Справа № К/9991/44321/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/44321/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Відділу міграційної служби в Київській
області про визнання рішення нечинним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 2
березня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 5 липня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернувся
із зазначеним позовом до Відділу
міграційної служби в Київській області
про скасування рішення та зобов'язання
оформити документи для надання йому
статусу біженця. В обґрунтування
позову зазначав, що за національністю
є узбеком, громадянином Узбекистану,
через побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок свого
віросповідання (іслам) був змушений
покинути країну своєї громадянської
належності та прибув до України. У
червні 2010 року позивач звернулася з
заявою про надання статусу біженця,
однак наказом відповідача від 5 липня
2010 року в оформленні документів щодо
надання такого статусу відмовлено, з
підстав необґрунтованості заяви.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на неправильне
застосування Закону України «Про
біженців», Женевської Конвенції про
статус біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив про
задоволення позовних вимог.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 2 березня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 липня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
судові рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з
того, що у ОСОБА_4 відсутні обґрунтовані
обставини для побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
віросповідання, раси, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи.

З таким висновками судів
попередніх інстанції погоджується і
колегія Вищого адміністративного суду
України, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_4 є узбеком за
національністю, громадянином
Узбекистану. У червні 2010 році він
нелегально прибув до України в м. Біла
Церква Київської області, де звернувся
до Відділу міграційної служби в
Київській області з метою отримання
статусу біженця, посилаючись на
побоювання стати жертвою
переслідування через своє
віросповідання - іслам, оскільки є
мусульманином та на батьківщині був
імамом у мечеті. 5 липня 2010 позивачу
відмовлено у надані такого статусу за
необґрунтованістю заяви.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що фактів звернення до
правоохоронних органів у країні
походження щодо свого переслідування з
боку влади, утисків або погроз за
ознаками свого віросповідання,
позивачем не наведено, доказів
зазначеному судами не встановлено.

Твердження позивача про загрозу
його життю через те, що він є
мусульманином не доведено в суді. Крім
того, згідно загальновідомих даних
щодо ситуації в Узбекистані, підстав
вважати, що права громадян, які за
віросповідують іслам, також не має.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Системний аналіз доказів по
справі, щодо фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань щодо позивача,
не має.

За таких обставин, підстав для
надання позивачеві статусу біженця в
Україні, немає.

У відповідності з абзацом шостим
статті 12 Закону України «Про біженців»
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через національність щодо позивача,
немає.

Отже, відповідач правомірно
відмовив позивачу в оформлені
відповідних документів.

Таким чином, рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 2 березня 2011
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В.
Тракало