Справа № 2а-13917/11/1370
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
Справа №
876/7003/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г, Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань
Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Кабінету Міністрів України на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 08.04.2013 року
по справі за позовом прокурора
Пустомитівського району Львівської
області в інтересах держави в особі
Кабінету Міністрів України, Головного
управління Держкомзему у Львівській
області до Пустомитівської районної
державної адміністрації Львівської
області, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Оброшинської сільської ради про
визнання протиправним та скасування
розпорядження,-

В С Т А Н О
В И В:

Прокурор Пустомитівського району
Львівської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України,
Головного управління Держкомзему у
Львівській області звернувся в суд з
адміністративним позовом до
Пустомитівської районної державної
адміністрації Львівської області про
визнання протиправним та скасування
розпорядження № 794 від 16.11.2009 року «Про
припинення права постійного
користування ДП ДГ «Оброшине»
Інституту землеробства і тваринництва
Західного регіону української
академії аграрних наук частини
земельних ділянок на території
Оброшинської сільської ради за межами
населеного пункту».

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
спірним розпорядженням припинено
право постійного користування ДП ДГ
«Оброшине» Інституту землеробства і
тваринництва Західного регіону УААН,
частин земельних ділянок на території
Оброшинської сільської ради за межами
населеного пункту, а саме земельної
ділянки площею 10 га. та передано до
земель запасу Оброшинської сільської
ради за межами населеного пункту.
Земельні ділянки особливо цінних
земель можуть вилучатися (викуплятися)
за постановою Кабінету Міністрів
України або за рішенням відповідної
місцевої ради, якщо питання про
вилучення (викуп) земельної ділянки
погоджується Верховною Радою України.
Порядок вилучення земель визначений
ст. 149 ЗК України, частиною 9 якої
встановлено, що вилучення таких земель
проводиться Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 08.04.2013 року
відмовлено в задоволені позовних
вимог.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив позивач - Кабінет Міністрів
України, який просить скасувати дану
постанову та прийняти нову про
задоволення позову.

При цьому апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги аналогічно
обґрунтуванням позовних вимог,
зокрема, вважає, що постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.11.2008 року
у справі № 22а-6790/08 встановлено, що землі
ДП ДГ «Оброшине» Інституту
землеробства і тваринництва Західного
регіону української академії аграрних
наук є особливо цінними, оскільки є
землями дослідних полів
науково-дослідних установ і навчальних
закладів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що в задоволенні
апеляційної скарги необхідно
відмовити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин. Визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
можливе лише за позовом особи, право
або законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

Таким чином, підставами для визнання
актів недійсними, є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеної законом компетенції
органу, який видав(затвердив) цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
законних інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї
категорії, повинні ураховувати
інтереси сторін і вирішувати такі
спори залежно від установленого та на
підставі закону.

Суд першої інстанції встановив, що
16.11.2009 року розпорядженням голови
Пустомитівської районної державної
адміністрації Львівської області № 794
припинено право постійного
користування частини земельної
ділянки площею 10 га. Державному
підприємству Дослідного господарства
«Оброшине» Інститут землеробства і
тваринництва, Державний акт Серія ЯЯ №
179421 зареєстрований 05.06.2006 року за №
03:06:458:00003, ЯЯ № 179430 зареєстрований 09.01.2009
року за № 01) та передано до земель
запасу Оброшинської сільської ради за
межами населеного пункту.

Розпорядженням голови Пустомитівської
районної державної адміністрації
Львівської області від 02.07.2010 року за №
549 надано дозвіл на розробку проекту
відведення земельних ділянок у
власність за рахунок земель
сільськогосподарського призначення
громадянам згідно з додатком для
ведення особистого селянського
господарства на території
Оброшинської сільської ради за межами
населеного пункту.

Підставою до прийняття спірного
розпорядження послужила добровільна
відмова землекористувача від
користування земельною ділянкою
площею 10 га., оформленою протоколом №9
засідання Президії Української
академії аграрних наук від 25.05.2006 року,
Президія, розглянувши звернення ДП ДГ
«Оброшино» Інституту землеробства і
тваринництва західного регіону УААН,
рішення трудового колективу ДП ДГ
«Оброшине» про вилучення із
землекористування господарства
земельних ділянок загальною площею 10
га. в межах села «Оброшине» (5,6 га.
пасовища, що не використовуються в
наукових цілях, в урочищі «Біля
гусятника» і 4,4 га. рілля, що
використовується населенням під
городи в урочищі «Чорна дорога») та
передачу їх Оброшинській сільській
раді Пустомитівського району
Львівської області для надання
працівникам господарства земельних
ділянок для індивідуального житлового
будівництва та враховуючи згоду
Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, постановила дати згоду на
вилучення із землекористування ДП ДГ
«Оброшино» Інституту землеробства і
тваринництва західного регіону УААН
земельних ділянок загальною площею 10,0
га. в межах села «Оброшино» (5,6 га.
пасовища, що не використовуються в
наукових цілях, в урочищі «Біля
гусятника» і 4,4 га. рілля, що
використовуються населенням під
городи, в урочищі «Чорна дорога») та
передачу їх Оброшинській сільській
раді Пустомитівського району
Львівської області для надання
земельних ділянок працівниками
господарства для індивідуального
житлового будівництва.

