Справа № 2а-4534/11/1370
Суддя: Кравчук Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 2а-4534/11/1370
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого -судді
суддів
Качур Р.П., Москаль Р.М.,
за участі секретаря судового засідання
розглянувши справу за
адміністративним позовом в.о.
прокурора Шевченківського району
м.Львова в інтересах держави в особі
Кабінету Міністрів України, Відділу
Держземагенства у м.Львові до
Виконавчого комітету Брюховицької
селищної ради, за участю третьої особи,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
Дочірнє підприємство «Санаторій
Львів» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», про
визнання протиправним та скасування
рішення № 381 від 21.08.2001 р. «Про вилучення
земельної ділянки з користування
Санаторію «Львів» за його згодою», -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2011 року в.о. прокурора
Шевченківського району м.Львова
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави в особі Кабінету Міністрів
України, Управління Держкомзему у
м.Львові до Брюховицької селищної ради
в якому просив скасувати та визнати
нечинним рішення Брюховицької
селищної ради № 381 від 21.08.2001 р. «Про
вилучення земельної ділянки з
користування санаторію «Львів» за його
згодою».

З урахуванням підстав позову,
викладених у заяві про зміну позовних
вимог від 20.03.2014 р., прокурор позовні
вимоги мотивує тим, що рішенням
Брюховицької селищної ради від 21.08.2001 р.
№ 381 було незаконно вилучено земельну
ділянку площею 2,29 га з користування
Санаторію «Львів» і віднесено її до
земель запасу селища. Вважає, що дане
рішення прийнято з порушенням
Земельного кодексу України та з
перевищенням Брюховицькою селищною
радою своїх повноважень в частині
делегування повноважень розпорядження
землями санаторію, які є державними
землями, виконавчому комітету;
вилучена земельна ділянка має
оздоровче призначення, а тому будь-які
дії по її відчуженню підпорядковані не
загальному, а спеціальному режиму
регулювання. Прокурор покликається на
судове рішення, яким встановлено, що
Федерація професійних спілок України
не вправі була розпоряджатись майном
санаторію «Львів» та передавати своєю
постановою у власність АТЛОЗП України
«Укрпрофоздорониця». Таким чином, на
думку прокурора, лише відповідні
державні органи могли реалізувати
право відчуження спірної земельної
ділянки, яка знаходиться за адресою
смт. Брюховичі по вул. Курортній, 8.

Відповідач позовні вимоги заперечив
повністю. Вважає, що Брюховицька
селищна рада вправі була делегувати
повноваження з земельних питань
виконавчому органу місцевого
самоврядування, тобто виконкому
Брюховицької селищної ради. Статтею 4
ЗК України встановлено, що суб'єктами
права на землі в межах їх територій, за
винятком земель, що перебувають в
загальнодержавній власності, є
обласні, районні, міські, селищні,
сільські Ради народних депутатів (в
редакції ЗК України, що діяла на той
час), а відповідно до ст. 64 ЗК України
землі селища міського типу перебувають
у віданні селищної Ради народних
депутатів.

Оскільки спірна земельна ділянка
знаходиться в межах смт. Брюховичі, то
право розпорядження нею належало
Брюховицькій селищній раді. Крім того,
вся земельна ділянка, в т.ч. і частина
вилученої в 2001 р., яка була надана в
користування Санаторію «Львів» ще в 1990
р., була надана йому саме Брюховицькою
селищною радою. Крім того, вважає
безпідставними доводи про те, що
вилучена земельна ділянка належить до
загальнодержавної власності. Вважає
безпідставним покликання прокурора на
рішення судів, оскільки такі прийняті
набагато пізніше, ніж відбулось
вилучення і ними не обґрунтовується
правовий статус вилученої земельної
ділянки.

На думку відповідача, Кабінет
Міністрів України не має жодних
повноважень щодо розпорядження
землями загалом, і державної власності
зокрема. Тому не обґрунтовано
застосування до спірних правовідносин
ст.ст. 149, 151, 152 ЗК України. Більше того,
вказані статті набули чинності у 2002
році, а спірне рішення виконавчого
комітету прийняте в 2001 році. Положення
про Управління (відділи)
Держземагенства у місті затверджено
Наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
10.05.2012 року № 258. Отже, на момент
виникнення спірних правовідносин
такого органу державної влади взагалі
не існувало. Більше того станом на
даний час, відповідно до п. 4 цього
Положення до повноважень Управління не
належить компетенція щодо
розпорядження землями будь-якої
власності. З цих підстав відповідач
вважає, що ні Кабінет Міністрів
України, ні Відділ Держземагенства у
м.Львові не є тими суб'єктами, які в
праві звертатись з даними позовними
вимогами до Брюховицької селищної
ради, а права тих суб'єктів, в інтересах
яких прокурор звернувся з позовом до
суду, не порушено.

