Справа № 817/183/14
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2014-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/183/14

18 квітня 2014 року 12 год. 30хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Шарапи В.М. за участю
секретаря судового засідання Климчук
В.В. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Красько Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про визнання
протиправними та скасування рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 07.11.2012 року
№, №, від 08.11.2012 року №,
від 12.12.2013 року №, №, вимоги
про сплату боргу (недоїмки) від 29.11.2013
року №Ф-6, рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 12.12.2013
року №.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав. На
їх обґрунтування пояснив, що
оспорювані рішення прийняті
відповідачем за результатами планових
виїзних перевірок фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з
01.07.2009 року по 31.12.2011 року та з 01.01.2012 року
по 31.12.2012 року, під час яких виявлено
порушення платником податків норм
податкового та іншого законодавства.

Представник позивача з висновками,
покладеними в основу прийняття
оспорюваних рішень не погоджується,
вважає їх необґрунтованими та такими,
що не відповідають фактичним
обставинам справи. Зокрема,
представник позивача зазначив, що дані
податкового обліку в частині витрат,
які враховуються при визначенні
об'єкту оподаткування податком на
доходи фізичних осіб за 2010 рік, 2011 рік,
2012 рік та податкового кредиту з податку
на додану вартість за червень, липень,
вересень, листопад, грудень 2012 року
були сформовані платником податків на
підставі господарських операцій, що
фактично мали місце та пов'язані з
господарською діяльністю, здійснення
яких підтверджене усіма необхідними
первинними документами. У зв'язку з цим,
представник позивача вважає, що
підстави для збільшення платнику
податків грошового зобов'язання по
податку на доходи фізичних осіб та
зменшення розміру від'ємного значення
суми податку на додану вартість, а
також донарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та застосування
штрафних санкцій за його ненарахування
відсутні.

Крім того, представник позивача вказав,
що висновки відповідача про вчинення
платником податків порушень щодо
подання податкової звітності про суми
доходів, нарахованих (сплачених) на
користь платника податку, суми
утриманого з них податку з
недостовірними відомостями та
помилками, а також щодо порушення вимог
законодавства про валютне регулювання
є безпідставними. Просить позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив. На обґрунтування своїх
заперечень пояснив, що під час планових
виїзних перевірок фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з
01.07.2009 року по 31.12.2011 року та з 01.01.2012 року
по 31.12.2012 року було виявлено завищення
останнім суми витрат, які враховуються
при визначенні об'єкту оподаткування
податком на доходи фізичних осіб за 2010
рік, 2011 рік, 2012 рік та від'ємного
значення суми податку на додану
вартість, задекларованого у грудні 2012
року, а також нездійснення нарахування
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за 2011
рік, 2012 рік та вчинення порушень,
відповідальність, за які передбачена п.
119.2 ст. 119 Податкового кодексу України
та абз. 6 ч. 2 ст. 16 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю" від 19.02.1993 року №15-93.

Представник відповідача зазначив, що
виявлені під час перевірки порушення
вимог податкового та іншого
законодавства знайшли своє
підтвердження усіма необхідними
доказами. Тому представник відповідача
вважає, що оспорювані рішення є
правомірними. Просить в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі та показання свідка,
повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства,
перевіривши їх дослідженими у судовому
засіданні доказами, суд приходить до
висновку, що позов підлягає до
задоволення частково.

Судом встановлено, що 08.10.2012 року - 19.10.2012
року Державною податковою інспекцією у
м. Рівному Рівненської області
Державної податкової служби проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з
01.07.2009 року по 31.12.2011 року, результати
якої оформлено актом від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11-33).

За наслідками перевірки прийнято:

-податкове повідомлення-рішення від
07.11.2012 року №004451742, згідно якого
платнику податків збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на загальну суму 13251,34
грн., в тому числі 11073,57 грн. за основним
платежем та 2177,77 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (т. 1 а.с. 55);

-податкове повідомлення-рішення від
07.11.2012 року №004471742, згідно якого
платнику податків збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 1020,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1
а.с. 56);

-податкове повідомлення-рішення від
08.11.2012 року №, згідно якого
платнику податків нараховано пеню за
порушення термінів розрахунків у сфері
зовнішньо-економічної діяльності у
сумі 176,25 грн. (т. 1 а.с. 57).

14.11.2013 року - 27.11.2013 року Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області проведено
документальну планову виїзну
перевірку ОСОБА_4 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 року по
31.12.2012 року, а також сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, результати
якої оформлено актом від 29.11.2013 року
№221/17-117/НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 34-54).

За наслідками перевірки прийнято:

-вимогу від 29.11.2013 року №Ф-6 про сплату
боргу (недоїмки) з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 32480,48 грн.
(т. 1 а.с. 59);

-податкове повідомлення-рішення від
12.12.2013 року №, згідно якого
платнику податків збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на загальну суму 7994,25
грн., в тому числі 5329,50 грн. за основним
платежем та 2664,75 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (т. 2 а.с. 193);

-податкове повідомлення-рішення від
12.12.2013 року №, згідно якого
платнику податків зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість, задекларованого за
грудень 2012 року, на 12942,00 грн. (т. 1 а.с. 58);

-рішення від 12.12.2013 року № про
застосування штрафних санкцій у сумі
2631,61 грн. за донарахування органом
доходів і зборів своєчасно не
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (т. 1 а.с. 60).

1. Стосовно позовних вимог про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
07.11.2012 року №004451742, від 12.12.2013 року
№ суд зазначає наступне.

В основу прийняття податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№004451742 покладено висновки про
порушення фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 вимог п. 7.1 ст. 7, пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9
Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889-IV, пп.
"б" п. 1 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян" від 26.12.1992 року №13-92, ст. 164, п.
167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п.177.4 ст. 177
Податкового кодексу України внаслідок
завищення суми витрат за 2010 рік на 15750,00
грн., за 2011 рік на 58073,71 грн.

В основу прийняття податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 12.12.2013 року
№ покладено висновки про
порушення фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 вимог ст. 164, п.167.1 ст. 167, п. 177.1, п.
177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України внаслідок завищення суми
витрат за 2012 рік на 35530,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року
фізична особа-підприємець ОСОБА_4
перебував на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності. У
зв'язку із перевищенням граничного
обсягу виручки від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) за 2010
рік, з 01.01.2011 року позивач перейшов на
загальну систему оподаткування, про що
подав декларацію про доходи, одержані з
01.10.2010 року по 31.12.2010 року та податкові
декларації про майновий стан і доходи
за 2011 рік і за 2012 рік (т. 1 а.с. 90-91, 167-168, т. 2
а.с. 47-50).

Порядок формування фізичною
особою-підприємцем, яка перебуває на
загальній системі оподаткування,
валових витрат для визначення об'єкту
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб до 2011 року регулювався
Декретом Кабінету Міністрів України
"Про прибутковий податок з громадян"
№13-92 від 26.12.1992 року (що був чинним на
час виникнення спірних правовідносин,
надалі - Декрет Кабінету Міністрів
України №13-92).

Відповідно до ст. 13 розділу IV Декрет
Кабінету Міністрів України №13-92,
згідно з цим розділом Декрету
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету. Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) і документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
"Про оподаткування прибутку
підприємств".

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
№334/94-ВР від 28.12.1994 року (що був чинним на
час виникнення спірних правовідносин,
надалі - Закон України №334/94-ВР),
валовими витратами виробництва та
обігу є сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України №334/94-ВР встановлено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України №334/94-ВР передбачено, що не
включаються до складу валових витрат,
зокрема, будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

При цьому, Декрет Кабінету Міністрів
України №13-92 втратив чинність після
набрання чинності Законом України "Про
податок з доходів фізичних осіб" №889-ІV
від 22.05.2003 року (що був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
надалі - Закон України №889-ІV), крім
розділу IV у частині оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю.

Пунктом 22.10 статті 22 Прикінцевих
положень Закону України №889-ІV
передбачено, що до набрання чинності
спеціальним законом з питань
оподаткування фізичних осіб-суб'єктів
підприємницької дальності, діє розділ
IV Декрету Кабінету Міністрів України
№13-92, який застосовується з
урахуванням положень пункту 9.12 статті 9
даного Закону.

Згідно з пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону
України №889-ІV, оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Отже, на час виникнення спірних
правовідносин, спеціальним
законодавством, яке регулювало порядок
формування фізичною особою валових
витрат та визначення оподатковуваного
доходу від здійснення підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи був розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України №13-92, з урахуванням
положень пункту 9.12 статті 9 Закону
України №889-ІV, який, в свою чергу,
містив посилання на статтю 5 Закону
України №334/94-ВР.

Порядок формування фізичною
особою-підприємцем, яка перебуває на
загальній системі оподаткування,
витрат для визначення об'єкту
оподаткування податком на доходів
фізичних осіб після 2011 року
регулюється Податковим кодексом
України.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи
-підприємця.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України (в редакції, що була
чинною до 06.08.2011 року), до переліку
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат виробництва
(обігу) згідно з розділом III цього
Кодексу.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України (в редакції, що є
чинною, починаючи з 06.08.2011 року)
передбачено, що до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Пунктом 1 підрозділу 4 розділу ХХ
"Перехідні положення" Податкового
кодексу України визначено, що розділ III
цього Кодексу застосовується під час
розрахунків з бюджетом починаючи з
доходів і витрат, що отримані і
проведені з 1 квітня 2011 року, якщо інше
не встановлено цим підрозділом.

Враховуючи зазначену обставину, щодо
доходів та витрат позивача,
сформованих у період з 01.01.2011 року по
01.04.2011 року, повинні застосовуватися
норми Закону України №334/94-ВР.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із
витрат операційної діяльності, інших
витрат, крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку та витрати
банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 розділу
III Податкового кодексу України до
складу витрат не включаються витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, на даний час, законодавством, яке
регулює порядок формування фізичною
особою витрат, пов'язаних з
господарською діяльністю та
визначення чистого оподатковуваного
доходу від здійснення підприємницької
діяльності є стаття 177 Податкового
кодексу України, з урахуванням
положень розділу III цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до абз.абз 1-2 п.
44.1 ст. 44 розділу ІІ Податкового кодексу
України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-ХІV, первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на доходи фізичних осіб, мають
бути фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування даних
податкового обліку платника податків.

У декларації про доходи, одержані з
01.10.2010 року по 31.12.2010 року, позивачем
відображено доходи від здійснення
господарської діяльності на рівні 87804,14
грн., витрати - на рівні 87804,14 грн. (т. 1 а.с.
90-91).

В акті перевірки від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 органом державної
податкової служби зазначено, що на
підставі первинних документів, які
досліджувались у ході її проведення,
підтверджено витрати на суму 72057,14 грн.
Витрати у сумі 15750,00 грн. відповідачем
не прийнято до складу валових витрат
позивача за 2010 рік, як такі, що не
підтверджені документально (т. 1 а.с. 19).

Представником позивача в судове
засідання надано розшифровку валових
витрат за вказаний період та первинні
документи на підтвердження їх
понесення (т. 1 а.с. 92, 105-166).

Проте, абзацом 1-2 пункту 44.6 статті 44
Податкового кодексу України
передбачено, що в разі якщо до
закінчення перевірки або у терміни,
визначені в абзаці другому пункту 44.7
цієї статті платник податків не надає
посадовим особам контролюючого органу,
які проводять перевірку, документи
(незалежно від причин такого ненадання,
крім випадків виїмки документів або
іншого вилучення правоохоронними
органами), що підтверджують показники,
відображені таким платником податків у
податковій звітності, вважається, що
такі документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення
перевірки та до прийняття рішення
контролюючим органом за результатами
такої перевірки надає документи, що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, не надані під час перевірки
(у випадках, передбачених абзацами
другим і четвертим пункту 44.7 цієї
статті), такі документи повинні бути
враховані контролюючим органом під час
розгляду ним питання про прийняття
рішення.

Представником позивача у судовому
засіданні надано пояснення, згідно
яких заперечення на висновки акту
перевірки від 26.10.2012 року №311/17-117/НОМЕР_1
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 не
подавались. У інший спосіб первинні
документи, пред'явлені представником
позивача у судове засідання, органу
державної податкової служби до моменту
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 07.11.2012 року
№004451742 не надавались.

Тому, суд приходить до висновку, що
враховуючи положення пункту 44.6 статті
44 Податкового кодексу України,
первинні документи, надані
представником позивача у судове
засідання, вважаються такими, що були
відсутні у даного платника податків на
час складення декларації про доходи,
одержані з 01.10.2010 року по 31.12.2010 року.

Таким чином, фізична особа-підприємець
ОСОБА_4, в силу вимог пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, не
повинен був включати витрати у сумі
15750,00 грн., які вважаються не
підтвердженими належним чином
складеними первинними документами, до
складу витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком з
доходів фізичних осіб за 2010 рік.

Пунктом 7.1 статті 7 Закону України №889-ІV
встановлено, що ставка податку з
доходів фізичних осіб становить 15
відсотків від об'єкта оподаткування,
крім випадків, визначених у пунктах
7.2-7.4 цієї статті.

З огляду на наведене, зазначені
порушення позивачем норм податкового
законодавства призвели до заниження
об'єкту оподаткування податком з
доходів фізичних осіб за 2010 рік на 2362,50
грн., з розрахунку: 15750,00 грн. * 15% = 2362,50
грн. (т. 1 а.с. 22).

Як вбачається з наявного у матеріалах
справи розрахунку, штрафні санкції на
суму збільшеного органом державної
податкової служби грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у сумі 2362,50 грн. згідно
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№ платнику податків не
нараховувались (т. 3 а.с. 94).

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№ в частині збільшення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 2362,50 грн. за
основним платежем є правомірним. Тому,
в задоволенні позовних вимог в цій
частині слід відмовити.

У податковій декларації про майновий
стан і доходи за 2011 рік позивачем
відображено суму чистого
оподаткованого доходу на рівні 647838,61
грн., суму податку на доходи фізичних
осіб, що підлягає сплаті до бюджету, на
рівні 4529,13 грн. (т. 1 а.с. 167-168).

В акті перевірки від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 органом державної
податкової служби зазначено, що на
підставі первинних документів, які
досліджувались у ході її проведення,
підтверджено витрати на суму 559570,72 грн.
Витрати у загальній сумі 58073,71 грн.
відповідачем не прийнято до складу
витрат позивача за 2011 рік, в тому числі,
у сумі 36709,97 грн., оплата яких не
підтверджена платіжними документами і
які не приймали участі в
оподатковуваних операціях звітного
податкового періоду та у сумі 21363,74 грн.,
які не пов'язані із господарською
діяльністю платника податку (т. 1 а.с. 19).

У податковій декларації про майновий
стан і доходи за 2012 рік позивачем
відображено суму чистого
оподаткованого доходу на рівні 3517219,15
грн., суму податку на доходи фізичних
осіб, що підлягає сплаті до бюджету, на
рівні 2302,74 грн. (т. 2 а.с. 44-50).

В акті перевірки від 29.11.2013 року
№221/17-117/НОМЕР_1 територіальним органом
доходів і зборів зазначено, що на
підставі первинних документів, які
досліджувались у ході її проведення,
підтверджено витрати на суму 3409704,35 грн.
Витрати у загальній сумі 73496,55 грн.
відповідачем не прийнято до складу
витрат позивача за 2012 рік, в тому числі,
35530,00 грн., які не пов'язані із
господарською діяльністю платника
податку (т. 1 а.с. 42).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Пунктом 138.8 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Пунктом 138.4 статті 138Податкового
кодексу України встановлено, що
витрати, які формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.08.2011 року між MG-Parkett UG (Замовник) та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(Виконавець) укладено договір про
транспортно-експедиційне
обслуговування у міжнародному
сполученні №18/08/11, предметом якого
стало виконання або організація
виконання Виконавцем
транспортно-експедиторського
обслуговування зовнішньоекономічних
перевезень вантажів Замовника (т. 2 а.с.
33-34).

На виконання умов договору, позивачем
здійснено перевезення вантажів MG-Parkett UG
по маршруту: Біла Церква (Україна) - D 85661
(Germany), Біла Церква (Україна) - D 04 (Germany),
Біла Церква (Україна) - D 34 (Germany), для чого
залучено субпідрядників - ТОВ
"Георгій-Транс" та ТОВ
"Єкос-Інтернаціонал", що
підтверджується: актами виконаних
робіт від 08.12.2011 року №ОВ-18MG-004/11,
підписаним між MG-Parkett UG та ФОП ОСОБА_4 та
від 11.01.2012 року №ОВ-18MG-001/12, підписаним
між ТОВ "Єкос-Інтернаціонал" та ФОП
ОСОБА_4; міжнародними
товарно-транспортними накладними від
03.11.2011 року №0046551, виписаною ТОВ
"Георгій-Транс" та від 19.12.2012 року №0285125,
виписаною ТОВ "Єкос-Інтернаціонал";
актом здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 11.11.2011 року №ОУ-0000452,
підписаним між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ
"Георгій-Транс"; актом надання послуг
від 29.12.2011 року №12, підписаним між ФОП
ОСОБА_4 та ТОВ "Єкос-Інтернаціонал";
податковою накладною від 29.12.2011 року №2,
виписаною ТОВ "Єкос-Інтернаціонал" для
ФОП ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 35, 39-43).

Згідно акту виконаних робіт від 08.12.2011
року №ОВ-18MG-004/11, вартість послуг з
перевезення склала 3390,00 Євро (36339,50 грн.),
вартість транспортно-експедиційних
послуг - 10,00 Євро (106,88 грн.).

Згідно акту виконаних робіт від 11.01.2012
року №ОВ-18MG-001/12, вартість послуг з
перевезення склала 3290,00 Євро (33983,73 грн.),
вартість транспортно-експедиційних
послуг - 10,00 Євро (102,33 грн.).

20.10.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ліон Груп" (Замовник)
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(Виконавець) було укладено договір на
міжнародні автомобільні перевезення
№2011/37, предметом якого стала
організація Виконавцем міжнародного
транспортування вантажів Замовника
транспортом Виконавця або його
субпідрядників
(транспортно-експедиційне
обслуговування) (т. 2 а.с. 28-32).

На виконання умов договору, позивачем
здійснено перевезення вантажів ТОВ
"Ліон Груп" по маршруту D (01833) Stolpen - Київ
(Україна) автомобілем Вольво, НОМЕР_2,
н/п НОМЕР_3, для чого залучено
субпідрядника - ТОВ "Іден Транс", що
підтверджується: актом виконаних робіт
від 01.12.2011 року №ЕХ-1801-006/11, підписаним
ТОВ "Ліон Груп" та ФОП ОСОБА_4;
податковою накладною від 01.11.2011 року
№26, виписаною ФОП ОСОБА_4 для ТОВ "Ліон
Груп"; актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) від 30.11.2011 року №307,
підписаним ФОП ОСОБА_4 та ТОВ "Іден
Транс" (т. 2 а.с. 36-38).

Згідно акту виконаних робіт від 01.12.2011
року №ЕХ-1801-006/11, вартість послуг з
перевезення склала 24506,65 грн., вартість
транспортно-експедиційних послуг - 1018,95
грн.

В акті перевірки від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 відповідачем зазначено,
що витрати на оплату послуг ТОВ
"Георгій-Транс", ТОВ
"Єкос-Інтернаціонал" та ТОВ "Іден Транс"
не були оплачені позивачем у повній
мірі протягом 2011 року, зокрема: по
взаємовідносинах з ТОВ "Георгій-Транс"
на суму 9870,30 грн.; по взаємовідносинах з
ТОВ "Єкос-Інтернаціонал" на суму 10332,95
грн.; по взаємовідносинах з ТОВ "Іден
Транс" на суму 24506,65 грн. Водночас,
вказані послуги повністю реалізовані
платником податків у звітному
податковому періоді та оплачені їх
замовниками (т. 1 а.с. 19).

Відповідно до пп. 139.1.2 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, не
включаються до складу витрат платежі
платника податку в сумі вартості
товару на користь комітента,
принципала тощо за договорами комісії,
агентськими договорами та іншими
аналогічними договорами, перераховані
платником на виконання цих договорів;

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" від 01.07.2004 року №1955-IV, за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Частиною 8-9 статті 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" від 01.07.2004 року №1955-IV
визначено, що платою експедитору
вважаються кошти, сплачені клієнтом
експедитору за належне виконання
договору транспортного
експедирування.

У плату експедитору не включаються
витрати експедитора на оплату послуг
(робіт) інших осіб, залучених до
виконання договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні договору транспортного
експедирування.

Отже, витрати експедитора на оплату
послуг залучених перевізників не
впливають на собівартість
реалізованих ним
транспортно-експедиторських послуг та
не повинні включатися платником
податків до витрат операційної
діяльності.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що витрати на оплату
транспортних послуг, наданих ТОВ
"Георгій-Транс", ТОВ
"Єкос-Інтернаціонал" та ТОВ "Іден Транс",
у загальній сумі 3607,97 грн., по своїй
суті, є витратами позивача на оплату
послуг залучених перевізників, а не
платою йому як експедитору. Вказані
суми не включалися позивачем до складу
витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, у 2011 році та не
вплинули на визначення сум податку на
доходи фізичних осіб, задекларованого
у податковій декларації про майновий
стан і доходи за 2011 рік, що
підтверджується бухгалтерською
довідкою від 05.03.2014 року №3 (т. 2 а.с. 27).

Таким чином, висновки відповідача про
завищення позивачем суми витрат за 2011
рік на 36709,97 грн. є безпідставними.

Щодо висновків про завищення позивачем
суми витрат за 2011 рік на 21363,74 грн. та за
2012 рік на 35530,00 грн., які не пов'язані із
господарською діяльністю платника
податку, то суд зазначає наступне.

Як вже зазначалося вище, з системного
аналізу норм, закріплених у статтях 138,
177 Податкового кодексу України, слідує,
що необхідною умовою для віднесення
витрат, понесених платником податку на
придбання товарів (послуг), до складу
витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування податком на
доходи фізичних осіб, є факт їх
понесення в межах здійснення ним
господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
протягом 2011-2012 років фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 до складу
витрат було включено витрати на
придбання дизельного палива, яке
використовувалось з метою надання
послуг з перевезення вантажів в межах
та за межами України, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи: актами виконаних робіт,
рахунками на оплату вартості робіт,
товарно-транспортними накладними,
доказами придбання дизельного палива,
актами списання дизельного палива.
Вказані обставини не заперечується
відповідачем (т. 1 а.с. 169-250, т. 2 а.с. 1-26,
51-83).

В актах перевірок від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 та від 29.11.2013 року
№221/17-117/НОМЕР_1 відповідачем зазначено,
що до складу витрат 2011 року позивачем
було включено витрати у сумі 21363,74 грн.,
а до складу витрат 2012 року - витрати у
сумі 35530,00 грн. на придбання дизельного
палива, витраченого при переміщенні
транспортних засобів з одного пункту
до іншого без оплати таких поїздок
замовниками по маршрутах, що не
відображені в актах виконаних робіт (т.
1 а.с. 19, 42).

Відповідно до ч. 1 -2 ст. 47 "Про
автомобільний транспорт" від 05.04.2001
року №2344-III, до внутрішніх перевезень
вантажів відносяться перевезення
вантажів між пунктами відправлення та
призначення, розташованими в Україні,
та комплекс допоміжних операцій,
пов'язаних з цими перевезеннями, а
також технологічні перевезення
вантажів, що здійснюються в межах
одного виробничого об'єкта без виїзду
на автомобільні дороги загального
користування.

До комплексу допоміжних операцій,
пов'язаних із внутрішніми
перевезеннями вантажів автомобільним
транспортом, належать: завантаження та
розвантаження автомобільних
транспортних засобів; перевантаження
вантажів на інший вид транспорту чи
транспортний засіб; сортування,
пакування, обмірювання та маркування
вантажу; накопичення, формування або
дроблення партій вантажу; зберігання
вантажу; транспортно-експедиційні
послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу
України, за договором перевезення
вантажу одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити довірений їй
другою стороною (відправником) вантаж
до пункту призначення та видати його
особі, яка має право на одержання
вантажу (одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

З системного аналізу наведених норм
слідує, що перевезення вантажів
включає в себе комплекс послуг, які
надаються перевізником з метою
доставити ввірений йому вантаж до
пункту призначення. Тому, надання
транспортного засобу для завантаження
безпосередньо пов'язане із здійсненням
господарської діяльності щодо
перевезення вантажів.

В свою чергу, частиною 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 року №996-ХІV передбачено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Частиною 6 статті 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-ХІV встановлено, що міністерства,
інші центральні органи виконавчої
влади, у межах своєї компетенції,
відповідно до галузевих особливостей
розробляють на базі національних
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку методичні рекомендації щодо їх
застосування.

У відповідності до Програми
реформування системи бухгалтерського
обліку із застосуванням міжнародних
стандартів, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 28.10.1998
року№1706, було розроблено Методичні
рекомендації з формування
собівартості перевезень (робіт, послуг)
на транспорті, що затверджені Наказом
Міністерства транспорту України від
05.02.2001 року №65 (надалі - Методичні
рекомендації), які можуть
застосовуватись для цілей планування,
ведення обліку і калькулювання
собівартості перевезень вантажів і
пасажирів, робіт і послуг, пов'язаних з
транспортним процесом, як на
транспортних підприємствах, так і на
інших підприємствах, що виконують
зазначені роботи (послуги), незалежно
від форм власності і підпорядкування,
але з врахуванням технологічних і
організаційних особливостей кожного
підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій
визначено, що собівартість перевезень
(робіт, послуг) - це виражені в грошовій
формі поточні витрати транспортних
підприємств, безпосередньо пов'язані з
підготовкою та здійсненням процесу
перевезень вантажів і пасажирів, а
також виконанням робіт і послуг, що
забезпечують перевезення.

Пунктом 30 Методичних рекомендацій
передбачено, що до виробничої
собівартості перевезень включаються:
прямі матеріальні витрати; прямі
витрати на оплату праці; інші прямі
витрати; загальновиробничі витрати.

Пунктом 32 Методичних рекомендацій
встановлено, що до статті калькуляції
"Прямі матеріальні витрати"
включається вартість усіх видів
пально-мастильних та інших матеріалів
(включаючи транспортно-заготівельні
витрати), що використані як
безпосередньо на виконання перевезень
(робіт, послуг), так і на технологічні
операції в процесі підготовки рухомого
складу до експлуатації, а також витрати
пально-мастильних матеріалів на
допоміжно-службовий,
учбово-тренувальний та невиробничий
нальоти годин.

Крім того, в силу вимог пункту 4.4 Норм
витрат палива і мастильних матеріалів
на автомобільному транспорті, що
затверджені Наказом Міністерства
транспорту України від 10.02.1998 року №43,
для бортових вантажних автомобілів і
сідельних тягачів у складі
автопоїздів, автомобілів-фургонів та
вантажопасажирських автомобілів, які
виконують роботу, що обліковується в
тонно-кілометрах, нормативні витрати
палива розраховуються за формулою, яка
передбачає, що при виконання
вантажними автомобілями роботи для
визначення норми по витратам палива
враховується показник загального
пробігу автомобіля та показник пробігу
з вантажем.

Отже, вартість паливно-мастильних
матеріалів, які використовуються
суб'єктом господарювання для доставки
транспортного засобу до пункту
навантаження, повинні враховуватись
ним під час розрахунку собівартості
реалізованих послуг з перевезення
вантажів та включатись до складу
витрат операційної діяльності.

Таким чином, висновки відповідача про
завищення позивачем суми витрат за 2011
рік на 21363,74 грн. та за 2012 рік на 35530,00 грн.
не відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до абз. 1-3 п. 167.1 ст. 167
Податкового кодексу України (в
редакцій, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
ставка податку становить 15 відсотків
бази оподаткування щодо доходів,
одержаних (крім випадків, визначених у
пунктах 167.2-167.4 цієї статті), у тому
числі, але не виключно у формі
заробітної плати, інших заохочувальних
та компенсаційних виплат або інших
виплат і винагород, які виплачуються
(надаються) платнику у зв'язку з
трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами; виграшу
у державну та недержавну грошову
лотерею, виграшу гравця (учасника),
отриманого від організатора азартної
гри.

У разі якщо загальна сума отриманих
платником податку у звітному
податковому місяці доходів, зазначених
у абзаці першому цього пункту,
перевищує десятикратний розмір
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
звітного податкового року, ставка
податку становить 17 відсотків суми
перевищення з урахуванням податку,
сплаченого за ставкою, визначеною в
абзаці першому цього пункту.

Платники податку, які подають
податкові декларації за податковий
(звітний) рік згідно з підпунктом "є"
пункту 176.1 статті 176, статтями 177 і 178
цього розділу, застосовують ставку
податку 17 відсотків до частини
середньомісячного річного
оподатковуваного доходу, що перевищує
десятикратний розмір мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня податкового (звітного) року.
Розмір середньомісячного річного
оподатковуваного доходу
розраховується як сума загальних
місячних оподатковуваних доходів,
зазначених в абзаці першому цього
пункту, поділена на кількість
календарних місяців, протягом яких
платником податку було одержано такі
доходи у податковому (звітному) році, за
який здійснюється декларування.

З огляду на наведене, висновки
відповідача про заниження позивачем
об'єкту оподаткування податком на
доходи фізичних осіб за 2011 рік на 8711,07
грн. та за 2012 рік на 5329,50 грн. є
необґрунтованими і спростовуються
дослідженими судом доказами
(розрахунок т. 1 а.с. 22, 44).

Як вбачається з наявних у матеріалах
справи розрахунків, на суму
збільшеного грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб у сумі
8711,07 грн. згідно податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№ платнику податків нараховано
штрафні санкції у сумі 2177,77 грн., на суму
збільшеного грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб у сумі
5329,50 грн. згідно податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 12.12.2013 року
№ платнику податків нараховано
штрафні санкції у сумі 2664,75 грн. (т. 3 а.с.
94-95).

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№ в частині збільшення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб на суму 10888,84 грн., в тому
числі 8711,07грн. за основним платежем та
2177,77 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями та податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 12.12.2013 року
№ про збільшення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 7994,25 грн., в тому
числі 5329,50 грн. за основним платежем та
2664,75 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями є протиправними та
підлягають скасуванню. Позовні вимоги
в цій частині підлягають до
задоволення.

2. Стосовно позовних вимог про
визнання протиправними та скасування
вимоги Державної податкової інспекції
у м. Рівному Рівненської області
Державної податкової служби від 29.11.2013
року №Ф-6, рішення Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів своєчасно не
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 12.12.2013 року
№ суд зазначає наступне.

В основу прийняття вказаних рішень
покладено висновки відповідача про
порушення позивачем вимог п. 2, ч. 1, ст.. 7,
ч. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI
внаслідок заниження єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
страхування на загальну суму 32480,48 грн.,
в тому числі за 2011 рік на 20151,57 грн., за 2012
рік на 12328,91 грн., що призвело до
застосування штрафних санкцій у
розмірі, передбаченому п. 3 ч. 11 ст. 25
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне страхування" від 08.07.2010 року
№2464-VI, що склало 2631,61 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI
(надалі - Закон України №2464-VI),
платниками єдиного внеску є фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України
№2464-VI, єдиний внесок для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб-підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 частини
першої статті 4 цього Закону
нараховується на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону України
№2464-VI передбачено, що єдиний внесок для
платників, зазначених у пунктах 4 та 5
частини першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску.

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону
України №2464-VI визначено, що орган
доходів і зборів застосовує до
платника єдиного внеску такі штрафні
санкції - за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для донарахування
позивачеві єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
страхування на суму 32480,48 грн. стало
збільшення фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_4 значення чистого
оподаткованого доходу за 2011 рік на суму
58073,71 грн., що відображено в акті
перевірки від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1, та за 2012 рік на суму 35530,00
грн., що відображено в акті перевірки
від 29.11.2013 року №221/17-117/НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 46).

Враховуючи висновки суду, зроблені під
час дослідження обставин прийняття
податкових повідомлень-рішень від
07.11.2012 року №, від 12.12.2013 року
№, щодо правомірності формування
позивачем витрат за 2011 рік у сумі 58073,71
грн. та за 2012 рік у сумі 35530,00 грн., вимога
від 29.11.2013 року №Ф-6 та рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів своєчасно не
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби від 12.12.2013 року
№ підлягають визнанню
протиправними та скасуванню. Позовні
вимоги в цій частині підлягають до
задоволення.

3. Стосовно позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
12.12.2013 року № суд зазначає
наступне.

В основу прийняття вказаного рішення
покладено висновки відповідача про
порушення позивачем вимог п. 187.1 ст. 187,
ст. 198, п. 199.1 ст. 199 Податкового кодексу
України внаслідок завищення суми
від'ємного значення різниці між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду попередніх
податкових періодів, що залишається
непогашеною після бюджетного
відшкодування, отриманого у звітному
податковому періоді, та підлягає
включенню до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду податкової декларації з
податку на додану вартість (рядок 24) на
12942,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, з
26.01.2011 року фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 зареєстрований в якості
платника податку на додану вартість, що
підтверджується свідоцтвом №100320126 (т. 1
а.с. 89, т. 2 а.с. 84-151).

Відповідно до пп. "а" п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що до
податкового кредиту не відносяться
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України, сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України, при від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.4 статті 200 Податкового
кодексу України передбачено, що в разі,
якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду

За змістом наведених норм, необхідними
умовами для включення сум податку на
додану вартість, сплачених у ціні
товарів (послуг), до складу податкового
кредиту, є фактичне здійснення
господарської операції, належне
оформлення податкових накладних та
підтвердження використання товарів
(послуг) у господарській діяльності
платника податку.

У податкових деклараціях з податку на
додану вартість за січень-грудень 2012
року фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 задекларовано податковий
кредит на загальну суму 51513,00 грн. (т. 1
а.с. 49).

В акті перевірки від 29.11.2013 року
№221/17-117/НОМЕР_1 територіальним органом
доходів і зборів зазначено, що сума
податку на додану вартість у розмірі
15788,00 грн. не прийнята до складу
податкового кредиту позивача за 2012 рік,
в тому числі, 8682,00 грн. (3883,00 грн. за
червень 2012 року, 3049,00 грн. за липень 2012
року, 1750,00 грн. за вересень 2012 року), які
не підтверджені належним чином
оформленими податковими накладними та
7106,00 грн. (4260,00 грн. за листопад 2012 року,
2846,00 грн. за грудень 2012 року), які не
використовувались у власній
господарській діяльності платника
податків (т. 1 а.с. 49).

Відповідно до ч. 1 п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.

Абзацом 2 пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України
передбачено, що у разі коли на момент
перевірки платника податку
контролюючим органом суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

В ході судового розгляду справи судом
допитано в якості свідка податкового
інспектора, що проводила перевірку
позивача - ОСОБА_6 Свідок надала
показання, згідно яких під час
проведення документальної планової
перевірки за 2012 рік платником податків
не було надано оригіналів податкових
накладних на підтвердження сум податку
на додану вартість, задекларованих у
складі податкового кредиту з податку
на додану вартість за червень, липень
та вересень 2012 року на загальну суму
8682,00 грн.

Представником позивача у судовому
засіданні надано пояснення, згідно
яких заперечення на висновки акту
перевірки від 29.11.2013 року №221/17-117/НОМЕР_1
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 не
подавались. У інший спосіб оригінали
податкових накладних територіальному
органу доходів і зборів до моменту
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 12.12.2013 року
№ не надавались.

Враховуючи положення пункту 44.6 статті
44 та пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, суд приходить до
висновку, що позивачем неправомірно
сформовано податковий кредит з податку
на додану вартість за червень, липень
та вересень 2012 року на загальну суму
8682,00 грн., як такий, що не підтверджений
на момент перевірки належним чином
оформленими податковими накладними.

З огляду на наведене, зазначені
порушення позивачем норм податкового
законодавства призвели до завищення
суми від'ємного значення різниці між
сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду на суму 8682,00 грн.

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 12.12.2013 року
№ в частині зменшення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на суму 8682,00 грн. є
правомірним, а в задоволенні позовних
вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо висновків про завищення позивачем
суми податкового кредиту з податку на
додану вартість за листопад, грудень 2012
року на 7106,00 грн., то суд зазначає, що
вказані суми є похідними від описаних в
акті перевірки операцій щодо включення
позивачем до складу витрат 2012 року
витрат у сумі 35530,00 грн. на придбання
дизельного палива, витраченого при
переміщенні транспортних засобів з
одного пункту до іншого без оплати
таких поїздок замовниками по
маршрутах, що не відображені в актах
виконаних робіт.

При цьому, будь-які зауваження щодо
форми та змісту податкових накладних,
сумніви щодо реальності господарських
операцій з придбання дизельного палива
в акті перевірки та у представника
відповідача в ході судового розгляду
справи були відсутні.

Таким чином, оскільки під час
дослідження обставин прийняття
податкового повідомлення-рішення від
12.12.2013 року № судом було зроблено
висновок щодо можливості включення
платником податку до складу витрат, що
враховуються при визначенні об'єкту
оподаткування, вартості
паливно-мастильних матеріалів, які
використовуються для доставки
транспортного засобу до пункту
навантаження, то факт використання
позивачем дизельного палива у власній
господарській діяльності знаходить
своє підтвердження дослідженими судом
доказами.

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
12.12.2013 року № в частині зменшення
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість,
задекларованого за грудень 2012 року, на
4260,00 грн. є неправомірним та підлягає
скасуванню. Позовні вимоги в цій
частині підлягають до задоволення.

4. Стосовно позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№004471742 суд зазначає наступне.

В основу прийняття вказаного рішення
покладено висновки відповідача про
порушення позивачем вимог п. 51.1 ст. 51,
пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу
України, п. 1.1, п.1.2 розділів І-ІІІ
Порядку заповнення та подання
податковими агентами податкового
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку,
що затверджений Наказом Державної
податкової адміністрації України від
24.12.2010 року №1020, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 13.01.2011
року за №46/18784, яке полягало у поданні
податкових розрахунків сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку за формою 1 ДФ за I-IV
квартали 2011 року не в повному обсязі, з
недостовірними даними та з помилками, а
саме, в податкових розрахунках не
відображені доходи, нараховані
(виплачені) фізичним
особам-підприємцям ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, а також у невірному
відображенні у податковому розрахунку
сум доходу, нарахованого (сплаченого)
на користь платників податку, і сум
утриманого з них податку за формою 1 ДФ
за ІІІ квартал 2010 року суми утриманого
податку по працівнику ОСОБА_5 (т. 2 а.с.
156-160, т. 3 а.с. 46).

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий агент щодо податку на
доходи фізичних осіб - юридична особа
(її філія, відділення, інший
відокремлений підрозділ), самозайнята
особа, представництво нерезидента -
юридичної особи, інвестор (оператор) за
угодою про розподіл продукції, які
незалежно від організаційно-правового
статусу та способу оподаткування
іншими податками та/або форми
нарахування (виплати, надання) доходу (у
грошовій або негрошовій формі)
зобов'язані нараховувати, утримувати
та сплачувати податок, передбачений
розділом IV цього Кодексу, до бюджету
від імені та за рахунок фізичної особи
з доходів, що виплачуються такій особі,
вести податковий облік, подавати
податкову звітність контролюючим
органам та нести відповідальність за
порушення його норм в порядку,
передбаченому статтею 18 та розділом IV
цього Кодексу.

Згідно з ст. 18 Податкового кодексу
України, податковим агентом визнається
особа, на яку цим Кодексом покладається
обов'язок з обчислення, утримання з
доходів, що нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику, та
перерахування податків до
відповідного бюджету від імені та за
рахунок коштів платника податків.
Податкові агенти прирівнюються до
платників податку і мають права та
виконують обов'язки, встановлені цим
Кодексом для платників податків.

Пунктом 51.1 статті 51 Податкового
кодексу України передбачено, що
податковий агент зобов'язаний подавати
у строки, встановлені цим Кодексом для
податкового кварталу, податковий
розрахунок сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податків, а також сум нарахованого та
утриманого з них податку контролюючому
органу за місцем свого обліку.

Підпунктом "б" пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України
встановлено, що особи, які відповідно
до цього Кодексу мають статус
податкових агентів, зобов'язані
подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу
податковий розрахунок суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також суми
утриманого з них податку до
контролюючого органу за місцем свого
розташування. Такий розрахунок
подається лише у разі нарахування сум
зазначених доходів платнику податку
податковим агентом протягом звітного
періоду.

Водночас, пунктом 177.8 статті 178
Податкового кодексу України визначено,
що під час нарахування (виплати)
фізичній особі - підприємцю доходу від
здійснення нею підприємницької
діяльності, суб'єкт господарювання
та/або самозайнята особа, які
нараховують (виплачують) такий дохід,
не утримують податок на доходи у
джерела виплати, якщо фізичною особою -
підприємцем, яка отримує такий дохід,
надано копію документу, що підтверджує
її державну реєстрацію відповідно до
закону як суб'єкта підприємницької
діяльності. Це правило не
застосовується в разі нарахування
(виплати) доходу за виконання певної
роботи та/або надання послуги згідно з
цивільно-правовим договором, коли буде
встановлено, що відносини за таким
договором фактично є трудовими, а
сторони договору можуть бути
прирівняні до працівника чи
роботодавця відповідно до підпунктів
14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього
Кодексу.

Оскільки наявними у матеріалах справи
доказами підтверджується, а
відповідачем не заперечується факт
реєстрації ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в
якості фізичних осіб-підприємців,
позивач в силу вимог пункту 177.8 статті
178 Податкового кодексу України, не
повинен був відображати нараховані їм
доходи у податкових розрахунках сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманого з них податку за формою 1 ДФ
за I-IV квартали 2011 року (т. 3 а.с. 48-66).

Таким чином, висновки відповідача в цій
частині є безпідставними.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, з 07.06.2010 року по 28.02.2011 року у
трудових відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 перебував
працівник ОСОБА_5 (індивідуальний
податковий НОМЕР_4), який працював на
посаді водія-експедитора (т. 2 а.с. 154).

20.10.2010 року позивачем подано до органу
державної податкової служби
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку за формою 1 ДФ за ІІІ
квартал 2010 року, в якому відображено
суму доходу, нарахованого працівнику
ОСОБА_5 на рівні 2664,00 грн., суму
утриманого податку з доходів фізичних
осіб по вказаному працівнику - на рівні
63,89 грн. (т. 3 а.с. 46).

Згідно бухгалтерської довідки від
31.03.2014 року №3, сума утриманого з
доходів працівника ОСОБА_5 податку з
доходів фізичних осіб у ІІІ кварталі 2010
році фактично склала 189,69 грн. (т. 3 а.с. 47).

Крім того, в акті перевірки від 26.10.2012
року №311/17-117/НОМЕР_1 органом державної
податкової служби зазначено, що
платником сума податку з доходів
фізичних осіб, яку позивачеві належало
утримати з доходів працівника ОСОБА_5
за ІІІ квартал 2010 року складала 190,08
грн.(т.1а.с.24).

Отже, факт подання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 податкової
звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платника податку, суми утриманого з них
податку за ІІІ квартал 2010 року з
недостовірними відомостями та
помилками знаходить своє
підтвердження дослідженими судом
доказами.

Відповідно до п. 119.2 ст. 119 Податкового
кодексу України, неподання, подання з
порушенням встановлених строків,
подання не у повному обсязі, з
недостовірними відомостями або з
помилками податкової звітності про
суми доходів, нарахованих (сплачених)
на користь платника податків, суми
утриманого з них податку, якщо такі
недостовірні відомості або помилки
призвели до зменшення та/або
збільшення податкових зобов'язань
платника податку та/або до зміни
платника податку - тягнуть за собою
накладення штрафу у розмірі 510 гривень.
Ті самі дії, вчинені платником
податків, до якого протягом року було
застосовано штраф за таке саме
порушення, - тягнуть за собою
накладення штрафу у розмірі 1020 гривень.

При вирішенні питання про застосування
штрафних санкцій, передбачених нормами
Податкового кодексу України, за
порушення податкового законодавства,
які вчинені до набрання ним чинності,
але виявлені контролюючими органами
після вказаної дати, слід виходити з
того, що згідно з пунктом 11 підрозділу 10
розділу XX "Перехідні положення"
Податкового кодексу України, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) за
наслідками перевірок, які здійснюються
контролюючими органами,
застосовуються у розмірах,
передбачених законом, чинним на день
прийняття рішень щодо застосування
таких штрафних (фінансових) санкцій (з
урахуванням норм пункту 7 цього
підрозділу).

Отже, оцінка правомірності поведінки
платників податків здійснюється на
підставі норм податкового та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
що діяло на момент вчинення
відповідних дій. Водночас заходи
відповідальності, які підлягають
застосуванню за вчинені платниками
податків порушення, повинні
визначатися згідно з
нормативно-правовими актами, чинними
на час виникнення відповідних
правовідносин, тобто на час
застосування відповідальності,
зокрема винесення відповідних
податкових повідомлень-рішень.

Суд зазначає, що діяння, передбачене
пунктом 119.2 статті 119 Податкового
кодексу України, в частині подання
податкової звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платника податку, суми утриманого з них
податку з недостовірними відомостями
та помилками, по своїй суті, є
порушенням обов'язку платника податку
щодо подання податкової звітності,
який на даний час закріплено у
підпункті "б" пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України.

До набрання чинності Податковим
кодексом України, згідно пп. "б" п. 19.2 ст.
19 Закону України №889-ІV, особи, які
відповідно до цього Закону мали статус
податкових агентів, зобов'язані були
надавати у строки, встановлені законом
для податкового кварталу, якщо інше не
визначено нормами цього Закону,
податковий розрахунок сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також сум
утриманого з них податку податковому
органу за місцем свого розташування.

Судом встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 протягом року
притягувався до відповідальності на
підставі пункту 119.2 статті 119
Податкового кодексу України за
порушення пункту 51.1 статті 51, підпункту
"б" пункту 176.2 статті 176 Податкового
кодексу України, що підтверджується
актом перевірки від 23.11.2011 року №5283/17-40
та податковим повідомленням-рішенням
від 23.11.2011 року № (т. 1 а.с. 97-104, т. 3
а.с. 35-36).

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненської області від
07.11.2012 року №004471742 про збільшення
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на суму 1020,00 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями є
правомірним, а в задоволенні позовних
вимог в цій частині слід відмовити.

5. Стосовно позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 08.11.2012 року
№ суд зазначає наступне.

В основу прийняття вказаного рішення
покладено висновки відповідача про
порушення позивачем вимог ст. 7 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю" від 19.02.1993 року
№15-93, яке полягало у проведенні
розрахунків з нерезидентом
готівковими коштами минаючи
уповноважений банк на суму 16,00 Євро, що
становить 176,25 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю" від 19.02.1993 року №15-93 (надалі -
Декрет Кабінету Міністрів України
№15-93), у розрахунках між резидентами і
нерезидентами в межах торговельного
обороту використовуються як засіб
платежу іноземна валюта та грошова
одиниця України - гривня. Такі
розрахунки здійснюються лише через
уповноважені банки в порядку,
установленому Національним банком
України.

Згідно з абз. 6 ч. 2 ст. 16 Декрету Кабінету
Міністрів України №15-93, до резидентів,
нерезидентів, винних у порушенні
правил валютного регулювання і
валютного контролю, застосовуються
такі міри відповідальності (фінансові
санкції) - за порушення резидентами
порядку розрахунків, установленого
статтею 7 цього Декрету, - штраф у
розмірі, еквівалентному сумі валютних
цінностей, що використовувалися при
розрахунках, перерахованій у валюту
України за обмінним курсом
Національного банку України на день
здійснення таких розрахунків.

Міра відповідальності аналогічного
характеру закріплена в абзаці 1 пункту
2.6 Положення про валютний контроль, що
затверджене Постановою Правління
Національного банку України від 08.02.2000
року №49, яка зареєстрована у
Міністерстві юстиції України 04.04.2000
року за №209/4430.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 08.09.2011 року по 24.09.2011 року
працівник позивача ОСОБА_10 перебував у
відрядженні до Німеччини (т. 3 а.с. 67-42).

В акті перевірки від 26.10.2012 року
№311/17-117/НОМЕР_1 органом державної
податкової служби зазначено, що на
підставі первинних документів, які
досліджувались у ході її проведення, а
саме, авансового звіту від 15.09.2011 року
водія ОСОБА_10, виявлено факт
розрахунків останнього з нерезидентом
за придбання лампочок фірми "OSRAM AG"
(Німеччина) готівковими коштами у сумі
16,00 Євро, що становить 176,25 грн., минаючи
уповноважений банк (т. 1 а.с. 31).

Декрет Кабінету Міністрів України №15-93
встановлює режим здійснення валютних
операцій на території України,
визначає загальні принципи валютного
регулювання, повноваження державних
органів і функції банків та інших
фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства.

Пунктом 2 статті 1 Декрету Кабінету
Міністрів України №15-93 передбачено, що
валютними операціями є: операції,
пов'язані з переходом права власності
на валютні цінності, за винятком
операцій, що здійснюються між
резидентами у валюті України; операції,
пов'язані з використанням валютних
цінностей в міжнародному обігу як
засобу платежу, з передаванням
заборгованостей та інших зобов'язань,
предметом яких є валютні цінності;
операції, пов'язані з ввезенням,
переказуванням і пересиланням на
територію України та вивезенням,
переказуванням і пересиланням за її
межі валютних цінностей;

В свою чергу, відносини, щодо видачі
готівкових коштів під звіт або на
відрядження врегульовані главою 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні, що
затверджене Постановою Правління
Національного банку України від 15.12.2004
року №637, яка зареєстрована в
Міністерстві юстиції України 13.01.2005
року за №40/10320.

Отже, застосування органом державної
податкової служби штрафних санкцій за
порушення платником податків порядку
розрахунків в іноземній валюті можливе
лише щодо валютних операцій, які мали
місце на території України, а не за її
межами.

Проте, правовідносини щодо видачі
коштів на відрядження або під звіт не
підпадають під дію Декрету Кабінету
Міністрів України №15-93 та, по своїй
суті, не є валютною операцією, оскільки
не стосуються здійснення розрахунків в
іноземній валюті безпосередньо між
позивачем та нерезидентом.

Відтак, податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 08.11.2012 року
№ про нарахування фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 пені за
порушення термінів розрахунків у сфері
ЗЕД у сумі 176,25 грн. є неправомірним та
підлягає скасуванню. Позовні вимоги в
цій частині підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що в разі якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Загальна сума позовних вимог складає
70495,93 грн., з них задоволено позовні
вимоги на суму 58431,43 грн., що становить 83%
від загальної суми, відмовлено у
задоволенні позовних вимог на суму
12064,50 грн., що становить 17% від загальної
суми.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір" від 08.07.2011 року №3674-VI, під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про
судовий збір" від 08.07.2011 року №3674-VI
встановлено, що судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4
Закону України "Про судовий збір" від
08.07.2011 року №3674-VI визначено ставки
судового збору за подання до
адміністративного суду
адміністративних позовів майнового
характеру - 2% розміру майнових вимог,
але не менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 4
розмірів мінімальних заробітних плат.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" від
16.01.2014 року №719-VII передбачено, що з
01.01.2014 року мінімальна заробітна плата
встановлюється на рівні 1218,00 грн./міс.

Таким чином, позивачеві за подання
даного адміністративного позову
належало сплати 1827,00 грн., з них 182,70 грн.
під час подання позову.

Отже, стягненню з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до Державного
бюджету України підлягають судові
витрати у сумі 127,89 грн. з розрахунку:
сума судового збору, яка підлягає
стягненню з позивача до Державного
бюджету України (відсоток позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено * 100% суми судового збору за
подання адміністративного позову
майнового характеру) - 10% суми судового
збору, фактично сплаченого позивачем
за подання адміністративного позову
майнового характеру = 17% * 1827,00 грн. - 182,70
грн. = 127,89 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 07.11.2012 року
№ в частині збільшення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб на суму 10888,84 грн., в тому
числі 8711,07 грн. за основним платежем та
2177,77 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 08.11.2012 року
№ про нарахування фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 пені за
порушення термінів розрахунків у сфері
ЗЕД у сумі 176,25 грн.

Визнати протиправним та скасувати
вимогу Державної податкової інспекції
у м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
29.11.2013 року №Ф-6 про сплату фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 боргу
(недоїмки) з єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 32480,48 грн.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної податкової
інспекції у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області від 12.12.2013 року № про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів своєчасно не
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 2631,61 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
12.12.2013 року №, згідно якого
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
збільшено грошове зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб на суму
7994,25 грн., в тому числі 5329,50 грн. за
основним платежем та 2664,75 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
12.12.2013 року №, в частині зменшення
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість,
задекларованого за грудень 2012 року, на
4260,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з позивача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
127 (сто двадцять сім) грн. 89 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Шарапа
В.М.