Справа № 9101/194266/2012
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2014 рокусправа № 1170/2а-299/12
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - не з'явився

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Знам'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 02
жовтня 2012 року

у справі №1170/2а-299/12

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Леон К»

до Знам'янської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Леон К» звернулося
до суду з позовом, в якому просило
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 24.01.2012 №
про сплату податку на додану вартість в
сумі (з урахуванням штрафних санкцій)
9566,59 грн.; зобов'язати відповідача
відновити показники податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість,
задекларованих позивачем за період з
01.03.2011 по 31.03.2011 в розрізі контрагентів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
висновки, викладені в акті перевірки,
не є обґрунтованими та не підтверджені
посиланнями на будь-які первинні
документи, а відтак дії відповідача не
відповідають вимогам Податкового
кодексу України щодо підстав, порядку
та процедури проведення податкового
контролю платника податку. Позивач
вказує, що в акті перевірки не
міститься посилань на те, які
процесуально-правові документи як-то
вирок суду в кримінальній справі чи
рішення суду в цивільній,
адміністративній справі,
підтверджують факти заволодіння
державним майном чи порушення
позивачем інтересів держави чи
суспільства, які підтверджують
недійсність правочинів, укладених
позивачем, тобто в акті перевірки не
має посилань на докази, які дозволяють
зробити висновок про наявність ознак
ст. 228 Цивільного кодексі України.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 02 жовтня 2012
року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 24
січня 2012 року.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу (а.
с. 246), в якій просить скасувати
постанову суду і прийняти нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що фінансово-господарська діяльність
контрагента позивача - ПП «ОСОБА_3», по
операціям з яким позивачем сформовано
податковий кредит, не направлена на
реальне настання правових наслідків, а
укладені правочини спрямовані
винятково на зменшення бази
оподаткування та не мають під собою
розумної, економічно-обґрунтованої,
необхідної і достатньої ділової
(господарської) мети. Також, відповідач
зазначає, що позивачем не надано
документи, які свідчать про
транспортування товару від продавця до
покупця. Крім того, діяльність позивача
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з отриманням податкової
вигоди переважно з
контрагентом-постачальником, який не
виконував своїх податкових
зобов'язань, що свідчить про
безпідставність формування останнім
податкового кредиту.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, про час та місце розгляду
справи сторони повідомлені належним
чином, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, відповідачем
проведено документальну невиїзну
перевірку позивача з питань
правомірності нарахування податкового
кредиту з податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ПП «ОСОБА_3» (код за
) за період з 01.03.2011 по 31.03.2011,
за результатами якої складено акт
11/23-10/24152795 від 12.01.2012.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п.185.1 ст.185, пп. «а» п.187.1 ст.187,
п.188.1 ст.188, п.198.2 п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем завищено суму податкового
кредиту, що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 9565,59 грн., а саме: березень 2011 року -
9565,59 грн. та ч.1 ст.203, п.1 ст.215, п.1 ст.216,
ст.228 Цивільного кодексу України,
внаслідок чого правочини, укладені
позивачем, не спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, а отже є нікчемним по
ланцюгу до «вигодо набувача».

До такого висновку відповідач дійшов з
огляду на матеріали перевірки щодо
контрагента позивача - ПП «ОСОБА_3», з
яких податковим органом встановлено,
що у ПП «ОСОБА_3» відсутній об'єкт
оподаткування податком на додану
вартість при здійсненні операцій з
підприємствами-постачальниками в
розумінні ст.185 ПК України.

Крім того, як зазначає податковий
орган, операції ПП «ОСОБА_3» не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності.

Також вході перевірки не встановлено у
періоді, що перевірявся, факту передачі
товарів (послуг) від ПП «ОСОБА_3» до
підприємств - покупців у зв'язку з
відсутністю (ненаданням) актів
приймання-передачі товару, видаткових
накладних, довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товару.

