Справа № 2а-4089/11/1970
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 травня 2014 року Справа № 16331/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання
Нефедової А.О.,

представника позивача
Гонти М.С.,

представника відповідача
Рацина Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмет» на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року у справі за його позовом до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції про визнання
нечинним та скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2010 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Трансмет» (далі - ТОВ
«Трансмет») звернулося до суду з
адміністративним позовом, у якому
просило визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції (далі - ОДПІ) №
/0 від 12.07.2010 року про визначення
підприємству суми податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість (надалі - ПДВ) у сумі 913000,50 грн.,
з яких 608667 грн. за основним платежем та
304333,50 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року у справі № 2а-4089/10/1970 у задоволенні
позову було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ
«Трансмет» просило зазначену
постанову суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нову про
задоволення його позовних вимог у
повному обсязі. Апеляційну скаргу
обґрунтовує тим, що доказів
недотримання сторонами в момент
укладення договорів вимог,
встановлених ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного
кодексу України, що є підставою для
визнання правочинів недійсними,
відповідачем не представлено. Крім
того, в матеріалах справи відсутні
докази, які б підтверджували те, що
укладення спільного договору не
відповідало дійсним намірам сторін
щодо набуття цивільних прав і
обов'язків, чи свідчили б про намір
сторін внаслідок виконання саме
спірного договору завдати шкоди
інтересам держави і суспільства.

Окрім того, апелянт зазначає, що
законодавством не визначено переліку
документів, які мають підтверджувати
ті чи інші витрати платника. Вважає, що
укладені між ТОВ «Трансмет» і ТОВ НВФ
«Інтермет» правочини є дійсними, а тому
позивач на законних підставах,
відповідно до норм Закону України «Про
податок на додану вартість» включив до
суми податкового кредиту за період з
01.07.2009 року по 31.12.2009 року суми ПДВ, які
були нараховані ТОВ НВФ «Інтермет».

Представник позивача у ході
апеляційного розгляду підтримав
вимоги, викладені у апеляційній скарзі,
та просив задовольнити її у повному
обсязі.

Представник відповідача у ході
апеляційного розгляду заперечив
обґрунтованість поданої апеляційної
скарги, просив залишити оскаржуване
судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
укладений ТОВ «Трансмет» договір
купівлі-продажу брухту чорних металів
з ТОВ НВФ «Інтермет» від 24.06.2009 року не
мав реального характеру і був
безтоварним, оскільки діяльність ТОВ
НВФ «Інтермет» має ознаки фіктивності.
Крім того, відсутні докази
транспортування металобрухту.

На підставі приписів ст.ст. 13, 203, 215, 228 ЦК
України, ст. 218 ГК України суд першої
інстанції дійшов висновку, що
укладений позивачем з ТОВ НВФ
«Інтермет» правочин є нікчемний,
оскільки суперечить моральним засадам
суспільства; не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Даючи правову оцінку постанові суду
першої інстанції та доводам апелянта,
що викладені у апеляційній скарзі, суд
апеляційної інстанції виходить із
такого.

За правилами пп. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Приписами пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 цього ж
Закону встановлено, що якщо платник
податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Окрім того, згідно з пп. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7
вказаного Закону, не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

При цьому за правилами ст. 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією слід вважати
дію або подію, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» цього ж Закону).

За правилами ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Водночас статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Відтак, визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Виходячи із наведених приписів Закону
«Про податок на додану вартість»
необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
ПДВ є факт придбання товарів та послуг
із метою їх використання в
господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування ПДВ мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з ПДВ навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Як безспірно встановлено судом першої
інстанції, за результатами проведеної
ОДПІ невиїзної документальної
перевірки ТОВ «Трансмет» (акт від 01.07.2010
року № 6659/16-02/24628559) було зроблено
висновок про завищення податкового
кредиту і, як наслідок, заниження суми
ПДВ. На підставі висновків перевірки
було прийнято оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № /0 від
12.07.2010 року.

У ході перевірки податковим органом
констатовано порушення позивачем
вимог п. 1.8 ст. 1, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», яке полягає в
заниженні податкового зобов'язання з
ПДВ на суму 608667,00 грн. по
фінансово-господарських операціях з
ТОВ НВФ «Інтермет».

Учасниками судового розгляду не
заперечується те, що ТОВ «Трансмет»
спеціалізується по збору і реалізації
брухту чорних металів.

ТОВ «Трансмет» було укладено договір
купівлі-продажу брухту чорних металів
з ТОВ НВФ «Інтермет» від 24.06.2009 року №
24/06-003 (а.с. 67-68, 218 т. 1), за яким ТОВ НВФ
«Інтермет» повинно продати ТОВ
«Трансмет» брухт чорних металів, а ТОВ
«Трансмет», у свою чергу, прийняти його
та оплатити.

У підтвердження виконання вказаного
договору позивачем було надано наявні
у матеріалах справи видаткові
накладні, акти приймання-передачі
брухту чорних металів, а також
податкові накладні ТОВ НВФ «Інтермет»
на загальну суму 612333,33 грн., з яких до
суми податкового кредиту позивача з
ПДВ було включено накладні на суму 608667
грн.

Окрім того, у ході апеляційного
розгляду позивачем було надано копії
товарно-транспортних накладних, які з
невідомих причин не були долучені
судом першої інстанції до матеріалів
справи у судовому засіданні 08.02.2011 року
при вирішенні клопотання ТОВ
«Трансмет» від 07.02.2011 року (а.с. 77 т.1).
Додатково факт перевезення
металобрухту підтверджується наявними
у матеріалах справи копіями наказів
про відрядження водія для прийняття
брухту від ТОВ НВФ «Інтермет» (а.с. 155-168
т. 1).

Факт проведення оплати за отриманий на
виконання вказаного договору
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями платіжних доручень ТОВ
«Трансмет» (а.с. 169-190).

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 21.06.2011 року у
справі № 5016/1567/2011 було відмовлено у
задоволенні позову ТОВ «Трансмет» до
ТОВ НВФ «Інтермет» про визнання
недійсним зазначеного договору
купівлі-продажу.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
погоджується із думкою апелянта про те,
що висновок податкового органу про
безтоварний характер договору № 24/06-003
від 24.06.2009 року, укладеного між ТОВ
«Трансмет» та ТОВ НВФ «Інтермет», та
безпідставність включення до складу
податкового кредиту з ПДВ ТОВ
«Трансмет» його наслідків є
безпідставним та побудованим на
припущеннях, оскільки спростовується
наданими позивачем первинними
документами.

Таким чином суд апеляційної інстанції
приходить до переконання, що при
вирішенні даного публічно-правового
спору судом першої інстанції було
допущено порушення норм матеріального
і процесуального права, а мотиви, з яких
виходив суд під час ухвалення свого
рішення, не відповідають фактичним
обставинам справи. Тому оскаржувана
постанова підлягає скасуванню з
прийняттям нової про задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Трансмет»
задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року у справі № 2а-4089/10/1970 скасувати та
прийняти нову, якою позов товариства з
обмеженою відповідальністю «Трансмет»
задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції № /0 від 12
липня 2010 року.

Присудити з державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмет» 5 (п'ять)
грн. 10 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 08
травня 2014 року.