Справа № К/9991/18496/11-С
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/18496/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Пасічник
С.С.,

Штульман І.В.,

провівши в порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовом відкритого акціонерного
товариства "Сумихімпром" до Управління
Пенсійного фонду України в Зарічному
районі міста Суми про визнання
протиправною і скасування вимоги,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою відкритого
акціонерного товариства "Сумихімпром"
на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 17 червня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року відкрите акціонерне
товариство "Сумихімпром" (далі -
Товариство) пред'явило у суді позов до
Управління Пенсійного фонду України в
Зарічному районі міста Суми (далі -
Управління ПФУ) про визнання
протиправною та скасування вимоги від 3
червня 2009 року № Ю 988/7 щодо сплати
заборгованості зі сплати страхових
внесків, фінансових санкцій та пені у
розмірі 20 452 466 гривень 40 копійок, з тих
підстав, що Товариство перебуває у
вкрай складному фінансовому стані,
обумовленому наслідками світової
фінансової кризи, а також, у зв'язку з
наявністю заборгованості держави
перед підприємством.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 25
січня 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17 червня 2010
року, Товариству в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги
Товариство посилається на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
суду апеляційної інстанції та зміну
рішення суду першої інстанції.

В запереченні на касаційну скаргу
Управління ПФУ просить залишити без
змін ухвалені судами попередніх
інстанцій рішення, посилаючись на їх
законність і обґрунтованість.

З огляду на те, що особи, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча були належним чином повідомлені
про дату, час і місце його проведення,
не з'явилися, суд, на підставі положень
пункту 2 частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), здійснює
касаційний розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на таке.

Відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що зазначені позивачем обставини
не є підставою для скасування спірної
вимоги, оскільки відповідно до частини
дванадцятої статті 20 Закону України
від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 1058-IV) страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування підлягають сплаті
незалежно від фінансового стану їх
платника. Окрім того, чинним
законодавством не передбачено
пільгових умов для нарахування та
сплати таких страхових внесків чи
звільнення від їх сплати.

Іншою підставою для відмови в
задоволенні позову суди вважали ту
обставину, що позивач, у разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки, зазначеної
у вимозі про її сплату, відповідно до
частини третьої статті 106 Закону № 1058-IV,
повинен був узгодити її з відповідачем,
а у разі неузгодження - оскаржити до
суду. Оскільки з заявою про узгодження
спірної вимоги позивач до відповідача
не звернувся, а під час розгляду справи
будь-яких документів на підтвердження
неправильності розрахунку недоїмки,
зокрема, платіжних доручень, власних
розрахунків, суду не надав, його
позовні вимоги суди визнали
необґрунтованими.

Також судові рішення мотивовані тим, що
чинне законодавство не забороняє
відповідачу приймати вимогу про сплату
недоїмки зі сплати страхових внесків
та одночасно звертатися до суду з
позовом про її стягнення і це не
призведе до порушення прав позивача,
оскільки за наявності судового рішення
про стягнення недоїмки, зазначеної у
вимозі, остання вважається
відкликаною. Враховуючи, що під час
прийняття спірної вимоги відповідач
діяв в межах повноважень, наданих йому
законодавством, підстави для її
скасування відсутні.

Колегія суддів з такими висновками
судів не погоджується та вважає їх
передчасними.

За перевіркою матеріалів справи
встановлено, що Управління ПФУ
надіслало Товариству вимогу від 3
червня 2009 року № Ю 988/7 про сплату
заборгованості зі сплати страхових
внесків в розмірі 20 417 095
гривень 29 копійок, фінансових санкцій у
розмірі 27 448 гривень 16
копійок та пені у розмірі 7 922 гривні 95
копійок, а всього - 20 452 466 гривень 40
копійок.

Під час розгляду справи Товариством
було заявлено клопотання про
витребування в Управління ПФУ, як у
суб'єкта владних повноважень, на якого
частиною другою статті 71 КАС України,
покладено обов'язок доказування
правомірності свого рішення, довідки з
розшифровкою періоду недоїмки та
штрафних санкцій, який охоплюється
зазначеною вимогою про сплату боргу.

Із письмових пояснень Управління ПФУ,
наданих на вимогу суду, слідує, що до
цієї вимоги про сплату боргу увійшла
заборгованість за попередні звітні
періоди - з січня по квітень 2009 року. У
той же час, відносно цієї
заборгованості судами ухвалено ряд
рішень про примусове її стягнення,
зокрема:

- постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 5
серпня 2009 року з Товариства на користь
Управління ПФУ стягнуто
заборгованість зі сплати страхових
внесків, фінансових санкцій та пені в
розмірі 3 270 964 гривні 60 копійок, що були
самостійно визначені Товариством за
лютий 2009 року;

- постановою Сумського окружного
адміністративного суду від
14 серпня 2009 року з Товариства на
користь Управління ПФУ стягнуто
заборгованість зі сплати страхових
внесків у розмірі 3 483 129 гривень 66
копійок, що були самостійно визначені
Товариством за березень 2009 року;

- постановою Сумського окружного
адміністративного суду від
30 липня 2009 року з Товариства на користь
Управління ПФУ стягнуто
заборгованість зі сплати страхових
внесків у розмірі 2 975 413 гривень 19
копійок, що були самостійно визначені
Товариством за квітень 2009 року.

З огляду на те, що відповідь на питання
Товариства щодо періоду недоїмки та
штрафних санкцій, який охоплюється
спірною вимогою, від Управління ПФУ так
і не надійшла, і суди під час розгляду
справи не приділили належної уваги
вирішенню цього питання, колегія
суддів приходить до висновку про
неповноту встановлення ними фактичних
обставин справи.

Окрім того, відповідно до абзацу
другого частини третьої статті 160
Закону № 1058-IV вимога Управління ПФУ про
сплату недоїмки є виконавчим
документом, то наявність рішень суду
про стягнення частини її суми, які
також можуть бути звернуті до
виконання, призводить до ситуації, коли
одна і та ж недоїмка може бути стягнута
двічі, що є неприпустимим. Оскільки
матеріали справи дають підстави для
висновку, що недоїмка, яка є предметом
спірної вимоги, включає в себе
недоїмку, щодо якої судами ухвалено
рішення про її примусове стягнення, у
судів попередніх інстанцій не було
законних підстав для залишення її в
силі.

Втім, і на ці обставини суди увагу не
звернули та не перевірили, чи набрали
судові рішення про часткове стягнення
з Товариства недоїмки, про яку йдеться
в спірній вимозі, законної сили,
незважаючи на те, що з'ясування цих
обставин має визначальне значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 159
КАС України судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскільки суди в повному обсязі не
дослідили усіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, допустили порушення норм
матеріального права, ухвалені ними
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими.

Зазначене, відповідно до вимог частини
другої статті 227 КАС України, є
підставою для скасування рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно встановити всі
фактичні обставини справи на підставі
об'єктивної оцінки наявних у ній
доказів, з'ясувати справжні права та
обов'язки сторін і, залежно від
встановленого, правильно застосувати
норми матеріального права, що
врегульовують спірні правовідносини,
та ухвалити законне й обґрунтоване
рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відкритого
акціонерного товариства "Сумихімпром"
задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 17 червня 2010 року
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т. Ф. Весельська

С. С. Пасічник

І. В. Штульман