Справа № 826/2253/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2014 року 16:51
№ 826/2253/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., при секретарі судового
засіданні Новик В.М., розглянувши у
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Євро Груп Україна»
доДержавної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
проскасування податкових
від 03.09.2013 року, - ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю «Євро Груп
Україна» (надалі - позивач або ТОВ «Євро
Груп Україна») з позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (надалі -
відповідач або ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
скасування податкових
від 03.09.2013 року.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.03.2014 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
у судовому засіданні.
В обґрунтування позовних вимог,
представник позивача зазначив, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
контролюючим органом безпідставно,
оскільки, як стверджує останній,
реальність господарських операцій між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
«Лізинг-Сіті» - підтверджується
первинними обліковими документами.
У судове засідання 15.04.2014 року з'явилися
представники сторін.
Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив суд
задовольнити їх з підстав, викладених у
Представник відповідача проти позову
заперечував, підтримавши доводи,
викладені у письмових запереченнях
проти позову, в яких вказано, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті у межах
та на підставі повноважень
контролюючого органу, встановлених
Податковим кодексом України, у зв'язку
з виявленим порушенням ТОВ «Євро Груп
Україна» та його контрагентом - ТОВ
«Лізинг-Сіті» - приписів
господарського та цивільного
законодавства, з огляду на що
відповідачем зроблено висновок про
безпідставність формування валових
витрат та податкового кредиту
Суд у судовому засіданні 15.04.2014 року за
згодою сторін на підставі положень ч. 4
ст. 122 Кодексу адміністративного
судочинства України (надалі - КАС
України), враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка та експерта,
ухвалив про перехід до розгляду справи
у порядку письмового провадження.
Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві проведено позапланову
невиїзну перевірку ТОВ «Євро Груп
Україна» з питань достовірності
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
по взаємовідносинах з ТОВ
«Лізинг-Сіті» за серпень 2012 року,
жовтень 2012 року, січень 2013 року, за
результатами чого складено акт від
19.08.2013 року №223/26-53-22-01-21/35551105 (надалі -
акт перевірки), в якому зазначено, що
документальною позаплановою невиїзною
перевіркою встановлені наступні
1. пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року
№2755-VI зі змінами та доповненнями, що
призвело до заниження податку на
прибуток в сумі 108 590,00 грн. за IV квартал
2. п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, пп. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI зі змінами та
доповненнями, що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму ПДВ 103 420,00 грн., в т.ч.: за жовтень 2012
року - на суму ПДВ 18 591,00 грн., січень 2013
року - на суму ПДВ 84 829,00 грн.
Не погоджуючись з висновками,
викладеними в акті перевірки, ТОВ «Євро
Груп Україна» подало до ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві заперечення на вказаний вище акт
перевірки за вих.№230813 від 23.08.2013 року.
З урахуванням вищевикладеного, ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві прийнято податкові
повідомлення-рішення від 03.09.2013 року
Україна» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) у загальному
розмірі 129 275,00 грн. (з яких за основним
платежем збільшено на 103 420,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 25 355,00 грн.) та з податку на
прибуток підприємств у загальному
розмірі 135 737,00 грн. (з яких за основним
платежем збільшено на 108 590,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 27 147,00 грн.).
За результатами досудового оскарження
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень рішеннями
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 12.11.2013 року №6362/10/261510-04 та
Міністерства доходів і зборів України
від 22.01.2014 року №1071/6/99-99-10-01-15 скарги ТОВ
«Євро Груп Україна» залишено без
задоволення, а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення - без змін.
Вважаючи оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 03.09.2013 року
відтак, такими, що підлягають
скасуванню, позивач звернувся з
позовом до суду.
Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи,
договірні відносини між позивачем та
його контрагентом - ТОВ «Лізинг-Сіті» -
мали місце у період з липня 2012 року по
Відповідно до абз. 5 п. 1 розділу ХІХ
Податкового кодексу України, цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011
року, крім розділу III цього Кодексу,
який набирає чинності з 1 квітня 2011
Отже, основним нормативно-правовим
актом, що врегульовує спірні
правовідносини є Податковий кодекс
України від 02.12.2010 року №2755-VI з
наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (надалі - ПК України).
Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.
При цьому, витрати операційної
діяльності, зокрема, включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1
ст. 138 ПК України).
Приписами абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. У разі
втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
контролюючому органу та здійснити
заходи, необхідні для поновлення таких
документів. Письмова заява має бути
надіслана до/або разом із поданням
розрахунку податкових зобов'язань за
звітний податковий період. Платник
податків зобов'язаний відновити
втрачені, знищені або зіпсовані
документи протягом 90 календарних днів
з дня, що настає за днем надходження
такої заяви до контролюючого органу.
Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності, що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому,
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
В свою чергу, відповідно до пп. 14.1.181 п.
14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
Згідно пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, зокрема, виникає у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(абз. 1 п. 198.2 ст. 198 ПК України).
В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку
контролюючим органом суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (абз. 1 та 2 п. 198.6 ст. 198 ПК
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: а)
у паперовому вигляді; б) в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).
Приписами п. 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.
Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Контролюючі органи
за даними реєстрів виданих та
отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу
(п. 201.6 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна складається на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). У разі якщо
частка товарів/послуг, послуг не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
враховується при визначенні загальних
податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201 ПК
Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України).
При цьому, форма та порядок заповнення
податкової накладної затверджуються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику (п.
201.2 ст. 201 ПК України).
Так, наказом Міністерства фінансів
України від 01.11.2011 року №1379 на
виконання положень ст. 201 ПК України
затверджено Порядок заповнення
податкової накладної, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011
16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014
року) (надалі - Порядок №1379).
Відповідно до п. 5 Порядку №1379, сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п. 6.2 Порядку №1379).
Не дає права покупцю на віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту: відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних; порушення порядку
заповнення податкової накладної;
податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду (п. 6.3 Порядку №1379).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України та Порядком
№1379 визначено окремі випадки, за яких
неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
ПДВ. Таким чином, із зазначеного вище
також випливає те, що при дослідженні
факту здійснення господарської
операції, оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Також, у відповідності до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, що викладена у листі від 02.06.2011
року №742/11/13-11, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (надалі - Закон №996), який
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Приписами ст. 1 Закону №996 визначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів
можуть складатися зведені облікові
документи (ч. 1 ст. 9 Закону №996).

Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону №996).

Нормативно-правовим актом, який
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (надалі -
підприємства), установ та організацій,
основна діяльність яких фінансується
за рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), є наказ Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року №88,
яким затверджено Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (надалі -
Положення №88).

Згідно п. 2.1 Положення №88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів
за готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних
касових апаратів, чеків тощо. Для
контролю та впорядкування обробки
інформації на основі первинних
документів можуть складатися зведені
документи (далі первинні документи) (п.
2.2 Положення №88).

Первинні документи, створені в
електронному вигляді, застосовуються
у бухгалтерському обліку за умови
дотримання вимог законодавства про
електронні документи та
електронний документообіг. На вимогу
контролюючих або судових органів
та своїх контрагентів підприємство,
установа зобов'язані за свій рахунок
зробити копії таких документів на
паперовому носії (п. 2.3 Положення №88).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції. Залежно від
характеру операції та технології
обробки даних до первинних документів
можуть бути включені додаткові
реквізити: ідентифікаційний код
підприємства, установи з Державного
реєстру, номер документа, підстава для
здійснення операцій, дані про
документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо (п. 2.4 Положення
№88).

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що податковий кредит формується за
наслідками реальної господарської
операції, що підтверджується належними
податковими накладними та первинними
документами, в рамках господарської
діяльності платника податків.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як було зазначено вище, підставою для
винесення оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення став факт
виявлених відповідачем порушень
податкового законодавства з боку
позивача при взаємовідносинах з ТОВ
«Лізинг-Сіті».

В якості підстави для вищезазначеного
висновку, як вбачається зі змісту акту
перевірки, зокрема, вказано акт ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Лізинг-Сіті» код за з контрагентами, з якими платником
податків задекларовані
взаємовідносини за період з 01.06.2012 року
по 28.02.2013 року» №95/22-90/37649629 від 17.06.2013
року, за результатам розгляду якого, а
також документів первинного обліку,
зроблено висновок про не спричинення
реального настання юридичних
наслідків за результатами укладених
між позивачем та ТОВ «Лізинг-Сіті»
правочинів, а останні внаслідок
неправомірного віднесення податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту по суті спрямовані на
незаконне заволодіння майном держави,
що суперечить інтересам держави і
суспільства, а, отже, вважаються такими,
що порушують публічний порядок згідно
ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України
(надалі - ЦК України) та є нікчемним.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, між ТОВ «Євро Груп Україна»
(Покупець) та ТОВ «Лізинг-Сіті»
(Продавець) укладено договір №46/07/12
купівлі-продажу товарів від 10.07.2012 року,
згідно умов якого Продавець продає, а
Покупець купує Товар в асортименті,
кожний раз заздалегідь обговореному
між сторонами, в кількості і по ціні,
вказаних у рахунках-фактурах та
видаткових накладних, виписаних період
дії цього Договору, та підписаних
Специфікаціях до Договору.

Згідно п. 3.2 даного договору, загальна
сума договору визначається у розмірі 620
942,00, у т.ч. ПДВ 20% - 103 490,33 грн.

В якості додатку №1 до договору №46/07/12
від 10.07.2012 року сторонами договору
складено та підписано специфікацію,
якою визначено найменування, кількість
та ціна товару, придбаного за цим
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Як вбачається з копій договору №46/07/12
купівлі-продажу товарів від 10.07.2012 року
та додатку №1 до нього, наявних у
матеріалах справи, останні містять
підписи представників сторін та
відбитки їхніх печаток.

На виконання умов договору №46/07/12 від
10.07.2012 року, відповідно до видаткових
накладних №311 від 30.10.2012 року та №372 від
25.12.2012 року, копії яких наявні у
матеріалах справи, ТОВ «Лізинг-Сіті»
передало, а ТОВ «Євро Груп Україна»
отримало товари на суму 111 544,00 грн. (у
т.ч. ПДВ 18 590,66 грн.) та 508 972,50 грн. (у т.ч.
ПДВ 84 828,76 грн.) відповідно.

