Справа № 813/2353/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/2353/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Шнира О.Б.,
представника відповідача Квасниці Н.Б.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ваги АКСІС Україна»
до Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 03.03.2014 року
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ваги АКСІС Україна»
(надалі - ТзОВ «Ваги АКСІС Україна»,
Підприємство, позивач) звернулося до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Сихівському районі
м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
(надалі - ДПІ у Сихівському районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області, відповідач), в якому просить
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оспорювані ним податкові
повідомлення-рішення були прийняті
контролюючим органом із порушенням
норм матеріального права та є такими,
що суперечать чинному законодавству
Позивач вважає, що спірні господарські
операції підтверджені необхідними
бухгалтерськими документами, а
висновки органу доходів і зборів про
відсутність фактичного здійснення
господарських операцій є
необґрунтованими. Окрім цього, позивач
також вказав, що на час перебування
позивача у господарських відносинах із
ТОВ «Будівельна компанія АТР Груп»,
останнє було зареєстроване в
установленому порядку, у тому числі як
платник податку на додану вартість.
Враховуючи наявність всіх первинних
документів бухгалтерського обліку, які
підтверджують здійснення зазначених
господарських операцій, позивач
стверджує, що мав право на відображення
їх у податковому обліку, зокрема,
формуванні податкового кредиту при
визначенні об'єкта оподаткування
податком на додану вартість.
Ухвалою судді від 18.03.2014 року позовну
заяву було залишено без руху та надано
позивачу строк для усунення її
У зв'язку із виконанням позивачем вимог
зазначеної вище ухвали, 31.03.2014 року
відкрито провадження у даній
адміністративній справі.
Відповідач позов не визнав та подав до
суду письмові заперечення, в яких
обґрунтував законність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
тим, що викладені у позовній заяві і
просив позов задовольнити.
Представник відповідача проти позову
заперечила. Додатково зазначила, що
спірні податкові повідомлення-рішення
прийняті у повній відповідності із
чинним законодавством України та
просила суд у позові відмовити
Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення,
виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ТзОВ «Ваги АКСІС
Україна» як юридична особа
зареєстроване Виконавчим комітетом
Львівської міської ради 26.07.2001 року. На
податковий облік позивача взято 14.08.2001
року. У періоді, який перевірявся, ТзОВ
«Ваги АКСІС Україна» було
зареєстровано як платник ПДВ, згідно
Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ
від 16.08.2001 року.
У період із 05.02.2014 року по 10.02.2014 року
відповідачем було проведено
позапланову виїзну перевірку ТзОВ
«Ваги АКСІС Україна» з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати в бюджет податку
на прибуток з підприємств та податку на
додану вартість при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ТОВ
«Промтехноопт», ТзОВ
«Промбуд-Монтажінвест», ТзОВ «Промспец
Консалтинг», ТзОВ «Еріном-трейд», ТзОВ
«Салюс+», ТзОВ «Кірін», ТзОВ
«Техно-спецальянс», ТзОВ «Комітет
Об'єднаних Аудиторів», ТзОВ «Матрапак»,
ТзОВ «Укр.-Будсервіс», ТзОВ
«Строй-Клімат», ТзОВ «Інформ-Прогрес
Сервіс», ТОВ «БК АТР Груп» за період з
01.01.2011 року по 31.12.2013 року.
За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт №143/22-10/31588854
від 17.02.2014 року, у якому зафіксовано
такі порушення податкового
законодавства, допущені ТзОВ «Ваги
АКСІС Україна» у своїй діяльності:
1)п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України
від 02.12.2010 року №2755-VI - платником
податків не надано посадовим особам
органів доходів і зборів документів, що
належать або пов'язані з предметом
2)п.198.1, 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на загальну суму 43 726,00
грн., в тому числі за травень 2011 року в
Як випливає зі змісту акту №143/22-10/31588854
від 17.02.2014 року, контролюючий орган
дійшов висновку, зокрема, що
господарські операції між ТзОВ «Ваги
АКСІС Україна» та його контрагентом -
ТзОВ «БК АТР Груп» не носили реальний
характер, а були лише документовані на
папері з метою отримання податкових
вигод. Відповідач обґрунтовував свої
висновки інформацією, отриманою
податковими органами в ході проведення
перевірки контрагента позивача - ТзОВ
«БК АТР Груп», які засвідчили
відсутність в останнього можливості
здійснювати будь-які господарські
операції. В акті перевірки також
зазначено, що 28.02.2012 року до ЄДР внесено
запис про припинення ТзОВ «БК АТР Груп»
у зв'язку із визнанням його банкрутом
(стан юридичної особи - «припинено, але
не знято з обліку»). Окрім того, в акті
зроблено висновок і щодо ненадання
позивачем на вимогу органу доходів і
зборів від 20.01.2014 року №187/22-10/62
первинних документів, які би
підтверджували реалізацію отриманих
матеріалів і послуг.
На підставі вказаного акту перевірки
№143/22-10/31588854 від 17.02.2014 року ДПІ у
Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області було
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у розмірі 43
727,00 грн. (у т.ч. основний платіж - 43 726,00
грн., 1,00 грн. - штрафні санкції) і
від 03.03.2014 року, яким Підприємству
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем адміністративні штрафи та
інші санкції у сумі 510,00 грн.
Не погоджуючись із рішеннями ДПІ у
Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів та вважаючи свої права
порушеними діями і як наслідок -
рішеннями суб'єкта владних
повноважень, позивачем було заявлено
означений позов.

Як встановлено судом, 04.05.2011 року між
ТзОВ «Ваги АКСІС Україна» та ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп» було
укладено договір №0405-7, згідно умов
якого, останнє зобов'язувалося
передати у власність позивача товар -
вузли, комплектацію, послуги по
підготовці до виставок, семінарів тощо,
а ТзОВ «Ваги АКСІС Україна»
зобов'язувалося прийняти і оплатити
цей товар.

Так, на виконання вищевказаних
зобов'язань ТзОВ «Будівельна компанія
АТР Груп» за власний рахунок поставило
позивачу товари згідно видаткових
накладних №4/05-28 від 04.05.2011 року, №6/05-09
від 06.05.2011 року, №10/05-34 від 10.05.2011 року та
надало послуги по підготовці до
виставок та семінарів тощо, шляхом
виготовлення рекламних листів, брошур
та буклетів, що підтверджується актами
здачі-приймання робіт (надання послуг)
№19/05-13 від 19.05.2011 року й №27/05-13 від 27.05.2011
року.

По зазначених операціях з поставки
продавець виписав позивачу податкові
накладні №823 від 04.05.2011 року на суму 114
000,00 грн. (у т.ч. ПДВ 19 000, 00 грн.), №824 від
06.05.2011 року на суму 45 049,00 грн. (у т.ч. ПДВ 7
508, 34 грн.), №826 від 10.05.2011 року на суму 29
208,00 грн. (у т.ч. ПДВ 4 868, 00 грн.), №827 від
19.05.2011 року на суму 44 220,00 грн. (у т.ч. ПДВ 7
370, 00 грн.), №828 від 27.05.2011 року на суму 29
880,00 грн. (у т.ч. ПДВ 4 980, 00 грн.).

Оплата за поставлений товар була
здійснена позивачем, про що свідчать
банківські виписки по особовому
рахунку платника від 07.06.2011 року, 09.06.2011
року та 14.06.2011 року.

Окрім цього, як вбачається із
матеріалів справи, зокрема,
оборотно-сальдової відомості за
травень 2011 року по рахунках 631, 6442, 6852,
журналів-ордерів і відомостей за
травень 2011 року по рахунках 91, 23, 26, 901, 93,
791 за II квартал 2011 року, позивач
належним чином відобразив у
бухгалтерському та податковому обліку
ці господарські операції із
контрагентом.

Тож, на переконання суду, зазначені
докази підтверджують виконання
покупцем своїх обов'язків за договором
№0405-7 від 04.05.2011 року в частині оплати за
товар та, відповідно, про спрямування
намірів позивача на реальне виконання
умов укладеного Договору, а також про
понесені витрати позивача на придбання
такого товару.

У відповідності до п.198.1, п.198.2 ст.198
Податкового кодексу України (надалі -
ПК України), право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, зокрема, з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: -придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; -придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Зі змісту наведених правових норм
вбачається, що у платника податку
виникає право на включення суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту за умови
підтвердження відповідними первинними
документами здійснення господарських
операцій, на підставі яких платником
податків було сформовано податковий
кредит, а також за умови придбання
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Суд зазначає, що відповідно до Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 року №996-XIV, при складанні
податкової звітності з метою
правильного відображення
господарської операції повинні
враховуватись відповідні документи
первинного обліку.

Згідно ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій, згідно з
вимогами ч.1 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відтак, згідно вимог ПК України, який
регулює, зокрема, відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, підставою, що позбавляє
платника податків права на включення
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту, є не
підтвердження його податковими
накладними, або підтвердження
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 ПК України,
проте, як в ході проведення перевірки,
так і в ході судового розгляду справи,
відповідачем не надано суду доказів на
підтвердження наявності таких
обставин, так само як і не надано
доказів на порушення позивачем вимог
п.198.6 ст.198 ПК України.

Отже, досліджені судом вищевказані
накладні містять усі реквізити,
передбачені чинним законодавством для
первинних документів.

Необхідно також звернути увагу, що
оскільки сам Договір, податкові
накладні, видаткові накладні
досліджувалися перевіряючими і під час
проведення перевірки, про що
відображено в акті перевірки від 17.02.2014
року №143/22-10/315888543, факт наявності
відповідних видаткових накладних та
податкових накладних відповідачем не
заперечується, тому суперечливі
твердження та висновки відповідача
щодо не встановлення під час перевірки
факту передачі товарів від Продавця -
ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп» до
Покупця - ТзОВ «Ваги АКСІС Україна» суд
вважає безпідставними.

Із матеріалів справи та пояснень
представника позивача вбачається, що
товар, придбаний позивачем у ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп» на
підставі дослідженого судом Договору,
не тільки був отриманий та оплачений
позивачем, але й використаний у власній
господарській діяльності.

Так, зміни в активах позивача в
результаті господарських операцій із
ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп»
доводяться наявністю долучених до
матеріалів справи самих рекламних
листівок, брошур (каталогів продукції)
й буклетів, журналами-ордерами і
відомостями по рахунку 202 за 01.05.2011 року
- 30.06.2011 року та картками субконто ТМЦ по
окремих матеріалах за період з 01.05.2011
року по 31.08.2011 року.

Водночас, факт використання
поставлених товарів у господарській
діяльності позивача, тобто для
виготовлення ваг і їх продажу,
підтверджується, окрім іншого, актами
списання матеріалів вартості
виробництва продукції від 31.05.2011 року, а
також оглянутим у судовому засіданні
наказом №18/3 від 01.03.2011 року і штатним
розписом, що свідчить про наявність у
позивача відповідних спеціалістів для
виготовлення ваг. У свою чергу,
представником позивача надано суду
докази реалізації уже виготовлених ваг
наступним підприємствам (своїм
контрагентам), а саме: копії видаткових
накладних та довіреностей на отримання
вищезгаданих матеріальних цінностей.

Безпідставними є, на думку суду,
посилання ДПІ у Сихівському районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області на акт ДПІ у Печерському районі
м.Києва ДПС від 17.05.2013 року №1707/22.8/37241554
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія АТРГруп» () щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період з 01.08.2010 року по
31.03.2013 року» як на доказ нереальності
здійснення господарських операцій та
порушення податкового законодавства
позивачем.

Суд відзначає, що виходячи зі змісту
Методичних рекомендацій щодо
організації та проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок, затверджених
наказом ДПА України №236 від 22.04.2011 року,
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки за своєю природою
призначений виключно для засвідчення
факту об'єктивної неможливості
здійснення зустрічної звірки, а не
фактів порушення платниками податків
податкового чи іншого законодавства.
При цьому, суд звертає увагу, що сама по
собі неможливість реалізації органами
доходів і зборів визначеної
законодавством компетенції щодо
проведення зустрічних звірок
вказаного контрагента не може
вважатись доказом вчинення порушень
податкового законодавства. Отже, акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки не може розглядатися
як належне підтвердження фактів
порушення платником податків
податкового законодавства, здобуте в
ході перевірки, тим більше, що акт, на
який посилається відповідач,
стосується не безпосередньо позивача,
а його контрагента.

Слід зазначити, що при провадженні
своєї діяльності позивач не
зобов'язаний здійснювати перевірку
легальності чи правомірності
діяльності своїх контрагентів,
дотримання ними законодавства України,
повноваження їх представників тощо, -
для цього позивачу не надано
відповідних повноважень та
компетенції й він позбавлений
ефективної можливості уникати чи
попереджувати співпрацю із
несумлінними платниками податків. У
той же час, співпраця та наявність
господарських відносин із особами, які
допустили порушення законодавства, не
свідчить автоматично про допущення
порушень самим позивачем, за умови якщо
ним особисто порушень закону допущено
не було.

Окремо суд наголошує, що обов'язок
сплачувати податки і збори та
відповідальність за порушення
податкового законодавства є
персоніфікованими. Це означає, що
невиконання контрагентами по ланцюгу
постачання своїх зобов'язань має
наслідком притягнення до
відповідальності саме цих суб'єктів
господарювання. Така позиція
узгоджується й з висновками Верхового
Суду України, висловленими, зокрема, в
постанові від 31.01.2011 року у справі
№21-47а10, постанові від 11.12.2007 року у
справі №21-1376во06.

Окрім цього, суд враховує, що позивачем
вжито належних заходів щодо
обізнаності з відомостями про
контрагента, оскільки, із пояснень
представника позивача, наданих у
судовому засіданні, з'ясовано, що під
час здійснення
фінансово-господарських операцій з
ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп», на
сайті ДПС України перевірялася
наявність в останнього Свідоцтва
платника ПДВ та стан розрахунків
платників податків перед бюджетом.

Як припущення, суд розцінює висновки
відповідача про відсутність у
контрагента ТзОВ «Будівельна компанія
АТР Груп» власних виробничих,
складських торгових приміщень,
устаткування та транспортних засобів,
трудових ресурсів, необхідних для
здійснення господарської діяльності.
По-перше, відповідачем не
проаналізовано, які ресурси потрібні
були б підприємству для надання послуг.
По-друге, такі висновки не враховують
нічим не обмеженого права підприємства
укладати цивільно-правові угоди оренди
приміщень, устаткування й
автотранспорту та використання
залучених за такими цивільно-правовими
угодами трудових та інших ресурсів у
власній господарській діяльності. Крім
того, факт відсутності вказаних
ресурсів у підприємства податковим
органом не перевірявся, а такий
висновок зроблений на підставі
податкової звітності, яка не містить
достатньої інформації, на підставі
якої можливо обґрунтувати такі
висновки.

У той же час, суд звертає увагу, що самим
представником відповідача у судовому
засіданні надано копію протоколу
допиту у якості свідка директора ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп»
Неживого О.Г. від 26.07.2012 року, в якому
останній і стверджує, що наймав
працівників для здійснення
господарської діяльності без їх
офіційного оформлення на роботу, при
цьому, не заперечуючи жодним чином
наявності взаємовідносин із позивачем.

З приводу порушення позивачем п.85.2 ст.85
Податкового кодексу України, суд
вказує на наступне.

В акті перевірки від 17.02.2014 року
№143/22-10/315888543 відповідач в
обґрунтування відмови у наданні
документів до перевірки посилається на
запит про надання інформації та її
документального підтвердження від
20.01.2014 року №187/10/22-10/62 та відмову
Підприємства надати інформацію по
цьому запиту.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач листом №0124/1 від 24.01.2014 року
повідомив відповідача, що його вимога
не відповідає вимогам податкового
законодавства та обґрунтував тим, що
контролюючим органом не зазначено
конкретного переліку документів, які
повинен надати платник податків та
підстави для їх надання, а тому не може
бути виконана. Документів, які
витребовував відповідач, позивачем не
було надано.

Суд зазначає, що, відповідно до п.85.2 ст.85
ПК України, платник податків
зобов'язаний надати посадовим
(службовим) особам контролюючих
органів у повному обсязі всі документи,
що належать або пов'язані з предметом
перевірки. Такий обов'язок виникає у
платника податків після початку
перевірки.

У разі відмови платника податків або
його законних представників надати
копії документів посадовій (службовій)
особі контролюючого органу така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати.
Зазначений акт підписується посадовою
(службовою) особою контролюючого
органу та платником податків або його
законним представником. У разі відмови
платника податків або його законного
представника від підписання
зазначеного акта в ньому вчиняється
відповідний запис (п.85.6 ст.85
Податкового кодексу України).

Представник відповідача не надала суду
доказів того, чи складався будь-який
акт, що вказує на відмову позивача у
наданні відповідачу витребовуваних
первинних документів.

Суд відзначає, що контролюючий орган
реалізуючи своє право вимоги
документів повинен при цьому
аргументувати істотність таких
документів для проведення перевірки,
чітко окреслити коло таких документів,
належним чином аргументувати зв'язок
запитуваних документів з предметом
перевірки, зокрема, вказати які норми
закону зобов'язують позивача оформляти
(та мати у наявності) відповідні
документи. Однак, в даному випадку
відповідачем не було доведено
необхідності подання додаткових
документів (окрім тих, які позивачем в
ході перевірки були надані), їх
обов'язкове оформлення та зберігання, а
також їх зв'язок із предметом
перевірки, що свідчить про
безпідставність й необґрунтованість
вимог відповідача.

Отже, суд, погоджуючись із доводами
позивача, вважає, що запит від 20.01.2014
року №187/10/22-10/62 не має відношення до
перевірки, що проводилась у період з
05.02.2014 року по 10.02.2014 року.

Навпаки, як з'ясувалось судом під час
розгляду справи, позивачем було надано
для перевірки, яка відбулась у період з
05.02.2014 року по 10.02.2014 року усі первинні
документи по господарських операціях
із ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп»
за травень 2011 року, а саме: договір 0405-7
від 04.05.2011 року, акти прийому-передачі,
видаткові та податкові накладні,
оборотно-сальдові відомості 631, 644, 79, 90,
виписки банку, штатний розпис, зведені
реєстри бухгалтерського обліку.
Водночас, такі документи були
досліджені відповідачем при
проведенні перевірки, про що вказано в
акті.

Отож, опис згаданих первинних
документів в акті перевірки від 17.02.2014
року №143/22-10/315888543 доводить сам факт
надання таких до перевірки позивачем,
що є суперечливим. При цьому, судом
встановлено, що відповідач склав акт
про ненадання позивачем документів для
проведення перевірки №60 від 17.02.2014
року, однак, у свою чергу, не надав суду
запиту із вимогою про надання
Підприємством документів під час
проведення перевірки у лютому 2014 року
і, відповідно, доказів його відмови у
наданні таких.

Таким чином, безпідставними і
необґрунтованими є висновки
відповідача про порушення позивачем
п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України.

Згідно ст.19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 67 Конституції України
регламентовано, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

У відповідності до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також з
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у п.110 рішення у справі
«Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що адміністративні суди, які
розглядають скарги заявників стосовно
рішень податкового управління, мають
повну юрисдикцію у цих справах та
повноваження скасувати оскаржені
рішення. Справи мають бути розглянуті
на підставі поданих доказів, а довести
наявність підстав, передбачених
відповідними законами, для призначення
податкових штрафів має саме податкове
управління.

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, вказаної у
рішенні Європейського суду з прав
людини, яку він висловив у п.53 рішення у
справі «Федорченко та Лозенко проти
України», відповідно до якої суд при
оцінці доказів керується критерієм
доведення «поза розумними сумнівом».
Так, наведені ДПІ у Сихівському районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області аргументи не є достатньо
вагомими, чіткими та узгодженими
доказами, що спростовують реальність
господарських операцій між позивачем
та контрагентом, факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
висновки та заперечення, та ним не було
спростовано доводів позивача. Окрім
цього, відповідачем належними
документально обґрунтованими доказами
не підтверджено наявності правових
підстав для винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи, суд приходить до
висновку, що суб'єкт владних
повноважень прийнявши оскаржувані
податкові повідомлення-рішення не
дотримався принципу верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, вимог
чинного податкового законодавства
України та передбачених ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158,
160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області № від 03.03.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області № від 03.03.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ваги АКСІС Україна»
сплачений судовий збір у сумі 182 (сто
вісімдесят два) грн. 70 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 08 травня 2014 року.