Отже ПП «Леон К» проведені
господарські операції з ПП «ОСОБА_3»
без мети реального настання правових
наслідків, з метою заниження об'єкта
оподаткування, несплати податків,
діяльність ПП «Леон К» спрямована на
здійснення операцій, пов'язаних з
отриманням податкової вигоди
переважно з контрагентом -
постачальником, який не виконував
своїх податкових зобов'язань.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №000072310 від 24
січня 2012 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість на
суму 9566,59 грн., в тому числі за основним
платежем - 9565,59 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 1,00 грн.

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про помилковість висновків
податкового органу.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту відповідно до п.
198.1 ст. 198 Податкового кодексу України
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи,
03.01.2011 між позивачем (Покупець) та ПП
«ОСОБА_3» (Постачальник) укладено
договір №3, відповідно до умов якого
Постачальник зобов'язується передати у
власність Покупця, а Покупець
зобов'язується прийняти товар
(скраплений газ) та оплатити його на
умовах цього договору. Згідно з п.3.1
цього договору постачання товару
здійснюється транспортом
Постачальника на склад Покупця.
Загальна сума (ціна) договору
складається з сум вартості товару,
вказаних в накладних, які сторони
підписують упродовж дії договору.

Фактичне виконання вказаного договору
підтверджується наступними первинними
документами: видатковою накладною
№РН-0000134 від 05.03.2011 на загальну суму
22750,00 грн., квитанцією до прибуткового
касового ордеру №129 від 05.03.2011 на
загальну суму 10000,00 грн., квитанцією до
прибуткового касового ордеру №130 від
07.03.2011 на загальну суму 10000,00 грн.,
квитанцією до прибуткового касового
ордеру №131 від 09.03.2011 на загальну суму
2750,00 грн., податковою накладною №65 від
05.03.2011 на загальну суму 22750,00 грн., в т. ч.
ПДВ 3791,67 грн.; видатковою накладною
№РН-0000135 від 12.03.2011 на загальну суму
23500,00 грн., квитанцією до прибуткового
касового ордеру №132 від 12.03.2011 на
загальну суму 10000,00 грн., квитанцією до
прибуткового касового ордеру №133 від
14.03.2011 на загальну суму 10000,00 грн.,
квитанцією до прибуткового касового
ордеру №134 від 15.03.2011 на загальну суму
3500,00 грн., податковою накладною №97 від
12.03.2011 на загальну суму 23500,00 грн., в т. ч.
ПДВ 3916,67 грн.; видатковою накладною
№РН-0000136 від 24.03.2011 на загальну суму
11143,50 грн., квитанцією до прибуткового
касового ордеру №136 від 25.03.2011 на
загальну суму 1143,50 грн., квитанцією до
прибуткового касового ордеру №135 від
24.03.2011 на загальну суму 10000,00 грн.,
податковою накладною №162 від 24.03.2011 на
загальну суму 11143,50 грн., в т. ч. ПДВ 1857,25
грн.

Встановлені під час перевірки фактичні
обставини щодо взаємовідносин між
позивачем та ПП «ОСОБА_3», відображення
позивачем операцій з отримання
обумовленого договором товару у
відповідному податковому (звітному)
періоді відповідачем не
спростовуються.

Перелічені вище документи, складені на
підтвердження отримання позивачем
товару від ПП «ОСОБА_3», містять всі
обов'язкові реквізити, що передбачені
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», в розумінні вказаного Закону
є первинними, такими, що підтверджують
здійснення відповідної господарської
операції.

Податкові накладні, на підставі яких
позивачем суми податку на додану
вартість включені до складу
податкового кредиту, складені ПП
«ОСОБА_3» у відповідності до вимог ст. 201
Податкового кодексу України.

Щодо не надання під час перевірки
позивачем документів, що засвідчують
транспортування товарів, то, колегія
суддів вказує, що вимогами податкового
законодавства не передбачено
обов'язковості складання таких
документів в підтвердження формування
податкового кредиту, тим більше що при
перевірці не встановлено, що позивачем
понесені витрати по транспортуванню
придбаного товару.

