Справа № 818/383/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 р.Справа № 818/383/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Водолажської Н.С. , Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Шосткінської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Сумській області на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 21.03.2014р. по справі №
818/383/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шосткинське
підприємство "Харківенергоремонт"

до Шосткінської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Сумській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Шосткинське
підприємство "Харківенергоремонт",
звернувся до Сумського окружного
адміністративного суду з позовом до
Шосткінської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Сумській
області, в якому просив суд скасувати
податкові повідомлення-рішення від
12.11.2013 року №, від 14.11.2013 року
№.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 21.03.2014 року
зазначений адміністративний позов
задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального права, а саме: Закону
Україні "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", приписів ст.ст. 198,
201 Податкового кодексу України, з
обставин і обґрунтувань, викладених в
апеляційній скарзі.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що Шосткинською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Сумській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Шосткинське
підприємство «Харківенергоремонт» з
питань правомірності формування
податкового кредиту за січень 2012 року,
за результатами якої складено акт від
24.10.2013р. №472/18-17-22- 0005/34113412 (а.с.6-22).

За висновками акту перевірки
встановлено порушення п.п.198.1, 198.2, 198.3
ст.198, ст.201 Податкового кодексу України,
в результаті чого підприємством
занижено суму податку на додану
вартість, яка підлягає сплаті до
бюджету в січні 2012 року в сумі 15221грн.

На підставі акту перевірки
Шосткинською ОДПІ винесені податкові
повідомлення- рішення: від 12.11.2013р. №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі
19026грн., у тому числі 15221грн. за основним
платежем та 3805грн. штрафних санкцій;
від 14.11.2013р. №, яким донараховані
штрафні санкції на суму 3806 грн. за
платежем податок на додану вартість (
а.с.24, 26).

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
Шосткинська ОДПІ, як суб"єкт владних
повноважень, не довела правомірності
прийнятих податкових повідомлень -
рішень.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Коло платників податку на додану
вартість, об'єкти, база, ставки
оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування
та внесення податку до бюджету
визначено розділом V Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI
(далі - ПК України).

У відповідності до ст. 185 ПК України
об'єктом оподаткування, зокрема, є
постачання товарів та послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК
України визначено, що податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України визначено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

При цьому, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
встановлено, що господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
визначено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України
передбачено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна відповідно до
пункту 201.10 статті 201 ПК України
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

З огляду на викладені положення
Кодексу, для отримання права
сформувати податковий кредит із сум
податку на додану вартість, сплачених в
ціні придбаного товару (робіт, послуг),
платник ПДВ повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Як зазначено в акті перевірки, до
податкового кредиту січня 2012 року
позивачем було включено 15221 грн.
податку на додану вартість на підставі
податкової накладної від 17.01.2012 №1,
виписаної ПП «Візит» с. Покровське
Дніпропетровської області.

Згідно наданого позивачем на перевірку
договору від 21.11.2011р. №21/11 від ПП
«Візит» на адресу позивача
поставлялась продукція сантехнічного
та теплоенергетичного призначення на
загальну суму 600 000 грн., у т.ч. ПДВ - 100 000
грн.

Відповідно до специфікації №2 від
21.11.2012р. до вказаного договору
сторонами визначено номенклатуру та
обсяги поставки товару.

В січні 2012 року ТОВ «ШП
«Харківенергоремонт» отримало від ПП
«Візит» податкову накладну на
постачання труби в кількості 2 т. на
суму 91326,19грн., у тому числі ПДВ -
15221,03грн.

На думку податкової інспекції,
фактична поставка товару від ПП
«Візит» на адресу позивача не
підтверджується документально, у
зв'язку з відсутністю передбачених
договором документів: видаткової
накладної, рахунка-фактури,
сертифікатів походження та
відповідності, а також
товарно-транспортної накладної.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком Шосткинської ОДПІ з огляду
на наступне.

На підтвердження реального виконання
господарської операції щодо придбання
ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» труб у ПП
«Візит», позивачем надані письмовий
договір про постачання товарів,
специфікації до вказаного договору на
окремі партії товару, податкова
накладна №1 від 17.01.2012р., видаткова
накладна №2 від 23.01.2012р., видаткова
накладна №06/03/01 від 06.03.2012р., сертифікат
якості труб, а також документи, що
підтверджують використання придбаних
труб у господарській діяльності
позивача.

Щодо відсутності товарно-транспортних
накладних на перевезення труб від
продавця до покупця, то колегія суддів
зазначає наступне.

Податковий орган пов'язує право на
віднесення сум до податкового кредиту
від наявності не встановлених чинним
законодавством документів, а саме:
товарно-транспортних накладних. При
цьому відповідачем не враховано, що
згідно умов договору постачання,
транспортування труб здійснюється
постачальником ПП «Візит», тому
обов'язок по транспортуванню та
відповідному оформленню документів
несе постачальник.

Згідно п.2.7 Положення про документальне
забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24.05.1995р. №88,
первинні документи складаються на
бланках типових форм, затверджених
Мінстатом України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Пунктом 11.1 «Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні»,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
N 363 та зареєстрованих в Міністерстві
юстиції України 20 лютого 1998 року за N
128/2568 визначено, що основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
При цьому товарно-транспортна накладна
визначена як єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

31.05.2006р. на підставі висновку
Міністерства юстиції України від
15.05.2006р. №10/68 виключена з Державного
реєстру нормативно-правових актів
Інструкція про порядок виготовлення,
зберігання, застосування єдиної
первинної транспортної документації
для перевезення вантажів
автомобільним транспортом і обліку
транспортної роботи, затверджена
спільним наказом Міністерства
статистики і Міністерства транспорту
України від 07.08.96р. №228/253.

Наказом Мінтрансу України від 22.05.2006р.
№493 до Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні.
було внесено зміни, а саме: виключено
п.11.2 такого змісту: товарно-транспортні
накладні і шляхові листи вантажного
автомобіля відносяться до документів
суворої звітності, виготовляються
друкарським способом, з обліковою
серією та номером.

Отже, сам по собі факт відсутності ТТН
не є підставою для твердження про
відсутність поставок взагалі та
невизнання права платника податку на
податковий кредит.

Крім того, висновок податкового органу
про неправомірність формування
позивачем податкового кредиту на
підставі податкової накладної,
виписаної від імені ПП «Візит» на
поставку труби обґрунтовується також
наявною податковою інформацією, яка
міститься в акті документальної
позапланової виїзної перевірки ПП
«Візит» від 19.04.2013 №1242/221.24433123,
складеному Нікопольською ОДПІ
Дніпропетровської області.

Вказаною перевіркою встановлено
завищення вказаним підприємством
податкового зобов'язання по
взаємовідносинах з ТОВ «ШП
«Харківенергоремонт» за січень 2012р. у
зв'язку з не підтвердженням реальності
здійснення господарських відносин з
поставки товарів (робіт, послуг) по
ланцюгу постачання між ПП «Візит» та
ТОВ «Ліга».

Згідно вказаного акту, реалізована на
адресу позивача труба, згідно
документів, була отримана по ланцюгу
постачання від ТОВ «Ліга» м.
Дніпропетровськ, реальність поставки
якої не підтверджується актом ДПІ у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська від 21.12.2012р.
№7199/22-4/24609852.

Частиною другою статті 61 Конституції
України закріплено принцип
індивідуальної відповідальності.

Добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) вступає у
зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків,
якщо інше прямо не встановлено законом.
У разі, якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
віднесення сплачених ним у ціні товару
відповідних сум ПДВ до податкового
кредиту та валових витрат, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо цього та має всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Матеріалами справи підтверджено, що
платник податку на момент вчинення
господарських операцій мав
взаємовідносини з контрагентом, який
знаходився за своєю юридичною адресою
та був зареєстрованим платником ПДВ, що
дає позивачу право на формування
податкового кредиту та валових витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про те, що висновки акту перевірки, на
підставі яких винесено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення,
ґрунтуються на безпідставних та
непідтверджених даних податкового
органу.

Відповідно до ч.1 ст. 71 К Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
тягар доказування в спорі покладається
на відповідача, який повинен надати
докази, що свідчать про правомірність
його дій.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач, в порушення приписів ч.2 ст.
71 Кодексу адміністративного
судочинства України, не надав належних
та допустимих доказів на підтвердження
обґрунтованості заперечень проти
позову та законності прийнятих
податкових повідомлень-рішень .

Таких доказів не надано апелянтом і до
суду апеляційної інстанції.

Натомість позивач, на виконання
приписів ч.1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надав належні докази на
підтвердження обґрунтованості
заявлених позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши
рішення суду першої інстанції, вважає,
що при його прийнятті суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що постанова Харківського окружного
адміністративного суду від 21.03.2014 року
по справі № 818/383/14 прийнята з
дотриманням норм чинного
процесуального та матеріального права
і підстав для її скасування не
виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Шосткінської
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Сумській області залишити
без задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 21.03.2014р.
по справі № 818/383/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський
В.А.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Бенедик А.П.