Справа № 824/1836/14-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м.
Чернівці Справа № 824/1836/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Боднарюка О.В.;

розглянувши у порядку скороченого
провадження справу за
адміністративним позовом
Чернівецького міського центру
зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення
коштів, -

ВСТАНОВИВ :

Чернівецький міський центр зайнятості
(далі-позивач) звернувся з
адміністративним позовом до ОСОБА_1
(далі-відповідач) про стягнення
незаконно отриманої допомоги по
безробіттю у розмірі 891,22 грн.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 183-2 КАС
України, на адресу відповідача було
направлено ухвалу про відкриття
скороченого провадження та
запропоновано подати заперечення на
позов або заяву про визнання позову,
однак відповідач зазначеним правом не
скористався.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 травня 2012 року
ОСОБА_1 подав заяву до Чернівецького
міського центру зайнятості в якій
просив до вирішення питання його
працевлаштування надати статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю, відповідно до Законів
України "Про зайнятість населення" та
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування України на
випадок безробіття" (а.с. 18).

25 вересня 2013 року та 09 грудня 2013 року
ОСОБА_1 подав заяву до Чернівецького
міського центру зайнятості в якій
просив перереєструвати його як
безробітного, відповідно до Закону
України "Про зайнятість населення" та
поновити виплати допомоги по
безробіттю у розмірі, передбаченому
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування України на
випадок безробіття", з 8-го дня після
перереєстрації (а.с. 19-20).

ОСОБА_1 отримав допомогу в загальній
сумі 891,22 грн. (а.с. 9).

Згідно довідки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, ОСОБА_1
зареєстрований як фізична
особа-підприємець з 27.11.1998 року (а.с.29-30).

19 березня 2014 року Чернівецький міський
центр зайнятості склав акт №86
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України "Про зайнятість населення",
розслідуванням встановлено, що
безробітний ОСОБА_1 під час перебування
на обліку в Чернівецькому міському
центрі зайнятості з 25.09.2013 року по 24.10.2013
року та з 09.12.2013 року по теперішній час
був зайнятою особою, оскільки був
оформлений як фізична
особа-підприємець з 27.11.1998 року(а.с. 10-11).

19 березня 2014 року позивач видав наказ
про відшкодування виплаченого
матеріального забезпечення
безробітним в якому зазначив,
начальнику відділу організації
працевлаштування населення ОСОБА_2,
начальнику юридичного відділу ОСОБА_3
та начальнику відділу бухгалтерського
обліку-головному бухгалтеру ОСОБА_4
вжити необхідних заходів щодо
повернення коштів безробітним ОСОБА_1 в
розмірі 891,22 грн.(а.с.8).

20 березня 2014 року Чернівецький міський
центр зайнятості надіслав листа
відповідачу з пропозицією добровільно
повернути суму незаконно отриманих
коштів до Чернівецького міського
центру зайнятості (а.с. 5).

На час звернення до суду відповідачем
заборгованість погашена не була.

До вказаних правовідносин суд
застосовує такі положення закону та
робить висновки по суті спору.

Правові, економічні та організаційні
основи зайнятості населення України і
його соціально захисту від безробіття
визначає Закон України "Про зайнятість
населення" від 05.07.2012 р. № 5067-VI (далі
-Закон № 5067-VI).

Відповідно до ст. 4 цього Закону до
зайнятого населення належать особи,
які працюють за наймом на умовах
трудового договору (контракту) або на
інших умовах, передбачених
законодавством, особи, які
забезпечують себе роботою самостійно
(у тому числі члени особистих
селянських господарств), проходять
військову чи альтернативну
(невійськову) службу, на законних
підставах працюють за кордоном та які
мають доходи від такої зайнятості, а
також особи, що навчаються за денною
формою у загальноосвітніх,
професійно-технічних та вищих
навчальних закладах та поєднують
навчання з роботою.

Законодавством України можуть
передбачатися й інші категорії
зайнятого населення.

Безробітними, в свою чергу, визнаються
особи віком від 15 до 70 років, яка через
відсутність роботи не має заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів як джерела існування, готова та
здатна приступити до роботи (п. 2, ч. 1 ст.
1 Закону № 5067-VI).

Спеціальним законом, що визначає
правові, фінансові та організаційні
засади загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття є Закон України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" від 02.03.2000 р. № 1533-III (далі -
Закон № 1533-III).

Загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття (далі - страхування на
випадок безробіття) - система прав,
обов'язків і гарантій, яка передбачає
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття з незалежних від
застрахованих осіб обставин та надання
соціальних послуг за рахунок коштів
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття (ст. 1
Закону № 1533-III).

Згідно зі ст. 6 цього Закону право на
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття та соціальні послуги мають
застраховані особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1533-III
одним із видів забезпечення є допомога
по безробіттю.

Частиною 2 ст. 36 Закону № 1533-III
передбачено, що застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону № 1533-III
сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Підпунктом 1 п. 5.5 розділу 5 Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики № 307 від
20.11.2000 р., зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.12.2000 р.
за № 915/5136 (далі - Порядок) передбачено,
що виплата допомоги по безробіттю
припиняється у разі працевлаштування
безробітного, зайняття
підприємницькою або іншою діяльністю,
пов'язаною з одержанням доходу
безпосередньо від цієї діяльності,
виконання робіт (послуг) за
цивільно-правовими угодами (з дня
працевлаштування, державної
реєстрації як суб'єкта підприємницької
або іншої діяльності, виконання робіт
(послуг) за цивільно-правовими угодами);

Згідно абз. 1 п. 6.14 розділу 6 цього
Порядку, якщо під час одержання
допомоги по безробіттю безробітний
своєчасно не подав відомості про
обставини, що впливають на умови її
виплати, у тому числі встановлені під
час розслідування страхових випадків
та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин. Якщо
безробітний відмовився добровільно
повернути зазначені кошти, то питання
щодо їх повернення вирішується у
судовому порядку.

Відповідно до п. 7 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13.02.2009 р. № 60/62, постановою
правління Пенсійного фонду України від
13.02.2009 р. № 7-1, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12.03.2009 р.
за № 232/16248, рішення про повернення
коштів особою чи роботодавцем
оформлюється наказом. Протягом двох
робочих днів після прийняття рішення
центр зайнятості надсилає особі чи
роботодавцю рекомендованим листом
повідомлення про необхідність
протягом 15 календарних днів з дня
отримання повідомлення повернути
незаконно виплачені кошти.

З встановлених обставин справи слідує,
що позивач правомірно з підстав
зазначених в Законі звернувся до
відповідача про повернення незаконно
отриманих коштів (допомоги) з
урахуванням того, що ОСОБА_1 перебував і
перебуває зареєстрованим як суб'єкт
підприємницької діяльності.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців" від 15.05.2003
року №755-ІV якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Згідно п.4 ч.3 ст.129 Конституції України
та ст.71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України у
справах, в яких позивачем є суб'єкт
владних повноважень, а відповідачем -
фізична чи юридична особа, судові
витрати, здійснені позивачем, з
відповідача не стягуються.

Враховуючи вищезазначене, повно,
всебічно дослідивши докази по справі,
об'єктивно оцінивши їх, суд приходить
до висновку - позов задовольнити
повністю.

Згідно ч.1 ст.256 КАС України негайно
також виконуються постанови суду,
прийняті в порядку скороченого
провадження у адміністративних
справах, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5
частини першої статті 183-2 цього
Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 11, 71, 79, 86, 94, 158-162, 183-2 КАС України,
суд , -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Чернівецького міського центру
зайнятості - 891,22 грн.

3. Постанова підлягає негайному
виконанню.

4. Копію постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому та
скороченому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
О.В.
Боднарюк