Справа № К/9991/47160/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/47160/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в
Новоазовському районі Донецької
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України у Новоазовському
районі в Донецькій області про
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Новоазовському районі
Донецької області на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 24 травня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У березні 2011 року Управління
Пенсійного фонду України в
Новоазовському районі Донецької
області (далі УПФ) звернулося із
зазначеним позовом до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання України у Новоазовському
районі в Донецькій області (далі Фонд)
про зобов'язання вчинити дії, зокрема
підписати акти щомісячної звірки сум
виплачених пенсій по інвалідності,
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, в тому числі підвищення
до такої виплати та витрати на виплату
державної адресної допомоги (далі -
спірні виплати) за період з січня по
грудень 2010 року та стягнути їх у
розмірі 370 373, 58 грн.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24 травня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі УПФ, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення скарги з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суди попередніх інстанцій
виходили з того, що законних підстав
для відшкодування відповідачем
спірних виплат не має. Крім того, суди
виходили з того, що спосіб захисту прав
позивача щодо такого відшкодування не
відповідає змісту прав, визначених
Законом. При цьому суди зазначили, що
спірне відшкодування здійснюється на
централізованому рівні між Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та Пенсійним
фондом України, тобто за відсутності
спору.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до акту
щомісячної звірки витрат по особових
справах потерпілих, яким УПФ виплатило
пенсії по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, підвищення до пенсії та в
тому числі виплата держаної адресної
допомоги, всього за період з січня по
грудень 2010 року в розмірі 370 373, 58 грн. Ця
сума була виплачена у відповідності з
Законом України «Про пенсійне
забезпечення» і не прийнята до заліку
Фондом, в зв'язку з неузгодженістю сум.

Так, механізм погодження та
відшкодування спірних таких витрат,
встановлюється Порядком відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності унаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженим постановою
правління Пенсійного фонду України,
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України від 4
березня 2003 року № 5-4/4, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України від 16
травня 2003 року за № 376/7697 (далі -
Порядок).

Цей Порядок визначає
механізм відшкодування саме на
централізованому рівні Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних із вказаними
виплатами.

У разі незгоди Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України на підписання
актів у судах адміністративної
юрисдикції вирішується спір про
стягнення цих витрат, а не вимоги про
зобов'язання включити дані витрати до
актів щомісячної звірки за особовими
справами потерпілих.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком судів про те,
що обраний УПФ спосіб захисту
(відновлення) порушеного права в
частині вимоги про зобов'язання
підписати акти щомісячної звірки, не
відповідає змісту прав Управління щодо
відшкодування понесених ним витрат,
оскільки підписання актів звірки
та/або прийняття до заліку (що є
поняттям тотожним) розрахунків
здійснюється за відсутності спору між
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України та
Пенсійним фондом України.

Також, колегія суддів погоджується й з
висновком судів про відсутність права
УПФ на відшкодування спірних виплат,
передбачених постановами Кабінету
Міністрів України від 26 березня 2008 року
№ 265 «Деякі питання пенсійного
забезпечення громадян» (далі постанова
КМУ № 265) і від 11 березня 2009 року № 198
«Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян», оскільки
такі не входять до складу розміру
пенсії по інвалідності та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, а тому Фонд не може нести
витрати на виплату зазначених коштів.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суди
обох інстанцій не звернули увагу на усі
пред'явлені УПФ позовні вимоги, не
врахували усі дійсні обставини справи,
права і обов'язки сторін, та не надали
їм належної правової оцінки.

У відповідності до частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

За змістом частини другої статті 2
Закону № 1105-XIV особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві із застрахованою особою
або виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Підпунктом "а" статті 27 Закону України
від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про
пенсійне забезпечення" встановлено, що
громадянам України переселенцям з
інших держав, які не працювали в
Україні, пенсії по інвалідності
внаслідок трудового каліцтва або
професійного захворювання
призначаються незалежно від стажу
роботи.

Відповідно до абзацу другого пункту 3
Прикінцевих положень Закону № 1105-XIV
відшкодування шкоди, медична,
професійна та соціальна реабілітація
провадяться Фондом також зазначеним у
статті 8 цього Закону особам, які
потерпіли до набрання ним чинності та
мали право на зазначені страхові
виплати і соціальні послуги.

Абзацом третім цього пункту (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) установлено, що вся
заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності цим Законом
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника Фондом.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували цьому Фонду
страхові платежі підприємства, що
ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров'я потерпілого.

Як убачається з абзацу 7 пункту 3
Прикінцевих положень Закону № 1105-XIV,
Фонд є правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених статтею 21
Закону України від 14 жовтня 1992 року
№2694-XII «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами ПФУ
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд.

Відповідно до підпункту «в» пункту
першого частини першої статті
21 Закону № 1105-ХІV, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Положення частини 2 пункту статті 24
Закону України від 23 вересня 1999
року № 1105-ХІУ "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(далі Закон № 1105-ХІУ) встановлюють що,
якщо після призначення застрахованій
особі матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків і страховиками з інших видів
соціального страхування виникають
спори щодо понесених витрат, виплата
здійснюється страховиком, до якого
звернувся застрахований. При цьому
страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Тобто, Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України
зобов'язаний відшкодовувати органам
Пенсійного фонду України вказані
спірні виплати, в тому числі й щодо
витрат на виплату та доставку пенсії
громадянам держав - учасниць СНД та
членам їх сімей, які отримали каліцтво
на території колишніх республік СРСР і
переїхали на постійне місце проживання
до України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
вирішили не усі позовні вимоги УПФ,
зокрема щодо вимоги про відшкодування
зазначеної суми витрат (основного
розміру пенсії) з Фонду, щодо
обґрунтованості такої суми, не
дослідили усіх дійсних прав та
обов'язків сторін з врахуванням
положень зазначеного Порядку № 5-4/4,
Закону № 1105-ХІУ, а також Закону України
від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення» і Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР .

Судам, з урахуванням положень чинного
законодавства, слід розмежувати
позовні вимоги на суму 8595,34 грн. на
окремі частини, зокрема щодо
відшкодування понесених виплат з
основного виду пенсії по інвалідності,
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсії по втраті
годувальника, в залежності від того, чи
передувала особа якій таку виплачено,
під час коли стався нещасний випадок,
на утриманні потерпілого.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи та порушення норм
матеріального і процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України, направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Новоазовському районі Донецької
області задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24 травня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало