Справа № 814/5135/13-а
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

28 квітня 2014 року
справа № 814/5135/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., в письмовому провадженні
розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_2, АДРЕСА_2

доКорабельного відділу ДВС
Миколаївського міського управління
юстиції, вул. Артема, 1-а, м. Миколаїв, 54050

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачатретя особа 1:
Миколаївська регіональна філія "Центр
Державного земельного кадастру", пр.
Миру, 34, кв. 911, м. Миколаїв, 54034 третя
особа 2: управління Держземагентства у
Миколаївському районі Миколаївської
області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
провизнання протиправним і нечинним
рішення про внесення записів до
реєстру обтяжень нерухомого майна В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувсь із
адміністративним позовом до
Корабельного відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції (далі -
відповідач, ДВС), в якому просить суд
визнати протиправним і нечинним
рішення відповідача про внесення
записів до реєстру обтяжень нерухомого
майна про обтяження земельних ділянок.

Під час розгляду адміністративної
справи, суд залучив до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Миколаївську
регіональну філію «Центр державного
земельного кадастру» (далі - третя
особа 1, ДЗК) та управління
Держземагенства у Миколаївському
районі Миколаївської області (далі -
третя особа 2)(а. с. 53-54, 73-74).

В обґрунтування своїх вимог позивач
послався на наступні обставини. У
грудні 2009 р. він придбав у ОСОБА_3 три
земельні ділянки. Маючи намір на їх
відчуження, позивач з'ясував, що при
примусовому виконанні ДВС рішення суду
про стягнення з ОСОБА_3 коштів,
відповідач у листопаді 2010 р. своєю
постановою наклав на придбані ним
земельні ділянки арешт, який після
повернення виконавчого документа
стягувачу зберіг свою чинність і
перешкоджає позивачу вільно
розпоряджатись своєю власністю.

Відповідач позов не визнав, в
запереченнях зазначив, що ДВС у
примусовому порядку виконувало
рішення суду про стягнення з ОСОБА_3
коштів на користь банківської
установи. В листопаді 2010 р. відповідач
прийняв постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, в якій серед
арештованого майна рахувались і
земельні ділянки, раніше придбані
позивачем. Як пояснив відповідач,
накладаючи арешт на земельні ділянки,
він керувався інформацією, наданою
йому третьою особою 1. Оскільки
виконавче провадження було завершено
на підставі ст. 47 ч. 1 п. 5 Закону України
«Про виконавче провадження»,
накладений арешт на теперішній час
зберігає свою чинність (а. с. 36).

В судове засідання 28 квітня 2014 р. прибув
тільки представник позивача,
відповідач і треті особи в судове
засідання не прибули, про час і місце
його проведення були повідомлені
належним чином, що підтверджується
відповідними повідомленнями (а. с. 144-146).
Стаття 128 ч. 4 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
надає суду право у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
не відкладати розгляд справи і
вирішити її на підставі наявних у ній
доказів, а тому суд розглядає справу за
відсутності відповідача. Відповідно до
ст. 128 ч. 6 КАС України, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи, що в судове засідання
прибув тільки представник позивача, а
відповідач і треті особи належним
чином повідомлені про місце і час
судового розгляду, суд вважає, що
маються підстави, передбачені
вищенаведеною нормою КАС України, для
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

21 грудня 2009 р. позивач уклав із ОСОБА_3
договори купівлі-продажу, за умовами
яких придбав 3 земельні ділянки, із
кадастровими номерами № :04:045:0005,
№ :04:045:0006, № :04:042:0005. Договори
є нотаріально посвідченими, на їх
підставі до державного реєстру
правочинів були внесені записи про
набуття позивачем права власності (а. с.
5, 6, 8, 9, 11, 12). Крім того, як слідує з
наданих позивачем витягів із
Державного земельного кадастру, до
цього реєстру були внесені відомості
про право власності позивача на
земельні ділянки із зазначеними
кадастровими номерами (а. с. 148-156).

Таким чином, на підставі ст. 328
Цивільного кодексу України, позивач є
власником придбаних земельних ділянок.

Як вбачається із поданих відповідачем
доказів, на примусовому виконанні у ДВС
перебувало виконавче провадження, про
стягнення у солідарному порядку, в тому
числі і з ОСОБА_3, на користь ВАТ ВТБ
Банку 326560,33 грн.

Стаття 11 ч. 3 п. 5 Закону України «Про
виконавче провадження» наділяє
відповідача правом арештовувати майно
боржника.

З метою реалізації цього повноваження,
ДВС звернулась до третьої особи 1 із
запитом про наявність у боржника
зареєстрованих земельних ділянок, на
який ДЗК 2 листопада 2010 р. надала
відповідь, що ОСОБА_3 на праві власності
належать, в тому числі і 3 земельні
ділянки, із кадастровими номерами №
:04:045:0005, № :04:045:0006, №
:04:042:0005 (а. с. 39).

На підставі цих даних, 5 листопада 2010 р.
відповідач прийняв постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, в якій наклав арешт
в тому числі і на 3 земельні ділянки, із
кадастровими номерами № :04:045:0005,
№ :04:045:0006, № :04:042:0005 (а. с. 37-38).

25 березня 2011 р. відповідач прийняв
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві, на підставі ст.
47 ч. 1 п. 5 Закону України «Про виконавче
провадження», згідно якої виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо у результаті
вжитих державним виконавцем заходів
неможливо встановити особу боржника,
з'ясувати місцезнаходження боржника -
юридичної особи, місце проживання,
перебування боржника - фізичної особи
(а. с. 124).

Оскільки ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачає, що
арешт, накладений на майно боржника,
знімається тільки у випадку закінчення
виконавчого провадження, що
передбачено нормами ст. 49 цього Закону,
тоді як виконавче провадження про
стягнення з ОСОБА_3 коштів не
закінчувалось - в ньому було повернуто
виконавчий лист, відповідно, арешт
зберіг свою чинність.

Чинність арешту підтверджується і
постановою відповідача про повернення
виконавчого документа стягувачеві, в
якій п. 2 резолютивної частини щодо
припинення чинності арешту майна
боржника та скасування інших заходів
примусового виконання рішення,
закреслений.

Враховуючи, що позивач за 11 місяців до
моменту прийняття відповідачем
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, у встановленому законом
порядку набув і зареєстрував своє
право власності на земельні ділянки,
суд приходить до висновку, що фактично
відповідач наклав арешт на майно, яке
не належить боржнику і наявність
такого арешту перешкоджає позивачу
розпоряджатись своїм майном.

Позивач просить суд визнати
протиправним і нечинним, повністю, з
моменту винесення, рішення відповідача
про внесення записів до реєстру
обтяжень нерухомого майна про
обтяження земельних ділянок.

Разом із тим, рішення відповідача
оформлено відповідною постановою про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 25
листопада 2010 р. ВП № 21365570, а тому суд,
використовуючи право, надане йому ст. 162
ч. 2 КАС України вважає, що для захисту
прав позивача, необхідно скасувати
зазначену постанову.

Суд звертає увагу на те, що своєю
постановою відповідач наклав арешт,
окрім земельних ділянок, які належать
позивачу, і на ще одну земельну ділянку,
яка не належить позивачеві і вказана в
резолютивній частині постанови під № 1,
а тому в цій частині постанова про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження не зачіпає
прав позивача і не може бути скасована.

Згідно ст. 94 ч. 1 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Позивач, надавши копію квитанції від 16
грудня 2013 р. (а. с. 2), документально
підтвердив судові витрати у виді
судового збору в розмірі 68,82 грн., який
підлягає присудженню позивачу з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 128, 158, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, прийняту 25 листопада 2010 р. у
виконавчому провадженні № 21365570
Корабельним відділом державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції скасувати
в частині накладення арешту і
оголошення заборони на його відчуження
на земельні ділянки:

- кадастровий номер :04:045:0005, яка
розташована за адресою: м. Миколаїв,
вул. 7 Козацька, 32, площею 200,0000 кв. м.;

- кадастровий номер :04:045:0006, яка
розташована за адресою: м. Миколаїв,
вул. 7 Козацька, 32, площею 100,0000 кв. м.;

- кадастровий номер :04:042:0005, яка
розташована за адресою: м. Миколаїв,
вул. 4 Козацька, 26, площею 100,0000 кв. м.

3. В іншій частині постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 25 листопада 2010 р.
ВП № 21365570, залишити в силі.

4. Присудити ОСОБА_2 судовий збір в сумі
68,82 грн. з Державного бюджету України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз