Справа № К/9991/47611/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/47611/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій Управління
міграційної служби в Одеській області
про визнання рішення нечинним, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 1 лютого 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 8 липня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся
із зазначеним позовом посилаючись на
те, що є громадянином Демократичної
Республіки Конго і через загострення
соціально-політичної ситуації у країні
своєї громадянської належності і
побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок віднесення
до певної соціально-етнічної групи
(утту), був змушений покинути
батьківщину та у грудні 2008 року прибути
до України. Після чого позивач
звернулася з заявою про надання
статусу біженця, однак рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій Управління
міграційної служби в Одеській області
№ 288-09 від 28 квітня 2009 року
відмовлено у наданні статусу біженця,
на підставі абзацу п'ятого статті 10
Закону України «Про біженців»,
оскільки відсутні умови передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на неправильне
застосування Закону України «Про
біженців», Женевської Конвенції про
статус біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив
скасувати рішення відповідача та
зобов'язати надати статус біженця.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 1 лютого 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 8 липня 2011
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Вищого
адміністративного суду України
касаційній скарзі позивач, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суди, на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що позивача
відсутні обґрунтовані обставини для
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
уродженцем м. Уручуру, штату Норків,
громадянином Демократичної Республіки
Конго, конголезцем, за віросповіданням
- католик. Згідно пояснень позивача, він
відносить себе до соціально-етнічної
групи «утту» і через це вважає, що
внаслідок складної
соціально-політичної ситуації на
батьківщині (сутички між племенами
«тутсі» і «утту»), може стати жертвою
переслідування.

Судами встановлено, що жодних
фактів звернення до правоохоронних
органів у країні походження щодо свого
переслідування з боку інших етнічних
груп або влади, утисків або погроз,
позивачем представлено не було, і
доказів зазначеного суди не
встановили.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Суди дійшли правильного висновку,
що соціально-політична ситуація в
країні походження позивача не є
підставою для надання йому статусу
біженця.

У відповідності з абзацом шостим
статті 12 Закону України «Про біженців»
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, належності до певної
соціальної групи, тощо, немає.

Отже, Державний комітет України у
справах національностей та релігій
Управління міграційної служби в
Одеській області правомірно відмовив
позивачу в наданні статусу біженця.

Таким чином, рішення судів попередніх
інстанцій відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 1 лютого 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 8 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В.
Тракало