Позивач вважає, що спірні земельні
ділянки в порядку ч.9 ст.149 ЗК України
вправі вилучати лише Кабінет
Міністрів України, а не районна
державна адміністрація.

Проте, суд першої інстанції
обґрунтовано не погодився з цим,
зважаючи на такі обставини.

Згідно п. 73 Статуту ДП «Дослідне
господарство «Оброшине» Інституту
землеробства і тваринництва західного
регіону НААН України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1488 від 13.08.1999 року (у редакції
постанови КМ України № 175 від 22.02.2006
року), вилучення земельних ділянок
Академії може здійснюватися лише за
згодою президії Академії відповідно до
Земельного кодексу України. Земельні
ділянки, віднесені до особливо цінних
земель, які занходяться в постійному
користуванні установ, підприємств та
організацій, що перебувають у віданні
академії, вилученню не підлягають, крім
випадків, передбачених земельним
законодавством.

Відповідно до п. 4.2. ст. 4 Статуту ДП
«Дослідне господарство «Оброшине»
Інституту землеробства і тваринництва
західного регіону НААН України,
затвердженого 09.11.2010 року (нова
редакція), використання земельних
ділянок, переданих державою у постійне
користування та майна - у безстрокове
безоплатне користування Академії,
здійснюється відповідно до
законодавства України, Статутів
Академії та наукової постанови, якій
підпорядковане господарство, а також
цього Статуту. Порядок володіння,
користування земельними ділянками та
розпорядження майном, питання,
пов'язані з вилученням землі та
відчуження майна, погоджуються
виключно з Президією Академії.

Також п. 4.4. ст. 4 наведеного Статуту
встановлено, що вилучення земельних
ділянок господарства може
здійснюватися лише за згодою Президії
Академії відповідно до Земельного
кодексу України.

Згідно п. 4.5. ст. 4 цього ж Статуту, землі
дослідних полів господарства та
ділянки з цінними ґрунтами відносяться
до особливо цінних земель і їх
вилучення для суспільних потреб не
допускається, крім випадків,
визначених Земельних Кодексом України.

Згідно п. «а» ст. 17 Земельного кодексу
України, до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 22 цього ж Кодексу,
землями сільськогосподарського
призначення визнаються землі, надані
для виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність та
надаються у користування: а) громадянам
- для ведення особистого селянського
господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва; б)
сільськогосподарським підприємствам -
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва; в)
сільськогосподарським
науково-дослідним установам та
навчальним закладам, сільським
професійно-технічним училищам та
загальноосвітнім школам - для
дослідних і навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільського господарства; г)
несільськогосподарським
підприємствам, установам та
організаціям, релігійним організаціям
і об'єднанням громадян - для ведення
підсобного сільського господарства; ґ)
оптовим ринкам сільськогосподарської
продукції - для розміщення власної
інфраструктури.

Згідно ч. 3 ст. 142 цього ж Кодексу,
припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки.

Відповідно до ст. 150 цього ж Кодексу, до
особливо цінних земель відносяться: а)
у складі земель
сільськогосподарського призначення:
чорноземи нееродовані несолонцюваті
на лесових породах; лучно-чорноземні
незасолені несолонцюваті суглинкові
ґрунти; темно-сірі опідзолені ґрунти та
чорноземи опідзолені на лесах і
глеюваті; бурі гірсько-лісові та
дерново-буроземні глибокі і середньо
глибокі ґрунти; дерново-підзолисті
суглинкові ґрунти; коричневі ґрунти
Південного узбережжя Криму, дернові
глибокі ґрунти Закарпаття; б) торфовища
з глибиною залягання торфу більше
одного метра і осушені незалежно від
глибини; в) землі, надані в постійне
користування НВАО "Масандра" та
підприємствам, що входять до його
складу; землі дослідних полів
науково-дослідних установ і навчальних
закладів; г) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення, землі
історико-культурного призначення.

Припинення права постійного
користування земельними ділянками
особливо цінних земель, визначених у
пунктах «в» і «г» частини першої цієї
статті, з підстави добровільної
відмови від користування ними або
шляхом їх вилучення здійснюється за
погодженням з Верховною Радою України.

Погодження матеріалів вилучення
(викупу) земельних ділянок особливо
цінних земель, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб,
провадиться Верховною Радою України за
поданням Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, обласної, Київської і
Севастопольської міських рад.

Згідно п. 12 Розділу X. Перехідні
положення Земельного кодексу України
(в редакції від 20.12.2012 року), до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзацах другому
та четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Державними актами серії ЯЯ № 179421 від
05.06.2006 року та серії ЯЯ № 179430 від 09.01.2009
року на право постійного користування
земельною ділянкою, визначено, що
цільовим призначенням земельних
ділянок, що надані дослідному
господарству є «для дослідних і
навчальних цілей, пропаганди
передового досвіду, для ведення
сільського господарства».

У витягу із протоколу № 9 засідання
президії Української академії
аграрних наук від 25.05.2006 року, листі
Інституту землеробства і тваринництва
західного регіону № 258 від 26.09.2006 року
зазначено, що зазначені у них земельні
ділянки не використовувались для
проведення наукових досліджень, тобто
не є землями дослідних полів, а тому не
є особливо цінними.

Обставини встановлені постановою
Львівського окружного
адміністративного суду від 17.01.2012 року
у справі за позовом прокурора в
інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України, Головного
управління Держкомзему у Львівській
області до Пустомитівської районної
державної адміністрації Львівської
області про визнання протиправним та
скасування розпорядження від 22.06.2011
року №642 стосовно надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність для ведення особистого
селянського господарства на території
Оброшинської сільської ради за межами
населеного пункту, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 03.07.2012 року
у справі № 41426/12/9104 та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
11.12.2012 року у справі № К/9991/48199/12, в якій
зазначено, що згідно висновку ДП
«Львівський науково - дослідний та
проектний інституту землеустрою» від
29.11.2011 року за № 1260, за матеріалами
наявного крупномасштабного ґрунтового
обстеження території (1980р.), в межах
земельних ділянок, розташованих в
межах с. Оброшино в масиві «Чорна
дорога», площею 4,4 га. ріллі та в масиві
«Гусятник», площею 5,6 га. пасовищ,
поширені сірі опідзолені глеюваті та
поверхнево-глеюваті ґрунти (агрогрупи
33г, 36г), чорноземи опідзолені
поверхнево-глеюваті та
чорноземно-лучні ґрунти (агрогрупи 47г і
134г) на лесовидних суглинках. Згідно
діючого «Переліку особливо цінних груп
ґрунтів», затвердженого наказом
Держкомзему України від 06.10.2003 року за
№ 245, вищенаведені агровиробничі групи
ґрунтів земельних ділянок не
відносяться до особливо цінних. Дані
земельні ділянки не використовувались
інститутом та ДП ДГ «Оброшине» для
проведення наукових досліджень, тобто
не є землями дослідних полів.

Частиною першою ст. 255 КАС України
передбачено, що постанова або ухвала
суду, яка набрала законної сили, є
обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Покликання апелянта на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.11.2008 року
у справі № 22а-6790/08, якою встановлено, що
землі є особливо цінними, оскільки є
землями дослідних полів
науково-дослідних установ і навчальних
закладів, не може бути прийнято до
уваги, оскільки вказана постанова суду
апеляційної інстанції скасована
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 28.10.2009 року та стосується
інших земельних ділянок, а відтак не є
належним та допустимим доказом у даній
справі.

З огляду на наведене, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
обставини встановлені у вищевказаних
судових рішеннях, які набрали законної
сили, спростовують позовні вимоги
Прокурора Пустомитівського району
Львівської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України,
Головного управління Держкомзему у
Львівській області та підтверджують,
що відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Також відповідно до ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі -
Конвенція) кожна фізична та юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу
до Конвенції є попередження
свавільного захоплення власності,
конфіскації, експропріації та інших
порушень безперешкодного користування
своїм майном. При цьому в своїх
рішенням Європейський суд з прав
людини постійно вказує на необхідність
дотримання справедливої рівноваги між
інтересами суспільства та
необхідністю дотримання
фундаментальних прав окремої людини
(наприклад, рішення у справі «Спорронг
і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня
1982 року, «Новоселецький проти України»
від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти
України» від 01 червня 2006 року).
Необхідність забезпечення такої
рівноваги відображено в структурі ст.1.
Зокрема, необхідно щоб була дотримана
обґрунтована пропорційність між
застосованими заходами та
переслідуваною метою, якої намагаються
досягти шляхом позбавлення особи її
власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у
своїй практиці зауважує, що при
визначенні суспільних інтересів
завдяки безпосередньому знанню
суспільства та його потреб національні
органи мають певну свободу розсуду,
оскільки вони першими виявляють
проблеми, які можуть виправдовувати
позбавлення власності в інтересах
суспільства та знаходять засоби для їх
вирішення (наприклад, рішення у справах
«Хендісайд проти Сполученого
Королівства» від 07 грудня 1976 року,
«Джеймс та інші проти Сполученого
Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система
захисту покладає саме на національні
органи влади обов'язок визначальної
оцінки щодо існування проблеми
суспільного значення, яка виправдовує
як заходи позбавлення права власності,
так і необхідність запровадження
заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції відмовив у задоволенні
позовних вимог, оскільки відповідач як
суб'єкт владних повноважень надав суду
достатні та беззаперечні докази в
обгрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення та довів
правомірність оскаржуваних
документів.

В зв'язку з цим, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів
України - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 08.04.2013 року
у справі №2а-13917/11/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Н.Г.Левицька

І.М.Обрізко

Повний текст виготовлено 28.04.2014р.