Справа № 814/4673/13-а
Суддя: Єнтіна А. П.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

08 квітня 2014 року
справа № 814/4673/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Єнтіної А.П., секретаря судового
засідання Западнюк К.А.,

за участю представників

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н
від 28.08.2013 р.);

від відповідача: Шевчук І.М.
(довіреність №66/10/10-012 від 16.10.2013 р.);

від третьої особи: Ломакіна С.Г.
(довіреність №3 від 09.01.2014 р.);

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, АДРЕСА_1, 65000

доВознесенської об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, пров.Бр.Іпатових, 6-а, м.
Вознесенськ, Миколаївська область, 56500

третя особаГУ Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м.
Миколаїв,54009 проскасування податкових
повідомлень - рішень від 01.12.2011р. №
, №, від 29.10.2013р. № ,
№, керуючись ст. 2, ст.7,ст. 158, ст.
161- 163, ст. 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С
Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Веселинівської
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області від
01.12.2011 р. № та №.

3. Визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Вознесенської
ОДПІ Головного управління Міндоходів
у Миколаївській області від 29.10.2013 р.
№ та №.

4. Відшкодувати судові витрати в
сумі 458,80 грн. з Державного бюджету
України на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_3).

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд протягом 10 днів з
дня її проголошення/отримання. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
А. П. Єнтіна

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

08 квітня 2014 року
справа № 814/4673/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Єнтіної А.П., секретаря судового
засідання Западнюк К.А.,

за участю представників

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н
від 28.08.2013 р.);

від відповідача: Шевчук І.М.
(довіреність №66/10/10-012 від 16.10.2013 р.);

від третьої особи: Ломакіна С.Г.
(довіреність №3 від 09.01.2014 р.);

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, АДРЕСА_1, 65000

доВознесенської об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, пров.Бр.Іпатових, 6-а, м.
Вознесенськ, Миколаївська область, 56500

третя особаГУ Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м.
Миколаїв,54009 проскасування податкових
повідомлень - рішень від 01.12.2011р. №
, №, від 29.10.2013р. № ,
№, В С Т А Н О В И В: Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Вознесенської ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, за участю у
справі третьої особи ГУ Міндоходів у
Миколаївській області про визнання
неправомірними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
01.12.2011р. № та №, від 29.10.2013р.
№ та №. Мотивуючи свої
вимоги тим, що податкові
повідомлення-рішення прийняті із
порушенням чинного законодавства
України, а тому підлягають скасуванню у
повному обсязі.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
задовольнити його в повному обсязі.
Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував, просив
суд відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі. На час судового розгляду
справи, відповідачем визнано
недійсними податкові
повідомлення-рішення від 01.12.2011р.
№ та №.

Дослідивши матеріали справи, діюче
законодавство, заслухавши пояснення
сторін, суд дійшов наступного:

Веселинівською МДПІ Миколаївської
області (правонаступником якої є
Вознесенська ОДПІ Миколаївської
області ГУ Міндоходів у Миколаївській
області) проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_4 з питання дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 р. по
04.10.2011р.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від
16.11.2011року №271/1701/НОМЕР_3. 01.12.2011р. на
підставі акту відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення №
про визначення грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб та
№ про визначення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість.

Не погоджуючись з фактами, викладеними
у акті перевірки, 16.12.2011р. позивачем
подано скаргу до ДПС у Миколаївській
області. 08.02.2013р. рішенням ДПС у
Миколаївській області позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
збільшено штрафні санкції.

Відповідно до чинного на той момент
Порядку направлення органами
державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженого
наказом ДПА від 22.12.2010р. №985, якщо
нарахована сума грошового зобов'язання
збільшується внаслідок її
адміністративного оскарження, раніше
надіслане податкове
повідомлення-рішення не відкликається,
на суму збільшення грошового
зобов'язання направляється окреме
податкове повідомлення-рішення.

Натомість, 29 листопада 2013р. на адресу
позивача надійшли податкові
повідомлення-рішення Вознесенська
ОДПІ № та № від 29.10.2013р.
Вказані повідомлення-рішення містять
як первинні суми донарахувань,
здійснені за результатами
позапланової перевірки 2011р., так і суми,
збільшені ДПС у Миколаївській області
за результатами розгляду скарги.

Так, судом встановлено, що у ході
перевірки було виявлено, що податковий
кредит було сформовано за рахунок
здійснення операцій з придбання
сільськогосподарської продукції між
позивачем та ПП «Південь-Агросервіс»,
ПП «Агроресурс-Південь», ПП
«Кліпертон» та ТОВ «Пєллорус» на
підставі договорів поставки товарів.

Фактично між позивачем та його
контрагентами склалися договірні
відносини, внаслідок яких позивачу
було поставлено товар та на його
користь були виписані податкові
накладні та складені всі інші
необхідні документи. Поставка товарів
підтверджується податковими
накладними, банківськими виписками,
відображено позивачем у книзі обліку
доходів та витрат.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Відповідно до пп. 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено, що «податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товар (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового
кредиту...».

Відповідно до пп. 7.2.4. п. 7.2. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому ст. 9 Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 р. N 996-XIV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З досліджених в судовому засіданні
доказів вбачається наявність як у
позивача, так і у його контрагентів, з
якими позивач мав господарські
відносини, реальної ділової мети,
пов'язаної зі здійсненням зазначених
господарських операцій і отриманням
прибутку (доходу).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 6
Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 та
зареєстрованого в Мін'юсті України 12
січня 2011 р. за № 34/18772, факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі, із посиланням на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Так, єдиним доводом правомірності дій
Відповідача, виступає те, що
контрагенти позивача за основним
місцем обліку відсутні та/або
припинені, ліквідовані, а також той
факт, що контрагентами вчасно не
задекларовано податкові зобов'язання
за місцем податкового обліку.

На момент укладення договорів
позивачем витребувано від його
контрагентів - ПП «Південь-Агросервіс»,
ПП «Агроресурс-Південь», ПП
«Кліпертон» та ТОВ «Пєллорус» копії
документів, які підтверджують його
статус як юридичної особи з
зазначенням юридичної та фактичної
адреси, так і статус платника податків,
в тому числі копії свідоцтва про
реєстрацію платником ПДВ, які
видавалися органами державної
податкової служби.

Поміж цим, суд звертає увагу, що
відповідно до відомостей, які
містяться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців, щодо ТОВ «Пєллорус»
внесено запис про припинення юридичної
особи лише 14.03.2011р., але операції з
поставки товарів здійснювались ще в
2010р., відповідно до укладених
договорів.

Отже, відповідачем безпідставно,
всупереч фактичним обставинам справи,
зроблено висновок про нікчемність
угоди позивача з ТОВ «Пєллорус».

Крім того, Податковий кодекс України, а
також інші законодавчі акти України не
передбачають обов'язків або прав
одного платника податків вимагати від
іншого суб'єкта господарювання
інформації чи підтвердження фактів
належного подання ними звітності,
сплати податків до бюджету, або
контролювати показники податкової
звітності по ПДВ, або сплату ПДВ іншими
платниками податків.

В силу ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність" №996 від 16.07.1999, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. У бухгалтерському
та податковому обліку позивача
податковий кредит, сформований в
податковій декларації, відображений у
податкових накладних. Актом перевірки
не встановлено факту не належного
оформлення даних документів
передбачених Законом України "Про
бухгалтерський облік і фінансову
діяльність в Україні" від 16.07.1999 року №
996, а також Положенням про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженим
Наказом Міністерства фінансів України
№ 88.

Разом з тим, відповідно до п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Окрім вказаного згідно ч. 1 статті 204
Цивільного кодексу України (далі-ЦК
України) правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаним судом
недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою відповідача,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Ст. 20 Податкового кодексу України
передбачено, що органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Таким чином, судом не встановлено,
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагентів, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
пункті 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемними
правочинами в сенсі статті 228
Цивільного кодексу України є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу-землею як основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави, її надрами, іншими
природними ресурсами (стаття 14
Конституції України); правочини щодо
відчуження викраденого майна;
правочини, що порушують правовий режим
вилучених з обігу або обмежених в обігу
об'єктів цивільного права тощо. Усі
інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за статтею 228 Цивільного
кодексу України має враховуватися
вина, яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Надаючи таку оцінку господарським
правовідносинам, податковий орган тим
самим виходить за межі своєї
компетенції щодо недійсності
(нікчемності) таких правочинів.
Податковий орган із стадії визначення
такого правочину недійсним переходить
у надання правової оцінки щодо його
нікчемності, що за своєю правовою
природою мають різне, правове
навантаження. Наводячи позицію про
нікчемність правочину (відсутність
господарських операцій, економічна
необґрунтованість) податковий орган
доводить свою позицію з урахуванням
того, що такі договірні відносини
направлені на порушення публічного
порядку, спрямованого на незаконне
заволодіння майном держави,
безпосередньо шляхом ухилення від
сплати до державного бюджету
обов'язкових платежів, що складають
систему наповнення такого бюджету.

Суд звертає увагу, що належними та
допустимими в розумінні ст.124
Конституції України, ст.70 КАС України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Тому, суд критично оцінює твердження
відповідача, що фінансово-господарські
угоди між позивачем та його
контрагентами є нікчемними.

В ході вирішення питання щодо
законності прийнятого суб'єктом
владних повноважень рішень суд
відповідно до вимог ст.2 КАС України
зобов'язаний перевірити чи прийнято
воно: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо;
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення; з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Отже, наявні у матеріалах справи
документи на підтвердження реальності
операції та податкові накладні є
належними доказами по справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст.7,ст. 158, ст. 161- 163, ст. 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С
Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Веселинівської
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області від
01.12.2011 р. № та №.

3. Визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Вознесенської
ОДПІ Головного управління Міндоходів
у Миколаївській області від 29.10.2013 р.
№ та №.

4. Відшкодувати судові витрати в
сумі 458,80 грн. з Державного бюджету
України на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_3).

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд протягом 10 днів з
дня її проголошення/отримання. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
А. П. Єнтіна