Справа № 813/5449/13-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 р.
Справа № 876/13457/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

з участю секретаря судового засідання:
Сердюк О.Ю.,

представника позивача
Качмара І.О.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2013
року у справі №813/5449/13-а за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

16.07.2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн»
звернулося в суд з позовом, яким
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві від 05.07.2013 року
№7 про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 4 827 688 грн., з яких за
основним платежем 3 862 150 грн., та 965 538
грн. штрафних санкцій.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2013
року позов задоволено: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві від 05.07.2013 року
№7.

Відповідач постанову суду першої
інстанції оскаржив, подав апеляційну
скаргу, зазначивши, що оскаржувана
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказує на те, що під час проведення
перевірки встановлено заниження
позивачем податку на додану вартість
по господарських операціях з
контрагентом ТзОВ «Калина Тернопіль» у
зв'язку із відсутністю факту
реальності здійснення господарських
операцій із вказаним контрагентом.
Стверджує, що наявність у позивача лише
отриманої податкової накладної без
фактичного здійснення господарської
операції не може бути підставою для
включення визначених у такій накладній
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту. Вважає, що при
формуванні даних податкового обліку не
повинні враховуватись первинні
документи, які вказують на проведення
господарських операцій із
контрагентом ТзОВ «Калина Тернопіль».

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення та заперечив
проти доводів апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196
КАС України.

Суд, перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що Товариство з
обмеженою відповідальністю «Боско
Трейд Лайн» зареєстровано 21.11.2012 року,
узято на облік в органах ДПС 23.11.2012 року.

19.03.2013 року товариством з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн»
(покупець) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Калина-Тернопіль»
укладено договір поставки № 19/032013-4,
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується передавати у власність
покупцю товар, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснити оплату за нього.
Договором визначено, що найменування,
одиниці виміру та загальна кількість
товару, що підлягає поставці за цим
договором, визначаються специфікацією,
яка оформляється Додатком № 1 до
договору. Поставка товару здійснюється
постачальником на умовах DDP, місце
поставки - склад покупця. Загальна
вартість договору становить 47359 грн. 100%
передплати за товар здійснюється
покупцем протягом чотирнадцяти
календарних днів від дня укладення
цього договору. Договір набуває
чинності з моменту підписання та
скріплення його печатками сторін і діє
до 31.12.2013 року. До договору додано
специфікацію від 21.03.2013 року із
зазначенням товарів, які підлягають
поставці на загальну суму 47359 грн.

21.03.2013 року товариством з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн»
(покупець) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Калина-Тернопіль»
укладено договір поставки № 21/032013-4,
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується передавати у власність
покупцю товар, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснити оплату за нього.
Договором визначено, що найменування,
одиниці виміру та загальна кількість
товару, що підлягає поставці за цим
договором, визначаються специфікацією,
яка оформляється Додатком № 1 до
договору. Поставка товару здійснюється
постачальником на умовах DDP, місце
поставки - склад покупця. Загальна
вартість договору становить 23172900 грн.
100% передплати за товар здійснюється
покупцем протягом чотирнадцяти
календарних днів від дня укладення
цього договору. Договір набуває
чинності з моменту підписання та
скріплення його печатками сторін і діє
до 31.12.2013 року. До договору додано
специфікацію від 21.03.2013 року із
зазначенням товарів, які підлягають
поставці на загальну суму 23172900 грн.

27.03.2013 року позивач перерахував
товариству з обмеженою
відповідальністю «Калина-Тернопіль»
23172900 грн. як передоплату за договором №
21/032013-4 від 21.03.2013 року.

01.04.2013 року товариством з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн»
(покупець) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Калина-Тернопіль»
укладено додаткову угоду про зміни та
доповнення № 1 до договору поставки №
21/032013-4 від 21.03.2013 року, відповідно до
якої п. 3.5. Договору викладено в такій
редакції: «Поставка товару може
здійснюватись окремими партіями
протягом дії цього договору. Партія
товару поставляється постачальником
після здійснення передоплати покупцем
відповідно до п. п. 4.4.1. договору».

13.06.2013 року Державною податковою
інспекцією у Печерському районі м.
Києва Державної податкової служби
проведено позапланову виїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Боско Трейд Лайн»,
про що складено Акт № 597/22-2/38488749 від
13.06.2013 року про результати позапланової
виїзної перевірки з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні господарських операцій з
ТзОВ «Калина Тернопіль» за період з
01.03.2013 року по 31.03.2013 року. Перевіркою
встановлено порушення позивачем вимог
п. 198.1., п. 198.6. ст. 198, п. 201.4. ст. 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на додану вартість в сумі 3862150
грн.

05.07.2013 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 597/22-2/38488749 від 13.06.2013
року прийнято податкове повідомлення -
рішення форми «Р» № 7, яким за
порушення п. 198.1., п. 198.6. ст. 198, п. 201.4. ст.
201 Податкового кодексу України
збільшено суму грошового зобов'язання
позивача за платежем податок на додану
вартість.

Відповідно до п. п. 14.1.179. п. 14.1. ст. 14
Податкового кодексу України податкове
зобов'язання для цілей розділу V цього
Кодексу - загальна сума податку на
додану вартість, одержана (нарахована)
платником податку в звітному
(податковому) періоді.

Згідно з п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 44.1. ст. 44 ПК України Для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з п. п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК України
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо дані перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, суми бюджетного
відшкодування та/або від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків, заявлених
у податкових (митних) деклараціях,
уточнюючих розрахунках.

Згідно з п. 57.3. ст. 57 ПК України у разі
визначення грошового зобов'язання
контролюючим органом за підставами,
зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6
пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу,
платник податків зобов'язаний сплатити
нараховану суму грошового зобов'язання
протягом 10 календарних днів, що
настають за днем отримання податкового
повідомлення-рішення, крім випадків,
коли протягом такого строку такий
платник податків розпочинає процедуру
оскарження рішення контролюючого
органу.

У разі оскарження рішення
контролюючого органу про нараховану
суму грошового зобов'язання платник
податків зобов'язаний самостійно
погасити узгоджену суму, а також пеню
та штрафні санкції за їх наявності
протягом 10 календарних днів, наступних
за днем такого узгодження.

Згідно з п. 123.1. ст. 123 ПК України у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Згідно з п. 185.1. ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 188.1. ст. 188 ПК України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

Згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:- дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.4. ст. 198 ПК України якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1. ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно з п. 201.4. ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6. ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 201.7. ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

На підтвердження дотримання вимог п.
198.3. ст. 198 Податкового кодексу України
позивачем надано копії:

- договору поставки товару № 19/032013-4 від
19.03.2013 року, укладеного ТзОВ «Боско
Трейд Лайн» (покупець) та ТзОВ
«Калина-Тернопіль» (постачальник);

- специфікації № 1 до договору № 19/032013-4
від 19.03.2013 року на суму 47359 грн.;

- податкової накладної № 26 від 22.03.2013
року на суму 47359 грн.;

- договору поставки товару № 21/032013-4 від
21.03.2013 року, укладеного ТзОВ «Боско
Трейд Лайн» (покупець) та ТзОВ
«Калина-Тернопіль» (постачальник);

- додаткової угоди від 01.04.2013 року до
договору № 21/032013-4 від 21.03.2013 року;

- специфікації № 1 до договору № 21/032013-4
від 21.03.2013 року на суму 23172900 грн.;

- податкових накладних № 21 від 28.03.2013
року на суму 5785325 грн., № 22 від 28.03.2013
року на суму 5742120 грн., № 23 від 28.03.2013
року на суму 5807654 грн., № 24 від 28.03.2013
року на суму 5432178 грн., № 25 від 28.03.2013
року на суму 405623 грн.;

- платіжних доручень № 14 від 27.08.2013 року
на суму 405623 грн., № 13 від 27.03.2013 року на
суму 5432178 грн., № 12 від 27.08.2013 року на
суму 5807654 грн., № 11 від 27.03.2013 року на
суму 5742120 грн., № 10 від 27.03.2013 року на
суму 5785325 грн.;

- виписки з банківського рахунку за
березень 2013 року (а. с. 56-61).

Надані сторонами докази вказують на
відсутність порушень позивачем
податкового законодавства, зазначених
у Акті податкової перевірки №
597/22-2/38488749 від 13.06.2013 року. Позивачем
представлено суду всі відповідні
розрахункові, платіжні та інші
документи, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку та які
вказують на відповідність
господарських операцій основній меті
господарської діяльності
контрагентів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У ст. 203 ЦК України наведено загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину:1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. 3.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. 4. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. 5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. У цій же статті
розмежовується два види недійсних
правочинів: нікчемні та оспорювані.
Нікчемним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом. У
цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.
Оспорюваним є правочин, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом. Такий правочин може бути
визнаний недійсним судом.

У Постанові Пленуму від 06.11.2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Верховний Суд
України розтлумачив, що нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду (п. 4 Постанови). Виконання чи
невиконання сторонами зобов'язань, які
виникли з правочину, має значення лише
для визначення наслідків його
недійсності, а не для визнання
правочину недійсним. У разі якщо
правочин ще не виконаний, він є таким,
що не створює жодних юридичних
наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7
Постанови).

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р.
№ 9).

Висновки податкового органу про
нікчемність правочинів між ТзОВ «Боско
Трейд Лайн» і ТзОВ «Калина-Тернопіль»
ґрунтуються на тому, що під час їх
вчинення не було дотримано ч. 5 ст. 203 ЦК
України і ці правочини не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними.

Такий висновок є помилковим.
Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Саме таку кваліфікацію правочинів було
надано податковим органом в акті
перевірки від 13.06.2013 року.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ТзОВ «Боско Трейд Лайн» на
укладення договору з ТзОВ
«Калина-Тернопіль» без наміру створити
наслідки, які передбачені цим
договором. Не надано цих доказів і під
час судового розгляду справи. Відтак,
протиправного умислу сторін, зокрема
ТзОВ «Боско Трейд Лайн», на укладення
фіктивного правочину не встановлено,
що виключає його кваліфікацію як
недійсного. З огляду на відсутність
доказів умислу сторін, вищезгадані
правочини не можуть вважатися
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Суд звертає увагу також і на те, що
відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України
фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Отже, цей вид недійсних
правочинів належить до оспорюваних
правочинів. З огляду на цю норму, жоден
інший орган, окрім суду, не може робити
висновок про недійсність фіктивного
правочину.

Окремо суд бере до уваги, що викладені в
акті перевірки судження суб'єкта
владних повноважень про порушення
позивачем вимог ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України зроблені з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби України та не
підтверджуються дослідженими судом
доказами.

Проаналізувавши положення Податкового
кодексу України та Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»
від 04.12.1990 року (з наступними змінами і
доповненнями), суд приходить до
висновку, що податкові органи не
наділені законодавцем компетенцією на
встановлення фактів порушення
платниками податків норм актів
цивільного або господарського
законодавства та не мають повноважень
визнавати правочини нікчемними або
такими, що не відповідають закону.

Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» державні податкові
інспекції в районах, містах без
районного поділу, районах у містах,
міжрайонні та об'єднані спеціалізовані
державні податкові інспекції
виконують, зокрема, такі функції:
подають до судів позови до підприємств,
установ, організацій та громадян про
визнання угод недійсними і стягнення в
доход держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених
законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і
державними цільовими фондами за
рахунок їх майна; звертаються до суду в
інших випадках, передбачених законом.

Відтак, встановивши правочин, який має
ознаки фіктивного, податковий орган,
діючи в межах своїх повноважень,
повинен звернутися до суду з позовом
про визнання цього правочину
недійсним. До набрання рішенням суду
законної сили правочин вважається
дійсним, оскільки саме це є змістом
презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК
України. До цього часу податковий орган
не може застосовувати наслідки
недійсності правочину, зокрема й
корегувати податкові зобов'язання,
навіть якщо б у нього і були відповідні
переконання. Здійснення таких дій не
відповідає повноваженням податкового
органу та способу їх реалізації,
свідчить про перевищення компетенції
та безпідставне втручання в приватні
правовідносини, порушує принцип
офіційності.

З огляду на приписи наведених вище норм
права, суд приходить до висновку, що до
набуття законної сили рішенням суду
про визнання недійсним правочину, за
яким платником податків було
сформовано податковий кредит та
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість, податковий орган не
має правових підстав для відображення
в акті перевірки судження про вчинення
таким платником порушення податкового
законодавства щодо правильності та
повноти справляння податків за цим
правочином.

Підстави нікчемності правочину
встановлюються законом, а не актами
податкових перевірок. Вказані в актах
перевірки недоліки, допущені суб'єктом
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними,
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочину.
Аналогічне тлумачення повноважень
органів державної податкової служби
наведене в листі Державного комітету
України з питань регуляторної політики
та підприємництва від 16.09.2011 року.

Суд приходить до висновку, що
твердження відповідача про
нікчемність укладених правочинів
позивача та його контрагента ТзОВ
«Калина-Тернопіль», а також висновки
про заниження податку на додану
вартість на суму 3862150 грн. не
обґрунтовані належними та допустимими
доказами.

Судом встановлено, що відповідно до
умов договорів поставки поставка
товару здійснюється постачальником на
склад покупця. 100% передоплати за товар
здійснюється покупцем протягом
чотирнадцяти календарних днів від дня
укладення договорів. Поставка товарів
може здійснюватись окремими партіями
протягом дії договорів. Договори діють
до 31.12.2013 року.

Відповідач стверджує, що контрагентом
позивача ТзОВ «Калина-Тернопіль» товар
відповідно до укладених договорів не
поставлявся, господарські операції
фактично не відбулись, відтак
позивачем протиправно включено до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість суму податку на
додану вартість 3862150 грн.

Дослідивши укладені позивачем та його
контрагентом ТзОВ «Калина-Тернопіль»
договори суд приходить до висновку, що
відповідно до умов договорів позивач
був зобов'язаний перерахувати 100%
вартість товару протягом чотирнадцяти
календарних днів від дня укладення
договорів. На вказану суму коштів
контрагентом позивача було виписано
податкові накладні відповідно до
правил п. 201.7. ст. 201 Податкового кодексу
України, а у позивача виникло право на
віднесення сум податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
у відповідності до п. 198.2. ст. 198
Податкового кодексу України. Оскільки
термін дії договорів не закінчився,
контрагент позивача не втратив
можливості виконати обов'язок з
поставки товару позивачу. З огляду на
наведені обставини Суд дійшов
висновку, що позивачем та його
контрагентом ТзОВ «Калина-Тернопіль»
не здійснено порушень вимог
податкового законодавства, зазначених
у Акті податкової перевірки.

Необґрунтованими, на думку суду, є
покликання відповідача у акті
податкової перевірки на обставини,
встановлені у Акті про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТзОВ «Калина-Тернопіль» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 30.04.2013 року,
складеному посадовими особами
Тернопільської ОДПІ Тернопільської
області ДПС, стосовно здійснення ТзОВ
«Калина-Тернопіль»
фінансово-господарської діяльності
поза межами правового поля, здійснення
безтоварних операцій та укладення
фіктивних правочинів. Згідно з п. 110.1 ст.
110 Податкового кодексу України
платники податків, податкові агенти
та/або їх посадові особи несуть
відповідальність у разі вчинення
порушень, визначених законами з питань
оподаткування та іншим законодавством,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи. Із
наведеного випливає, що сама по собі
несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування чи податкового кредиту.
Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це спричиняє
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платни ка податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Обставини, викладені у Акті перевірки
№ 597/22-2/38488749 від 13.06.2013 року стосовно
порушення позивачем п. 198.1., п. 198.6. ст. 198,
п. 201.4. ст. 201 Податкового кодексу
України відповідачем належними та
допустимими доказами підтверджені не
були.

Крім того, згідно з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року
зазначив, що платник податку не повинен
нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Вказана
правова позиція викладена у Постанові
Верховного Суду України від 31 січня 2011
року справа №21-47а10.

Посилання відповідача на акт
позапланової перевірки ТзОВ
«Калина-Тернопіль», що фактично став
підставою для проведення позапланової
перевірки позивача та винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, є безпідставним,
оскільки наявною в матеріалах справи
постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14 серпня 2013
року у справі №813/4827/13-а за позовом ТзОВ
«Калина-Тернопіль» до Тернопільської
ОДПІ визнано протиправним та скасовано
рішення Тернопільської ОДПІ
Тернопільської області ДПС про відмову
в прийнятті податкової декларації ТзОВ
«Калина-Тернопіль» з податку на додану
вартість за березень 2013 року, оформлене
повідомленням №9921/7/15-20 від 22.04.2013 року,
а також визнано протиправним та
скасовано наказ Тернопільської ОДПІ
від 01.06.2013 року за №19241924 про проведення
позапланової перевірки. Вказана
постанова залишена без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду в справі №11456/13
від 11 лютого 2014 року та набрала
законної сили, а встановлені у ній
обставини носять приюдиційний
характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України
обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що податкові
повідомлення-рішення є протиправними і
підлягають скасуванню.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дір
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
дійшов до вірних висновків, приймаючи
рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 01
жовтня 2013 року у справі №813/5449/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич