Справа № 805/4642/14
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2014-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 р.
Справа №805/4642/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 14 год. 55
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді: Лазарєва В.В

за участю секретаря судового засідання
Кан О.А.

представника позивача Зубанова І.О.,

представника відповідача
Ольшанецького В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Донецькій області про визнання дій
протиправними, скасування наказу № 57
о/с від 28.02.2014 року, поновлення на посаді
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И
В:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Донецькій області про
визнання дій протиправними, скасування
наказу № 57 о/с від 28.02.2014 року,
поновлення на посаді та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що з 19.02.2007 року по 05.03.2014 року
він проходи службу в органах
внутрішніх справ України. 01.04.2014 року
він отримав витяг з наказу від 28.02.2014
року № 57 о/с згідно якого його
звільнено з посади оперуповноваженого
відділу боротьби з етнічними
організованими групами та
екстремізмом управління боротьби з
організованою злочинністю ГУМВС
України в Донецькій області за п. 64 «Ж»
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. На думку
позивача, звільнення відбулося з
порушенням трудового законодавства,
оскільки, відповідач передчасно та
необґрунтовано прийняв рішення про
звільнення позивача за його рапортом
про звільнення від 23.01.2014р., тобто, не
дочекавшись спливу тримісячного
строку, як це передбачено п. 68 Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ. Також, позивач
зазначила, що він на час звільнення
перебував на амбулаторному лікуванні,
про що свідчать відповідні медичні
довідки.

Позивач вважає, що звільнення його з
органів внутрішніх справ відбулося з
порушенням трудового законодавства, а
саме без дотримання тримісячного
терміну та в період тимчасової
непрацездатності.

У зв'язку з чим позивач звернулася до
суду із даним позовом в якому просить: 1)
визнати протиправним та скасувати
наказ ГУМВС України в Донецькій
області від 28.02.2014 року № 57 о/с в частині
його звільнення з органів внутрішніх
справ; 2) поновити його на попередній
посаді; 3) стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити з підстав
викладених у позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
надав заперечення, в яких зазначив, що
звільнення позивача відбулося за його
рапортом від 22.01.2014 року, в якій
останній просив звільнити його за
власним бажанням із наполяганням на
своєму звільненні з органів внутрішніх
справ до спливу тримісячного терміну. У
зв'язку з чим відповідач вважає, що
звільнення ОСОБА_3 відбулося із
дотриманням вимог чинного
законодавства, а тому позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
нього, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, судом встановлено
наступне.

Позивач - ОСОБА_3 з 19.07.2007р. по 05.03.2014р.
проходив службу в органах внутрішніх
справ. Остання посада
оперуповноважений відділу боротьби з
етнічними організованими групами та
екстремізмом управління боротьби з
організованою злочинністю ГУМВС
України в Донецькій області.

Наказом ГУМВС України в Донецькій
області від 28.02.2014 року № 57 о/с позивача
звільнено з органів внутрішніх справ у
запас за п. 64 «Ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ з 05.03.2014 року (а.с. 7).

Вищевказаний наказ отримано позивачем
01.04.2014 року. Доказів, які б свідчили про
ознайомлення позивача із спірним
наказом до вказаної дати, суду не
надані.

Таким чином, суд дійшов висновку про
звернення позивача із даним позовом у
передбачені процесуальним законом
строки (ч. 3 ст. 99 КАС України).

Позивач оскаржує вищевказаний наказ
відповідача, з підстав того, що
звільнення його з займаної посади
відбулося з порушенням трудового
законодавства, а саме без дотримання
тримісячного терміну та в період
тимчасової непрацездатності.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірне рішення
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, у
відповідності до приписів якої у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Правовідносини, пов'язані з
проходженням та звільненням з
публічної служби ОВС, регулюються
законодавством у сфері проходження
служби, а саме Законом України «Про
міліцію».

Стаття 18 Закону України «Про міліцію»
встановлює, що порядок та умови
проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затверджене
постановою КМ УРСР від 29.07.1991 р. № 114
(далі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 10 Положення особи
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ користуються
всіма соціально-економічними,
політичними та особистими правами і
свободами, виконують усі обов'язки
громадян, передбачені Конституцією та
іншими законодавчими актами, а їх
права, обов'язки і відповідальність, що
випливають з умов служби, визначаються
законодавством, Присягою, статутами
органів внутрішніх справ і цим
Положенням.

Підпунктом «Ж» пункту 64 Положення
передбачено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий облік) за
власним бажанням - при наявності
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.

Згідно з пунктом 68 Положення особи
рядового і начальницького складу, які
виявили бажання звільнитися зі служби
за особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніш як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою.

Верховний Суд України вирішуючи
питання про усунення розбіжностей у
застосуванні підпункту «ж» пункту 64 та
пункту 68 Положення у рішеннях від 9
квітня 2012 року у справі № 21-99а12 та від 29
травня 2012 року у справі № 21-122а12, дійшов
висновку, що за змістом пункту 68
Положення звільнення осіб середнього,
старшого і вищого начальницького
складу зі служби на підставі підпункту
«ж» пункту 64 Положення до спливу
тримісячного строку від дня
попередження ними про своє бажання
звільнитися є безпідставним, якщо
сторони не домовилися про звільнення у
більш короткий строк.

У відповідно до ч. 1 ст. 2441 Кодексу
адміністративного судочинства України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Згідно рапорту позивача про його
звільнення за власним бажанням,
останній просив звільнити його зі
служби в органах внутрішніх справ до
спливу тримісячного терміну.

Таким чином, в даному випадку
звільнення позивача фактично є
домовленістю сторін про звільнення у
більш короткий строк, ніж той, що
передбачений п. 68 Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, а отже не протирічить
вимогам чинного законодавства, що
регулює спірні правовідносини.

Згідно із п. 8 Постанови Пленум
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин, що свідчать про
звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням
у більш короткий строк, про який він
просив, що є фактичною згодою
уповноваженого органу задовольнити
прохання працівника, суд вважає наказ
ГУМВС України в Донецькій області від
28.02.2014 року № 57 о/с про звільнення
позивача з органів внутрішніх справ
таким, що прийнято на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений чинним законодавством, з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття відповідного
рішення.

Посилання позивача, як на ознаку
протиправності наказу про звільнення,
на те, що його було звільнено підчас
непрацездатності, суд вважає
необґрунтованими, оскільки правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
застосовуються лише у випадках
звільнення (розірвання трудового
договору) з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу і не
застосовуються у випадку звільнення
(розірвання трудового договору) з
ініціативи працівника.

Також, суд зазначає, що позивачем не
надано жодного доказу в обґрунтування
свого позову в частині того, що рапорт
про звільнення за власним бажанням був
написаний ним під тиском керівництва.
Більш того, представник позивача
пояснив, що підставою для написання
відповідного рапорту стало небажання
позивача виконувати законні накази
свого керівництва.

Згідно із ст.ст. 71, 86 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, суд дійшов висновку про
обґрунтованість та законність
прийнятого відповідачем наказу від
28.02.2014 року № 57 о/с в частині звільнення
позивача з органів внутрішніх справ у
запас за п. 64 «Ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, а отже відсутні
підстави для задоволення позову ОСОБА_3
до Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Донецькій
області про визнання дій
протиправними, скасування наказу № 57
о/с від 28.02.2014 року, поновлення на посаді
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Суд також відмовляє у задоволені
позовних вимог щодо поновлення на
посаді та стягнення суми грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
оскільки вони є похідними і наслідком
вимог позивача про визнання
протиправним та скасування наказу № 57
о/с від 28.02.2014 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8, 9, 10, 11, 112, 159, 160, 161, 162, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Донецькій
області про визнання дій
протиправними, скасування наказу № 57
о/с від 28.02.2014 року, поновлення на посаді
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу - відмовити
повністю.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частини 28 квітня 2014 року.

Постанова виготовлена у повному обсязі
30 квітня 2014 року.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 КАС України, і може бути
оскаржена до Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд у порядку, визначеному статтею 186
КАС України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Суддя
Лазарєв В.В.