На підставі викладеного вище, ТОВ
«Лізинг-Сіті» на ім'я ТОВ «Євро Груп
Україна» виписало податкові накладні
від 30.10.2012 року №24 на суму 111 544,00 грн. (з
яких ПДВ 18 590,66 грн.) та від 25.12.2012 року №6
на суму 508 972,50 грн. (з яких ПДВ 84 828,76
грн.).

Крім того, за твердженнями
представника позивача, придбані у ТОВ
«Лізинг-Сіті» за договором №46/07/12 від
10.07.2012 року товари були реалізовані
третій особі - Публічному акціонерному
товариству «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз».

На підтвердження викладеного вище, у
матеріалах справи міститься копії
договору поставки №395 від 04.05.2012 року
(разом з додатками), укладеного між
позивачем та Публічним акціонерним
товариством «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз», актів
прийому-передачі товарів до договору
№395, видаткових накладних,
товарно-транспортних накладних,
податкових накладних, довіреностей на
приймання товарно-матеріальних
цінностей.

При цьому, представником позивача
додатково повідомлено, що ТОВ «Євро
Груп Україна» не здійснив розрахунки з
ТОВ «Лізинг-Сіті» згідно договору
№46/07/12 від 10.07.2012 року, оскільки
Публічне акціонерне товариство
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз», якому, як
зазначено вище, поставлявся придбаний
у ТОВ «Лізинг-Сіті» товар, не провів у
повному обсязі розрахунки з позивачем.

За результатами дослідження
вищеперелічених первинних документів
суд дійшов висновку, що вони оформлені
у відповідності до вимог Закону №996 та
Положення №88. Також наявні у
матеріалах справи податкові накладні,
що були виписані ТОВ «Лізинг-Сіті» на
адресу позивача, містять усі
обов'язкові реквізити, передбачені п.
201.1 ст. 201 ПК України.

Суд також звертає увагу, що
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано доказів
відсутності у контрагента позивача
(ТОВ «Лізинг-Сіті») спеціальної
податкової правосуб'єктності на момент
укладення з ним вказаного вище
правочину, зокрема, того, що вказане
товариство не було зареєстровано в
якості платника податку на додану
вартість або того, що його реєстрація
платником податку на додану вартість
була анульована до спірного періоду.
Відтак, наявні у матеріалах справи
копії податкових накладних, на
підставі яких позивач сформував
податковий кредит за результатами
господарських операцій з ТОВ
«Лізинг-Сіті», відповідають
встановленим ст. 201 ПК України вимогам.

Також, відповідачем не було надано до
суду належних доказів, які б свідчили
про відсутність у названого товариства
умов для здійснення господарської
діяльності (відсутність майна,
складських приміщень, обладнання та
виробничих потужностей, в т.ч.
орендованих, а також трудових ресурсів,
тощо), в тому числі із залученням третіх
осіб.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 61
Конституції України встановлений
індивідуальний характер юридичної
відповідальності.

Так, безпосередньо в акті не наведено
правову норму, в силу якої на платника
податку (позивача) покладена
відповідальність за недекларування та
несплату податкових зобов'язань
платником податку-контрагентом, шляхом
позбавлення його права на податковий
кредит.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за
№К-24491/10, за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Слід також зазначити, що відповідно до
ст. 228 ЦК України, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 ГК України передбачено, що
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Недійсною може бути визнано
також нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

Також, суд зазначає, що з 01.01.2011 року
набрала чинності ч. 3 ст. 228 ЦК України,
відповідно до якої доводи податкового
органу про недійсність правочину, що
суперечить інтересам держави, повинні
бути доведені рішенням суду, яке
набрало законної сили.

В свою чергу, відповідачем не надано до
суду доказів щодо недійсності
правочинів, укладених між позивачем та
його контрагентом ТОВ «Лізинг-Сіті», а,
відтак, враховуючи обставини даної
справи, суд дійшов висновку, що
відсутні підставі стверджувати про
неспричинення реального настання
правових наслідків за господарськими
операціями між позивачем та ТОВ
«Лізинг-Сіті», на підставі їхньої
нікчемності.

Враховуючи усе викладене, суд, з
урахуванням встановлених обставин та
вищезазначених висновків суду, дійшов
висновку про необхідність скасування
податкових повідомлень-рішень від
03.09.2013 року № та №.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а, відтак, такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити у повному
обсязі.

2. Скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 03.09.2013 року
№ та №.

3. Стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Євро Груп
Україна» (ідентифікаційний код: 35551105,
адреса: 02092, м. Київ, вул. Олекси Довбуша,
18) судові витрати з видатків Державного
бюджету України, спрямованих на
асигнування діяльності Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (ідентифікаційний
код: 38730029, адреса: 02094, м. Київ, бульв.
Верховної Ради, 24-Б) у розмірі 487,20 грн.
(чотирьохсот вісімдесяти семи грн. 20
копійок).

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок