Справа № 2а-12669/09/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/58868/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
травня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 серпня 2011
року

у справі № 2а-12669/09/2670

за позовом Приватного підприємства
«Пріват»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
травня 2010 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 серпня 2011
року, позовні вимоги Приватного
підприємства «Пріват» (далі - ПП
«Пріват»; позивач) до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва (далі - ДПІ у Печерському
районі м. Києва; відповідач)
задоволено повністю. Скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 12 серпня 2009 року. Судові
витрати в розмірі 3,40 грн. присуджено на
користь ПП «Пріват» за рахунок
Державного бюджету України.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
травня 2010 року, ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30 серпня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено невиїзну документальну
перевірку ПП «Пріват» з питань
правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість при взаємовідносинах з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рудо-Віт» за січень
2009 року, за результатами якої складено
акт № 461/23-10/32309963 від 03 серпня 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ у Печерському районі м.
Києва прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 12
серпня 2009 року, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі 344
829,00 грн. (229 886,00 грн. - основний платіж, 114
943,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.2.6 пункту 7.2,
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним включенням до складу
податкового кредиту в січні 2009 року сум
податку на додану вартість на підставі
податкових накладних, виписаних на
його адресу постачальником у
попередньому звітному періоді (січні
2007 року), без подання до контролюючого
органу заяв із скаргами на такого
контрагента.

Задовольняючи позовні вимоги повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит
- це сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

У разі відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну або при порушенні
ним порядку її заповнення отримувач
таких товарів (послуг) має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника для з'ясування
достовірності та повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, якщо платник не
скористався правом подачі заяви,
передбаченим підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР, та не
звернувся до контролюючого органу із
скаргою, то він не має права включати до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість, не
підтверджену податковою накладною.

Водночас у випадку, коли право платника
податку на податковий кредит
підтверджується податковими
накладними, отриманими після
закінчення податкових періодів, в яких
фактично відбулись господарські
операції, суми податку на додану
вартість, вказані в таких податкових
накладних, можуть бути включені до
складу податкового кредиту в межах
строку давності, встановленого
підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15
Закону України від 21 грудня 2000 року №
2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

З огляду на викладене та враховуючи
ненадання податковим органом будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження безтоварного
(фіктивного) характеру проведених
господарських операцій з придбання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей у ТОВ «Рудо-Віт», висновок
судових інстанцій про протиправність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення слід визнати
правильним.

За наведених обставин, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
травня 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 серпня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20 травня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 серпня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.