Справа № 2-а-24620/10/0570
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/11759/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Лосєва А.М.

Нечитайла О.М.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Маріуполя

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21.12.2010

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 07.02.2011

у справі № 2-а-24620/10/0570

за позовом Приватного підприємства
«Наукова виробнича фірма «Барбер»

до Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м.Маріуполя

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 21.12.2010,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 07.02.2011, позов задоволено. Визнано
недійсними податкові
повідомлення-рішення від 29.09.2010 №
/0 в сумі 202891,33 грн. та від 29.09.2010 №
/0 в сумі 190093,91 грн. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ПП «Науково-виробнича фірма «Барбер»
судовий збір в сумі 3,40 грн.

Жовтнева МДПІ м.Маріуполя подала
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення за оспорюваними
податковими повідомленнями-рішеннями
податкових зобов'язань з податку на
прибуток та податку на додану вартість
слугували висновки перевірки про
порушення вимог п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», які полягали у
неправомірному віднесенні до складу
валових витрат та податкового кредиту
витрати та податок на додану вартість,
відповідно, за операціями з придбання
позивачем у ПП «Максима» послуг з
перевезення вантажів за договором
транспортно-експедиційного
обслуговування автомобільним
транспортом.

Відповідач вважає, що позивач не має
права на валові витрати та податковий
кредит, посилаючись при цьому на
відсутність перевізника за юридичною
адресою та непроведення через це
перевірки, на відсутність умов для
вчинення господарських операцій,
ставлячи їх реальність під сумнів.

Для надання правової оцінки щодо
формування платником податку на
прибуток валових витрат слід
застосовувати положення ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, а для
надання правової оцінки щодо
формування платником податку на додану
вартість податкового кредиту -
положення п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
№ 168/97-ВР.

За умови реального здійснення
платником податку господарської
операції з придбання товару, що
призвела до об'єктивної зміни складу
активів такого платника (покупця), у
межах господарської діяльності, за
відсутністю з боку такого платника
порушення вимог наведених норм при
формуванні валових витрат та
податкового кредиту, підстави для
позбавлення останнього права на
зазначені витрати та податковий кредит
відсутні.

Платник податку (покупець товару), який
дотримався вимог закону щодо
формування валових витрат та
податкового кредиту не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням контрагентом вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, виконання
податкових зобов'язань тощо і в
подальшому зазнавати негативних
наслідків у вигляді позбавлення права
на валові витрати та податковий кредит.
У разі коли постачальник чи його
контрагенти допустили порушення вимог
законодавства при веденні
фінансово-господарської діяльності, то
це тягне відповідальність та негативні
наслідки щодо них, адже законами іншого
не передбачено.

Нереальність господарських операцій з
придбання платником податків товарів
(робіт, послуг) має підтверджуватися
належними, допустимими та достатніми
доказами і не може ґрунтуватися на
припущеннях, зокрема обумовлюватись
лише порушеннями контрагентом вимог
законодавства при веденні
фінансово-господарської діяльності.

Судами попередніх інстанцій
досліджено питання щодо фактичного
вчинення господарських операцій між
позивачем та його постачальником, в
результаті чого встановлено, що такі
операції мали реальний характер,
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку: договором
на транспортно-експедиційне
обслуговування, товарно-транспортними
накладними, накладними на відпуск
матеріалів, документами про
завантаження вантажу, довіреністю на
отримання товарно-матеріальних
цінностей, а також іншим доказом:
ліцензією, виданою Міністерством
транспорту та зв'язку України на
внутрішні перевезення автомобільним
транспортом ПП «Максима».

Зважаючи на відсутність підстав для
висновку про порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
надану судами правову оцінку
встановленим обставинам, касаційна
скарга залишається без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м.Маріуполя залишити без
задоволення, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
21.12.2010 та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 07.02.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
ухвали, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Н.Г. Пилипчук

Судді
А.М. Лосєв

О.М. Нечитайло