не
зазнаючи жодних проблем».

Таким чином, орган міграційної служби
фактично не встановив обставин щодо
надання або ненадання статусу біженця
заявнику в республіці Того та у разі
надання йому цього статусу підстав
визнання його біженцем, що на думку
суду свідчить про неповноту перевірки
заяви позивача, якій звернувся до
міграційної служби в пошуках притулку,
враховуючи, що у висновку органу
міграційної служби зазначено, що
згідно доповіді Міжнародної Амністії
по ситуації в ОСОБА_3 за 2013 рік, в країні
триває політика арештів прибічників
Гбагбо.

Приймаючи до уваги, що під час
вирішення справи не встановлено
достатньо підстав для зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
визнання ОСОБА_3 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
позов підлягає частковому задоволенню
шляхом визнання рішення відповідача
протиправним та його скасування; а
також зобов'язання повторно розглянути
заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И
В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення №71-14 від 28.02.2014
року та зобов'язання вчинити певні дії
- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №71-14 від 28.02.2014 року про відмову
ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_3 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням обставин, що
стали підставою для скасування судом
рішення Державної міграційної служби
України №71-14 від 28.02.2014 року .

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня отримання
постанови у порядку ст.160,167 КАС України.

Головуючий
Катаєва Е.В.

Судді
Завальнюк І.В.

Андрухів В.В.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №71-14 від 28.02.2014 року про відмову
ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_3 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням обставин, що
стали підставою для скасування судом
рішення Державної міграційної служби
України №71-14 від 28.02.2014 року .

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

05 травня 2014 року