Висновки податкового органу з цього
приводу не відповідають як
правовідносинам, які склались між
позивачем та його постачальником за
договором від 03.01.2011 №3, так і нормам
чинного законодавства.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
Правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

В той же час, вказані Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні не встановлюють
правил податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна,
не є документами первинного
бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

З огляду на викладене, вбачається, що
відсутність товарно-транспортних
накладних в даному випадку не є
безумовною підставою ставити під
сумнів здійснення господарських
операцій.

Подані позивачем первинні документи в
повній мірі підтверджують факт
здійснення відповідних господарських
операцій з отримання товару з метою
використання у власній господарській
діяльності.

На момент укладення та реалізації
вказаного вище договору контрагент
позивача ПП «ОСОБА_3» зареєстрований в
установленому порядку як суб'єкт
підприємницької діяльності - юридична
особа, зареєстрований як платник
податку на додану вартість.

Посилання відповідача на той факт, що
укладений договір має ознаки
нікчемності, не створює юридичних
наслідків та здійснений без мети
настання реальних наслідків не
приймається колегією суддів до уваги
зважаючи на наступне.

Законодавчо встановлені вимоги,
необхідні для чинності правочину (ст.203
ЦК України), позивачем та його
контрагентом дотримані. Також
господарські зобов'язання з поставки
товару не містять ознак фіктивності
(вчинених без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
відповідними правочинами). Крім того,
відповідно до ст.234 Цивільного кодексу
України фіктивний правочин визнається
судом недійсним.

Відповідачем вказана норма
законодавства не врахована, належні
докази на підтвердження викладених в
акті перевірки доводів щодо
відсутності фактичного здійснення
господарських операцій з поставки
товарів відповідачем не зазначені,
суду не подані. Жодний документ, який в
установленому порядку встановлював би
відповідні факти та був обов'язковим
для застосування на всій території
України, в матеріалах справи відсутній.

Дії позивача та його контрагента ПП
«ОСОБА_3», вчинені на виконання
вказаних вище правочинів, направленні
саме на створення наслідків, які
обумовлені правовою природою
договорів такого виду.

Також укладений позивачем з ПП
«ОСОБА_3» договір від 03.01.2011 №3 не
містять умов та ознак, які б свідчили
про їх суперечність інтересам держави
та суспільства або порушували
публічний порядок.

Чинним законодавством України не
передбачено обов'язку сторони
правочину перевіряти повноваження
контрагента на підписання первинних
бухгалтерських та податкових
документів, як і не передбачено
відповідальності сторони правочину за
порушення її контрагентом вимог
чинного законодавства при укладанні
цього правочину. У тому випадку, якщо не
доказано обізнаності сторони
правочину про факт порушення
законодавства його контрагентом на
момент укладання правочину,
вважається, що така сторона діяла
правомірно.

Колегією суддів встановлено, що
укладений позивачем з ПП «ОСОБА_3»
правочин відповідає вимогам чинного
законодавства України, має своїм
наслідком зміну у майновому стані
учасників правочину, є економічно
виправданим, а факт виконання
господарських зобов'язань сторін
підтверджується первинними та
податковими документами.

Належні докази, які б свідчили про
порушення з боку контрагентів позивача
- ПП «ОСОБА_3», які б позбавляли позивача
права на віднесення відповідних сум до
податкового кредиту відповідачем не
подані, в матеріалах справи такі докази
відсутні.

Відповідач, зробивши в акті перевірки
висновок про нікчемність правочину, не
міг керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладеного
договору, його позиція про те, що цей
правочин очевидно суперечать
інтересам держави, не підкріплені
належними доказами, зокрема, рішеннями
суду.

Посилання відповідача на факти,
виявлені податковим органом під час
перевірки стосовно ПП «ОСОБА_3», не
приймається колегією суддів до уваги,
оскільки інформація, що міститься у
відповідному акті перевірки ПП
«ОСОБА_3» по взаємовідносинам з ТОВ
«Євросвіт» від 28.11.2011 № 173/23-1/32222453, за
встановлених вище фактичних обставин
не може бути підставою для висновку про
недійсність укладених позивачем з
вказаним підприємством правочинів.

Виходячи з затвердженого Наказом
Державної податкової служби України №
984 від 22.12.2010 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства, акт
перевірки лише фіксує обставини,
встановлені під час проведення
перевірки, факти виявлених порушень
законодавства. При цьому контролюючий
орган не позбавлений права викладати в
акті перевірки власні суб'єктивні
висновки щодо зафіксованих обставин,
проте такі висновки не встановлюють .

Крім того, з огляду на приписи ст.528 ЦК
України не встановлена наявність у ПП
«ОСОБА_3» умов для
фінансово-господарської діяльності, не
свідчить про неможливість виконання
вказаного вище правочину та
відсутність ознак реальності операцій
з поставки товару.

І практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст.17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права,
свідчить про те, якщо державні органи
мають інформацію про зловживання в
системі оподаткування конкретною
компанією, вони повинні застосовувати
відповідні заходи саме до цього
суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007. у справі «Інтерсплав
проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача по
ланцюгу постачання не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податків до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме для цих
підприємств і така відповідальність не
може бути покладена на позивача.

Також податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускали його контрагенти по
ланцюгу постачання, або що самостійною
діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Посилання відповідача на постанову про
порушення кримінальної справи від
20.09.2011 відносно ТОВ «Євросвіт» за
фактом фіктивного підприємництва,
протокол допиту свідка від 10.10.2011
відносно ОСОБА_1, який є директором ТОВ
«Євросвіт», протокол допиту свідка від
22.10.2011 відносно ОСОБА_2 (власника ТОВ
«Євросвіт»), висновки
судово-почеркознавчої експертизи за
матеріалами кримінальної справи №4920/02
від 31.10.2011 та №4768/02 від 26.10.2011 (щодо
справжності підписів на установчих та
первинних документах ТОВ «Євросвіт»)
як доказ недійсності укладених ПП
«ОСОБА_3» правочинів та відсутність
реальності фінансово-господарської
діяльності не приймається колегією
суддів до уваги, зважаючи на той факт,
що вказані процесуальні документи не є
доказами здійснення підприємством
діяльності, яка заборонена законом,
оскільки вказані документи
приймаються слідчим або органом
дізнання на етапі досудового слідства
та пред'явлення обвинувачення і є
документами, які містять інформацію,
зібрану в обґрунтування наявності або
відсутності вчинення злочину, проте
єдиним доказом вчинення чи не вчинення
злочину є вирок суду.

Відповідні процесуальні документи,
зокрема, вирок, який би встановлював
обставини та містив висновки, які б
свідчили про відсутність фактичного
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом ПП
«ОСОБА_3» за вищезазначеним договором,
матеріали справи не містять,
відповідачем не зазначені та не подані.

Таким чином, наведені обставини жодним
чином не впливають на оцінку
правомірності дій позивача щодо
дотримання ним податкового
законодавства.

Виходячи з вищевикладеного,
вбачається, що позивачем виконані всі
умови для віднесення сум податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту з операцій поставки товару ПП
«ОСОБА_3», у зв'язку з чим у відповідача
відсутні правові підстави для
зменшення податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Під час розгляду даної
адміністративної справи судом першої
інстанції в повному обсязі з'ясовано
усі обставини, які мають значення для
справи, ухвалено законне та
обґрунтоване рішення про задоволення
позову.

Передбачених статтею 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Знам'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 02 жовтня 2012
року у справі №1170/2а-299/12 залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко