Справа № 817/522/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/522/14

17 квітня 2014 року 16год. 15хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Сало А.Б. за участю секретаря судового
засідання Школяр О.І. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ФОП ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
про скасування податкових
повідомлень-рішень ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернулася до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Головного
управління Міністерства доходів і
зборів у Рівненській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 20.03.2012, яким визначено податкове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 9 531,11 грн., №
від 20.03.2012, яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в сумі 8 282,00 грн.,
№ від 21.11.2013, яким позивачу
донараховано податкові зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб в сумі
10 129,46 грн.

Під час судового, позивачем було
заявлено клопотання в якому останній
просив об'єднати розгляд позовів у
справі №817/522/14 та у справі №817/960/14 в
одне провадження, оскільки підставою
для винесення вищенаведених
податкових повідомлень-рішень та
вимоги ДПІ у м. Рівному №Ф-12 від 12.03.2014
року про сплату боргу (недоїмки) з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
страхування в сумі 28 882,45 грн.,
оскарження якої є предметом спору у
справі №817/960/14, є один і той самий акт
перевірки відповідача від 07.11.2013
№212/17-01/НОМЕР_1. Ухвалою суду від 17.04.2014
вказане клопотання позивача
задоволено. Відтак судом було
здійснено розгляд справи щодо всього
обсягу об'єднаних позовних вимог.

Позивач, позов обґрунтовує тим, що
одним із обов'язкових умов договорів
перевезення є обов'язок перевізника по
забезпеченню надання транспортних
засобів до пункту завантаження -
вказаного замовником у відповідному
договорі-заявці, як наслідок, виконання
такого обов'язку є обов'язковим
елементом господарської діяльності
пов'язаної із наданням транспортних
послуг. Відтак, витрати пов'язані із
використанням частини придбаних
паливно-мастильних матеріалів при
подачі транспортних засобів до пункту
завантаження, на думку позивача були
правомірно включені до складу валових.
При цьому, позивач також зауважив, що
висновки відповідача з приводу
понесення ним витрат не пропорційно до
отриманих доходів, впродовж одних й тих
ж місяців у 2012 р., є безпідставними,
оскільки звітним періодом для позивача
є річний строк, так як позивач один раз
протягом року подає відповідну
декларацію про доходи, водночас,
позивач звернув увагу, що за 2012 р. його
діяльність характеризується
дохідністю. Крім того, позивач
зауважив, що відповідачем було
неправомірно не враховано витрати по
страхуванню, як такі що не пов'язані із
господарською діяльністю, оскільки
страхування автоперевезень
відповідно до вимог чинного
законодавства є обов'язковою умовою
для здійснення діяльності на ринку
міжнародних перевезень. Як наслідок,
понесенні ним витрати зі страхування,
були здійснені ним в межах
господарської діяльності пов'язаної із
наданням послуг з міжнародних
перевезень. Також, з огляду на
відсутність бази для нарахування,
наголошував на безпідставності вимоги
про сплату єдиного соціального внеску.

В судовому засіданні, представник
позивача, з наведених у позові підстав
вказав, що висновки податкового органу
про завищення валових витрат та
відповідне заниження зобов'язання за
платежем «податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності»
безпідставні, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача - ДПІ у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області позовні вимоги не визнав з
підстав зазначених у письмових
запереченнях на адміністративний
позов. Зокрема, зазначив, що позивачем
занижено валові доходи за 2010, 2011 та 2012
рік внаслідок завищення ним валових
витрат, а також занижено зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість до
бюджету внаслідок неправомірного
формування податкового кредиту по
придбанню товарно-матеріальних
цінностей, які не призначені для
використання в господарській
діяльності. Крім того, зауважив, що
позивачем було також протиправно
включено до складу валових витрат -
витрати на сплату страхових платежів,
оскільки дані витрати не є
операційними витратами та не
включаються до складу витрат фізичних
осіб - підприємців. Також, звернув
увагу, на те що позивачем за деякими
господарським операціями були
понесені витрати не пропорційно до
отриманого від таких операцій доходу,
що призвело до понаднормового
включення таких витрат до складу
валових. Поряд з тим, з огляду на
збільшення в ході здійснених перевірок
суми валових доходів позивача, йому
донараховано також зобов'язання зі
сплати єдиного соціального внеску.
Просив в позові відмовити.

Вивчивши та дослідивши матеріали
справи, повно і всебічно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позов підлягає до
задоволення повністю з наступних
підстав.

Судом вставлено, що Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, проведено документальну
планову виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання СПД ОСОБА_3, іпн.
НОМЕР_1, вимог податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2010
р. по 31.12.2011 р.

За результатами перевірки, складено
відповідний акт № 57/17-117/НОМЕР_1 від
06.03.2012 та прийнято податкові
повідомлення-рішення № від 20.03.2012,
яким визначено податкове зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб в
сумі 9 531,11 грн., № від 20.03.2012, яким
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість в сумі 8
282 грн.

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2010 р. по 31.12.2011р.,
встановлено розбіжність в сумі 15772,00
грн. за 3-4 квартал 2010 р. та 38215,00 грн. за 2011
р. тобто завищення валових витрат на цю
суму та завищення податкового кредиту
за 2010 та 2011 роки на суму 8 282,00 гривень.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
основним видом діяльності позивача є
здійснення вантажних перевезень
автомобілями та автобусами (крім
таксі), надання експедиторських послуг.
Позивач використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них. Протягом 2010 та 2011
років позивач перебував на загальній
системі оподаткування.

Як вбачається з вказаного вище акту
перевірки, розбіжності у валових
витратах по даним перевірки виникла в
результаті порушення ст.13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.92р.
N13-92 «Про прибутковий податок з
громадян» та п.177.4 ст.177 Податкового
Кодексу України від 02 грудня 2010 року №
2755-УІ, а саме: розбіжність у валових
витратах відповідно за 3-4 кв. 2010 р. на
суму 15772,0 грн. та за 2011р. - 38215,0 грн.
виникла в зв'язку з тим, що СПД ОСОБА_3 до
складу валових витрат віднесено
витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг, заявок,
актів виконаних робіт, рахунків,
шляхових листів, що підтверджують
списання пального тощо встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
Таким чином, до складу валових витрат в
ході перевірки не прийнято частину
витрат на придбання дизельного
пального, що було використане для
переміщення транспортних засобів з
одного пункту до іншого без оплати
таких поїздок замовниками (покупцями)
по маршрутах, що не відображені в актах
виконаних робіт та такі, що не пов'язані
з отриманням доходів звітних періодів.

Внаслідок цього контролюючим органом
прийнято висновок про порушення вимог
п.177.2 ст.177 Податкового Кодексу України
від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ (із змінами
та доповненнями) та ст. 13 Декрету
Кабінету міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» № 13-92
від 26.12.1992р., згідно з якими об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відтак, за результатами перевірки,
податковий орган прийшов до висновку
про відображення позивачем
перекручених даних в деклараціях за 2010,
2011 роки, що привело до заниження
оподатковуваного доходу за III-IV кв. 2010 р.
на суму 15772 грн., за 2011р. на суму 38215 грн. В
результаті чого донарахована сума
податку з доходів фізичних осіб від
зайняття підприємницькою діяльністю в
сумі 8098,05грн., в т.ч. за 2010 р. - 2365,80 грн., за
2011 р. - 5732,25 грн..

Одночасно, контролюючим органом за
цими ж операціями стверджується про
порушення позивачем норм ст.198 та п.199.1
ст.199 Податкового кодексу України та пп.
7.4.3 п.7.4 ст. 7, пп. 7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", згідно з якими право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання товарів, які
використовуються в оподаткованих
операціях.

Як наслідок, прийнятий висновок про
безпідставне віднесення до
податкового кредиту показників у сумі
8282 грн., у тому числі за грудень 2010 р. у
сумі 3049 грн., за грудень 2011р. у сумі 5233
грн. Поряд з тим, в акті перевірки
податковий орган підтверджує
наявність під час перевірки податкових
накладних.

Щодо віднесення витрат на подачу
автомобілів до пунктів завантаження до
складу валових витрат судом
враховуються наступне.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом досліджених в судовому
засіданні укладених Позивачем угод на
перевезення, Замовник сплачує вартість
перевезення від пункту завантаження до
пункту розвантаження автомобіля.

В той же час, з метою отримання цього
доходу, тобто здійснення господарської
діяльності, позивачем несуться витрати
пов'язані з доставкою автомобіля до
пункту завантаження. Адже тільки таким
чином він має можливість виконати
умови укладеного договору та отримати
доходи, які вже згодом оподаткувати
відповідно до норм законодавства.

На обґрунтування цього, представником
позивача надані оригінали договорів на
транспортно-експедиційне
обслуговування; договорів-заявок з
вказанням конкретного місяця
загрузки/вигрузки, тоннажу вантажу;
звітів про використання пального,
видаткових накладних, які
підтверджують придбання такого
пального (досліджені в судовому
засіданні із долученням копій до
матеріалів справи). З наданих
документів вбачається, що одним із
обов'язкових умов договорів
перевезення є обов'язок перевізника по
забезпеченню надання транспортних
засобів до пункту завантаження -
вказаного замовником у відповідному
договорі або договорі-заявці. Вказані
умови договору кореспондують вимогам
статей 306 - 316 ГК України, а відтак,
виконання такого обов'язку є
обов'язковим елементом господарської
діяльності позивача пов'язаної із
наданням транспортних послуг.

Підтвердженням факту використання в
господарській діяльності витрат
понесених при поданні автомобілів до
пункту завантаження є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки, так як
для прибуття в місце завантаження та
повернення на місце стоянки
автотранспортного засобу після
виконання перевезень чи переміщення
транспорту між населеними пунктами для
завантаження і перевезення продукції
(виконання замовлення) необхідно
використовувати пальне.

Разом із тим, податковим органом в Акті
перевірки не заперечується факт
необхідності здійснення холостого
пробігу для належного виконання
замовлення по перевезенню вантажу та
не доведено того, що з урахуванням
існуючих норм ФОП списано пального
більше, ніж це було необхідним для
надання послуг по здійсненню вантажних
перевезень.

При цьому пальне, використане під час
руху по маршруту транспортного засобу
без вантажу слід вважати таким, що
використане у господарській
діяльності, відтак витрати, понесені
при придбанні такого пального,
обґрунтовано включені до складу
валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

При цьому відповідачем не
заперечується факт одержання та
визнання доходів у перевіряємому
періоді (ІІ-IV квартал 2010 року та 2011 рік)
саме від надання послуг по перевезенню
вантажів та
транспортно-експедиторських послуг.

Безпідставним вважає суд покликання
податкового органу на порушення
Позивачем норм пп.139.1.9. п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України за якими,
не відносяться до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. В Акті
перевірки не відображено, а
представником відповідача не доведено
факту не представлення до перевірки
первинних документів.

Крім того, суд звертає увагу на
недотримання контролюючим органом, під
час проведення перевірки та оформлення
Акту ревізорами, вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010 № 984 згідно яких: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно:

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення.

В той же час, в Акті перевірки, який став
підставою для прийняття оспорюваного
рішення, контролюючий орган
обґрунтовує наявність порушення лише
покликанням на норми Податкового
кодексу України, без зазначення
конкретних первинних документів, які
ним не беруться до уваги.

З огляду на викладене, податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
№ від 20.03.2012, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 9 531,11 грн.,
та № від 20.03.2012, яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в сумі 8 282,00
грн. підлягають скасуванню.

Окрім того, судом встановлено, що ДПІ у
м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області проведено планову виїзну
документальну перевірку діяльності
ФОП ОСОБА_3, з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2012 по 31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012р. по
31.12.2012р., правильності нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиного
внеску) за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р.,

На підставі проведеної перевірки
складено акт від 07.11.2013р. №212//17-01/НОМЕР_1
та прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 21.11.2013
р., яким донараховано податкові
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 10 129,46 грн. (в тому
числі 6 752,97 грн. основного зобов'язання
та 3 376,49 грн. штрафної санкції ), а також
виставлено вимогу №Ф-12 від 12.03.2013 про
сплату боргу (недоїмки) з єдиного
внеску на загальнообов'язкове
страхування в сумі 28 882,45 грн.

В акті перевірки зазначено, що
перевіркою правильності визначення
витрат, відображених у деклараціях про
доходи, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, з даними про суми
витрат, визначеними в ході перевірки за
період діяльності з 01.01.2012р. по 31.12.2012 р.,
встановлено розбіжність на суму 45019,70
гривень, внаслідок завищення, думку
податкового органу, валових витрат на
цю суму.

Щодо формування позивачем валових
витрат згідно вище вказаного акту,
судом враховується наступне.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, протягом 2012
року позивач здійснював господарську
діяльність з надання послуг вантажних
перевезень. При цьому, позивач
протягом зазначеного періоду у своїй
діяльності використовував два сідлові
тягачі та напівпричепи до них.

Як вбачається з вказаного вище акту
перевірки, розбіжності у валових
витратах по даним перевірки виникла в
результаті порушення позивачем п. 138.2,
п.138.4, п.138.6-9, п.138.10 ст. 138, п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, а саме:

- в квітні, травні, червні 2012 р. ФОП
ОСОБА_3 були надані деякі послуги з
міжнародного перевезення вантажів, за
якими позивачем сформовано витрати по
вищевказаних маршрутах перевезення не
пропорційно до отриманих по даних
переїздах доходах, внаслідок чого
позивачем, на думку контролюючого
органу, було понаднормово включено до
складу витрат 29 187,70 грн.

- позивачем до складу валових витрат за
2012 р. неправомірно включено витрати на
сплату страхових платежів на
транспортні засоби у загальній сумі 15832
грн., оскільки, на думку контролюючого
органу, дані витрати не є операційними
витратами та не включаються до складу
витрат фізичної особи - підприємця.

Однак, з наведеними порушеннями суд не
погоджується, з огляду на наступне.

Як встановлено в ході судового
розгляду, контролюючий орган в
обґрунтування наявності розбіжності
(завищення) на суму 29 187,70 грн. у витратах
за весь 2012 рік стверджує про списання
витрат непропорційно отриманому
доходу від підприємницької діяльності,
а саме - списання в квітні, травні,
червні 2012 р. витрат за деякими
господарським операціями з
міжнародного перевезення вантажів не
пропорційно до отриманого від таких
операцій доходу, в продовж одно й того ж
місяця.

Однак, на думку суду, відповідачем
безпідставно здійснено розрахунок
дохідності позивача у місячний період,
оскільки звітним періодом для позивача
у відповідності до п.177.5 ст. 177
Податкового кодексу України є річний
строк, так як позивач один раз протягом
року подає відповідну декларацію про
доходи за попередній рік.

При цьому, як вбачається із декларації
позивача за 2012 р. (копія міститься в
матеріалах справи), діяльність ФОП
ОСОБА_3 характеризується дохідністю,
оскільки за результатами звітного
періоду, позивач отримав доходу в
розмірі 1 154 744 грн., а витрат поніс лише в
розмірі 1 138 560,67 грн.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті
14 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року №2755-VI: витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

З оглянутих в судовому засіданні
оригіналів документів (копії яких
долучені до матеріалів справи) на
підставі яких позивачем формувались
валові витрати, вбачається що останнім
були понесені витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
основних засобів та інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення, які відносились до
загальновиробничих витрат. При цьому,
підтверджуючих документів по
витратній частині позивачем було
надано на суму 1 418 343,18 грн., тоді як в
декларації задекларовано, як на те
вказувалось вище, витрати лише на суму 1
138 560,67 грн., що в свою чергу, на думку
суду, свідчить про неповне включення
позивачем усіх витрат до складу
валових, а відтак і про наявність у
позивача надлишкового запасу
підтверджуючих документів для
підтвердження показників поданої ним
декларації. Крім того, з досліджених
документів вбачається включення
позивачем до складу витрат у 2012 році
витрат, які ним понесені саме в 2012 році,
що цілком відповідає вимогам
законодавства та не спростовано
контролюючим органом.

Попри те, в ході перевірки не виявлено
фактів ненадання відповідних
первинних документів зі сторони
позивача або їх невідповідність
встановленим вимогам.

Відповідачем та його представником в
судовому засіданні не заперечувались
обставини, щодо надання позивачем усіх
первинних документів, які
підтверджують його витрати понесені
під час здійснення ним господарської
діяльності. Дані обставини
підтверджується долученими до
матеріалів справи копіями договорів,
видаткових накладних, дорожніх листів,
звітів на списання пального, звітів про
використання коштів, актів
прийому-передачі послуг (робіт),
банківських виписок за перевіряємий
період.

При цьому, в порушення вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984, відповідно до якого: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно зазначити первинні
документи, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення, відповідач не наводить
жодного первинного документу,
сформовані витрати за яким не взято до
уваги.

Не наводить контролюючий орган і норми
закону, яку начебто порушив позивач при
здійсненні таких операцій, відтак такі
висновки контролюючого органу є
безпідставними та необґрунтованими.

Відтак, на думку суду, контролюючим
органом при проведенні перевірки та
оформленні її висновків безпідставно
не враховано суті здійснюваних
господарських операції позивача та
документів, що свідчать про понесені
ним витрати.

Стосовно витрат по страхуванню, то як
зазначалось вище позивачем було надано
до суду відповідні підтверджуючі
документи, на підставі яких останній і
відніс до складу валових витрат
понесенні витрати на страхування.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
на підставі договору страхування від
01.02.2012 р. укладеного із ТОВ Страхова
компанія «Альфа-Гарант», а також
полісів обов'язкового страхування,
позивачем, шляхом безготівкового
перерахування коштів у лютому та
травні 2012 р., було сплачено для
обумовленого страховика страховий
платіж на загальну суму 15832 грн., з метою
страхуванням власних транспортних
засобів та вантажу, що перевозився ним
на умовах міжнародної системи
автомобільного страхування "Зелена
картка".

Відповідно до підпункту 138.1. статті 138
Податкового кодексу України: витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із:
витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Так, згідно підпункту 138.1.1. пункту 138.1.
статті 138 Податкового кодексу України,
витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

В пункті 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України визначено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до пункту 138.4. статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім не розподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1.
статті 14 Податкового кодексу України:
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що визначальною ознакою витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

Як передбачено у ст. 16 «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», у разі виїзду
транспортного засобу, зареєстрованого
в Україні, до країн - членів міжнародної
системи автомобільного страхування
"Зелена картка" власник такого
транспортного засобу зобов'язаний мати
чинний договір міжнародного
страхування, посвідчений відповідним
уніфікованим страховим сертифікатом
"Зелена картка". Виїзд з України до
країн - членів міжнародної системи
автострахування "Зелена картка"
транспортного засобу, зареєстрованого
в Україні, у разі відсутності договору
міжнародного страхування, укладеного
зі страховиком - повним членом МТСБУ і
посвідченого відповідним уніфікованим
страховим сертифікатом "Зелена картка",
забороняється.

Відповідно до абз. «г» пп. 138.8.5 п. 138.8 ст.
138 Податкового кодексу України, до
складу загальновиробничих витрат
включаються, витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
оперативну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

В свою чергу, загальновиробничі
витрати, які відносяться на
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку,
пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України віднесено до витрат, прямо
пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Ці норми податкового законодавства
слід розглядати в контексті
пов'язаності таких елементів і в
розумінні того, що автоперевізник, який
займається господарською діяльністю,
відповідно до положень Митної
Конвенції про Міжнародне перевезення
вантажів із застосуванням книжки МДП
та відповідно до положень Процедурних
Правил, якими регулюється відносини у
системі міжнародного автострахування
«Зелена Картка», Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», не може здійснювати свою
діяльність на ринку міжнародних
перевезень без здійснення процедур
страхування. Відтак, страхування
автоперевезень є обов'язковою умовою
для здійснення господарської
діяльності позивача. Таким чином,
наявність документального
підтвердження нарахованих та
сплачених страхових платежів є
основним критерієм для виникнення
страхових зобов'язань, а відтак і для
визнання таких витрат.

Тому, висновок податкового органу щодо
обмеження права платника на
відображення у податковій звітності
понесених витрат на страхування при
здійсненні господарської діяльності і
донарахування податкових зобов'язань є
фактичним невизнанням обґрунтованих
витрат платника податків, що тягне за
собою порушення його майнових прав.

Таким чином, витрати, пов'язані з
страхуванням, позивачем сформовані
правомірно.

З огляду на викладене вище, податкове
повідомлення-рішення прийняте
Державною податковою інспекцією у м.
Рівному Головного управління
Міністерства доходів у Рівненській
області № від 21.11.2013 р., яким
позивачу донараховано податкові
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб в сумі 10 129,46 грн.,
підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку вимозі ДПІ у м.
Рівному №Ф-12 від 12.03.2013 про сплату боргу
(недоїмки) з єдиного внеску на
загальнообов'язкове страхування в сумі
28 882,45 грн., судом враховується наступне.

Так, суд звертає увагу, на те що, вказана
вимога ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області №Ф-12 про сплату
боргу (недоїмки) датована саме 12
березня 2013 р., тоді як підставою для її
винесення слугував акт перевірки
№212//17-01/НОМЕР_1 від 07 листопада 2013 р., з
наведеного вбачається, що відповідачем
при прийнятті обумовленої вимоги було
допущено технічну описку у даті її
винесення, оскільки зважаючи на
хронологічну послідовність, а також
докази, що свідчать про її надіслання
позивачеві, на думку суду, вірною є дата
12 березня 2014 р. Однак, суд, у зв'язку із
відсутністю відповідних повноважень
щодо виправлення описок у документах
інших органів влади, при прийнятті
цього рішення в подальшому іменувати
вищенаведену вимогу відповідача саме
тією датою, що міститься у її тексті.

Поряд з тим, при прийнятті оспорюваної
вимоги, контролюючий орган виходив з
власних тверджень про необхідність
збільшення позивачу чистого
оподаткованого доходу за 2011 рік на суму
38 215 гривень та за 2012 рік на суму 45 019,70
гривень.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати,
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначено
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Виключно даним Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку
єдиного внеску; платники єдиного
внеску; порядок нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; орган, що
здійснює збір та веде облік єдиного
внеску, його повноваження та
відповідальність; склад, порядок
ведення та використання даних
Державного реєстру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування; порядок
здійснення державного нагляду за
збором та веденням обліку єдиного
внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI,
платниками єдиного внеску є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

За змістом ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою
нарахування єдиного внеску для
фізичних осіб - підприємців є сума
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб.
Нарахування єдиного внеску
здійснюється в межах максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми,
зазначені в частинах першій і другій
цієї статті, не зменшені на суму
відрахувань податків, інших
обов'язкових платежів, що відповідно до
закону сплачуються із зазначених сум.

Враховуючи те, що в ході судового
розгляду контролюючим органом не
доведено правомірності його висновків
про заниження позивачем у 2011 та 2012
роках суми доходів отриманих від його
діяльності внаслідок завищення
валових витрат та відповідного
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень по податку з
доходів фізичних осіб, у відповідача
відсутні правові підстави для
формування оспорюваної вимоги про
сплату боргу №ф-12 від 12.03.2013 р.

Відтак, вимога ДПІ у м. Рівному ГУ
Міндоходів у Рівненській області №Ф-12
від 12.03.2013 р. про сплату боргу (недоїмки)
є протиправною та підлягає до
скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у
Рівненській області заперечуючи проти
позову правомірності оспорюваних
податкових повідомлень-рішень, вимоги
про сплату недоїмки не довела.

За таких обставин позов підлягає до
задоволення повністю.

В силу положень ст.94 КАС України, судові
витрати присуджуються на користь
позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Рівне Рівненської області Державної
податкової служби від 20.03.2012 №, №
.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від
20.11.2013 №.

Визнати протиправною та скасувати
податкову вимогу Державної податкової
інспекції у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області від 12.03.2013 №Ф-12.

Присудити на користь позивача ФОП
ОСОБА_3 із Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Сало А.Б.