Третя особа Дочірнє підприємство
«Санаторій Львів» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» заперечень по
суті спору не надала.

Дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Суд встановив наступні фактичні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Рішенням Виконавчого комітету
Львівської обласної ради депутатів
трудящих від 12.01.1978 р. № 14 затверджено
перелік і границі територій, які
резервуються для організацій зон
лікування, відпочинку і туризму, серед
яких затверджено і «Львівський
рекреаційно-курортний район, 60,0 га, в
межах Львівської міськради, що
знаходиться у користуванні Львівський
лісгоспзаг смт. Брюховичі».

Згідно з Державним актом серії № 040262,
виданим в 1990 р., санаторію «Львів»
надано право безстрокового та
постійного користування землею 7,4 га в
межах згідно з планом
землекористування. Відповідно до
державної статистичної звітності по
формі 6-зем, земельна ділянка 7,4 га
відноситься до земель оздоровчого
призначення.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.1996 р. № 1576 затверджено перелік
населених пунктів, віднесених до
курортних, серед них селище Брюховичі.

Рішенням № 46 від 29.04.1999 р. Брюховицька
селищна рада делегувала повноваження
щодо регулювання земельних питань
виконкому Брюховицької селищної ради,
за винятком звільнення юридичних осіб
від справляння податку за землю,
затвердження схем забудови кварталів
індивідуального житлового будівництва
більше 10 ділянок.

21.08.2001 р. Виконавчий комітет
Брюховицької селищної ради прийняв
рішення № 381, яким вилучив земельну
ділянку площею 2,29 га з користування за
згодою санаторію «Львів» та відніс її
до земель запасу. Підставою прийняття
даного рішення був лист головного
лікаря філії Прикарпатського
дочірнього підприємства ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» - санаторій
«Львів» від 23.07.2001 р. № 65 селищному
голові смт. Брюховичі про вилучення з
постійного землекористування
санаторій «Львів» земельної ділянки
площею 2,29 га, яка не використовується
санаторієм у виробничому процесі та
встановлення для санаторію площі
земельної ділянки в розмірі 5,11 га.
Зазначений лист підписано головним
лікарем санаторію «Львів» Пачковським
С.І., який діяв на підставі довіреності
№ 04-04/5 від 15.03.2001 р., виданої генеральним
директором Прикарпатського дочірнього
підприємства ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця». Повноваження,
які передбачені довіреністю,
передбачають право головного лікаря,
як представника, подавати заяви та
вчиняти інші дії від імені ЗАТ, хоча про
відмову від землекористування
спеціально не йдеться.

Виконавчий комітет Брюховицької
селищної ради на вимогу прокурора
Шевченківського району м. Львова
листом № 13 від 05.01.2011 р. надав
інформацію про те, коли і які площі
вилучались з користування санаторію
«Львів», та кому були передані. Однак
предметом даного спору є лише земельна
ділянка площею 2,29 га, яка знаходиться
за адресою смт. Брюховичі по вул.
Курортна, 8 вилучена 21.08.2001 р. рішенням
виконкому Брюховицької селищної ради.
Доказів надання цієї ділянки чи її
частин іншим особам Суду не надано.

Крім відсутності у виконкому
Брюховицької селищної ради
повноважень на вилучення спірної
земельної ділянки, прокурор
покликається на рішення
Господарського суду Львівської
області від 26.10.2011 р. (справа № 5015/3543/11),
яким позовні вимоги прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України до ДП
«Санаторій «Львів» ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця», Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
задоволено та визнано за Державою
Україна в особі Фонду державного майна
Україна право власності на майновий
комплекс санаторію «Львів» та
зобов'язано ДП «Санаторій «Львів» ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» повернути
майновий комплекс у розпорядження
держави. Зазначене рішення залишено
без змін постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
16.12.2013 р.

Таким чином між сторонами виник спір
щодо правомірності рішення про
вилучення земельної ділянки
виконкомом Брюховицької селищної ради
із землекористування ДП «Санаторій
«Львів» ЗАТ лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця».

Вирішуючи спір, Суд виходив з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскаржуване рішення № 381 прийнято в 2001
р., тому застосуванню підлягають
положення Земельного кодексу України,
які були чинними в цей період, оскільки
до події, факту застосовується той
закон або інший нормативно-правовий
акт, під час дії якого вони настали або
мали місце, на що звертав увагу
Конституційній Суд України в рішенні
від 09.02.1999 р. № 1-рп/99.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу
України (в редакції станом на 21.08.2001 р.)
власність на землю в Україні має такі
форми: державну, колективну, приватну.
Усі форми власності є рівноправними.
Розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування. Суд
звертає увагу, що делегування
повноважень від ради до виконавчого
органу було передбачено Земельним
кодексом України (надалі - ЗК України).

У статті 2 Закону від 07.12.1990 р. № 533-XII "Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування",
чинного до набрання чинності Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», систему місцевого
самоврядування складали сільські,
селищні, міські Ради народних
депутатів та їх органи, інші форми
територіальної самоорганізації
громадян.

Відповідно до ст. 2, 11 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст. До відання
сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить, зокрема вилучення
(викуп) земель відповідно до статті 31
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 ЗК України
суб'єктами права державної власності
на землю виступають, зокрема обласні,
районні, міські, селищні, сільські Ради
народних депутатів - на землі в межах їх
територій, за винятком земель, що
перебувають в загальнодержавній
власності.

Згідно з ст. 64 ЗК України до земель
селища міського типу належать усі
землі в межах селища. Землі селища
міського типу перебувають у віданні
селищної Ради народних депутатів.

Як вбачається з наведених вище
положень ЗК України, станом на 2001 р. не
було розмежування земель державної та
комунальної форм власності, а такі
становили одну форму - державну. Також
органи місцевого самоврядування (Ради
народних депутатів) розпоряджались
землею в межах своїх повноважень та
були наділені правом передавати
повноваження з вилучення земельних
ділянок виконавчим органам місцевого
самоврядування.

Судом встановлено, що 29.04.1999 р.
Брюховицька селищна рада прийняла
рішення № 46, яким делегувала
повноваження щодо регулювання
земельних питань саме виконкому
Брюховицької сільської ради, що на той
час відповідало положенням Земельного
кодексу України (в редакції 2001 р.), а
тому в цій частині Суд не вбачає
перевищення повноважень селищної ради
в частині делегування цих повноважень.
Отримавши відповідні повноваження,
виконком Брюховицької сільської ради
прийняв рішення про вилучення частини
земельної ділянки із
землекористування ДП «Санаторій
«Львів» за згодою цього
землекористувача.

Оцінюючи рішення № 381 від 21.08.2001 р. за
змістом, Суд вважає, що підстав для його
скасування (визнання протиправним)
немає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 ЗК України (в
редакції 1990 р.) до відання сільських,
селищних і міських районного
підпорядкування Рад народних
депутатів у галузі регулювання
земельних відносин на їх території
належало, зокрема передача земельних
ділянок у власність, надання їх у
користування, в тому числі на умовах
оренди, у порядку, встановленому
статтями 17 і 19 цього Кодексу.

До прийняття оскаржуваного рішення
земельна ділянка площею 7,4 га в смт.
Брюховичі по вул. Курортній, 8 була
надана в постійне землекористування ДП
«Санаторій «Львів» саме Брюховицькою
селищною радою, що підтверджується
державним актом 1990 р. Дана земельна
ділянка знаходиться в межах населеного
пункту смт. Брюховичі. Доказів іншого
не надано.

Прокурор не оспорює факту
правомірності передання в
землекористування в 1990 р. земельної
ділянки площею 7,4 га в смт. Брюховичі по
вул. Курортній, 8 землекористувачу - ДП
«Санаторій «Львів». Тим більше, як
вбачається з ст. 9 ЗК України,
Брюховицька селищна рада вправі була
розпоряджатись нею, оскільки така
перебувала в її віданні.

Натомість прокурор оспорює право
виконавчого комітету Брюховицької
селищної ради, як виконавчого органу
цієї ради, вилучати земельну ділянку, в
т.ч. і за зверненням землекористувача.

Відповідно до ст. 31 ЗК України 1990 р.
вилучення (викуп) земельних ділянок з
метою передачі їх у власність або
надання у користування громадянам,
підприємствам, установам і
організаціям провадиться за згодою
власників землі і землекористувачів на
підставі рішення Верховної Ради
України, місцевих Рад народних
депутатів.

Також прокурор покликається на ст. 32
цього ж Кодексу згідно з якою, за межами
населених пунктів, крім випадків
надання земель для будівництва
лінійних об'єктів (частина п'ята статті
31), вилучення ріллі, земельних ділянок,
зайнятих багаторічними насадженнями,
для несільськогосподарських потреб,
земель природоохоронного, оздоровчого,
рекреацій-ного призначення, заказників
(крім мисливських), курортів, а також
лісів першої групи та лісів з особливим
режимом лісокористування (лісопарки,
лісопаркові частини зелених зон,
протиерозійні ліси) для цілей, не
пов'язаних із веденням лісового
господарства, допускається, як виняток,
за рішенням Верховної Ради України.

До 2001 р. на момент прийняття ЗК України
від 25.10.2001 року, землі державної та
комунальної форм власності не були
поділені та розмежовані, оскільки до
цього становили одну форму власності.
До 2001 р. землею розпоряджалися Ради
народних депутатів, які в межах своєї
компетенції передавали землі у
власність або надавали у користування
та вилучали їх.

У зв'язку з цим, у п. 4 Прикінцевих
положень ЗК України від 25.10.2001 р.
Кабінет Міністрів України у
шестимісячний строк після
опублікування цього Кодексу було
зобов'язано розробити
нормативно-правові акти, передбачені
цим Кодексом, у тому числі про
розмежування земель права державної та
комунальної власності. Згідно п. 10
Перехідних положень ЗК України від
25.10.2001 року рішення про розмежування
земель державної і комунальної
власності в межах населених пунктів
приймають відповідні сільські,
селищні, міські ради за погодженням з
органами виконавчої влади, а за межами
населених пунктів - органи виконавчої
влади за погодженням з відповідними
органами місцевого самоврядування.

Відповідно до п.12 Перехідних положень
Земельного кодексу України до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Таким чином, суб'єктом права на
розпорядження спірною земельною
ділянкою як до 2001 р., так і після 2001 р.
була Брюховицька селищна рада.
Делегування виконавчому комітету
повноважень, зокрема вилучати земельні
ділянки, було передбачено чинним
законодавством. Таким чином, Суд
вважає, що вилучення земельної ділянки
площею 2,29 га з користування санаторію
«Львів» відбулось з дотриманням
положень Земельного кодексу України 1990
р.

Покликання прокурора на те, що дана
земельна ділянка не могла бути
вилучена за рішенням виконавчого
комітету селищної ради з огляду на її
цільове призначення, а її вилучення
могло відбутись в порядку
передбаченому ст. 32 ЗК України, Суд
відхиляє. Як вбачається безпосередньо
зі ст. 32 ЗК України, вилучення земельних
ділянок за рішенням Верховної Ради
України передбачене лише тих земельних
ділянок, які знаходяться за межами
населених пунктів. Оскільки, вилучена
рішенням від 21.08.2001 р. земельна ділянка
2,29 га, що розташована в смт. Брюховичі
по вул. Курортній, 8, знаходиться в межах
селища Брюховичі, то безпідставним є
стверджувати про її вилучення за
рішенням Верховної Ради України.

Також Суд відхиляє покликання
прокурора на судове рішення
Господарського суду Львівської
області від 26.10.2011 р., залишене без змін
Господарським апеляційним судом
Львівської області від 16.12.2013 р., як
одну з підстав для скасування рішення
№ 381 від 21.08.2001 р.

Зазначеними судовими рішеннями
встановлено, що Федерація професійних
спілок України не вправі була
розпоряджатись майном санаторію
«Львів» та передавати своєю постановою
від 22.11.1991 р. за актом від 24.01.1992 р. у
власність створеного АТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» та визнано за
Державою України в особі Фонду
державного майна України право
власності на майновий комплекс
санаторію «Львів», який розташований
за адресою м. Львів-Брюховичі, вул.
Курортна, 8.

Однак, зазначеними судовими рішеннями
надано правову оцінку діям суб'єкта,
який передав у власність цілісний
майновий комплекс санаторію «Львів».
Йдеться про право власності на
цілісний майновий комплекс. Разом з
тим, правовий статус земельної ділянки
7,4 га, яка в 1990 р. надана Брюховицькою
селищною радою в безстрокове
користування санаторію, ці обставини
не змінюють, а визнання фактично
державною власністю санаторію не
змінює суб'єкта, який вправі
розпоряджатись земельною ділянкою, що
надана санаторію. Крім того, станом на
момент надання у землекористування та
вилучення частини земельної ділянки
зазначених судових рішень не було і
вони не могли враховуватися під час
прийняття оскаржуваного рішення.

Суд вважає за необхідне оцінити також
належність позивачів, в інтересах яких
подано позов, оскільки щодо цього
відповідач подавав заперечення, і
відповідний сумнів висловлював
представник Кабінету Міністрів
України.

Як вбачається з поданого позову,
особами, права яких порушено, тобто
позивачами у справі є Кабінет
Міністрів України та Управління
Держкомзему у м.Львові, а після
уточнення прокурором позовних вимог -
Відділ Держземагенства у м.Львові.
Прокурор не є позивачем у справі, а має
окремий процесуальний статус, - він є
органом, що звертається до суду в
інтересах інших осіб, в даному випадку -
держави. Звернення до суду в інтересах
зазначених позивачів, прокурор мотивує
тим, що цілісний майновий комплекс
санаторію «Львів» є державною
власністю.

Згідно ч. 3 ст. 78 ЗК України від 25.10.2001
року, який набрав чинності з 01.01.2002 року,
земля України може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності. Згідно з ст.80 ЗК України
суб'єктами права власності на землю є:
а) громадяни та юридичні особи - на
землі приватної власності; б)
територіальні громади, які реалізують
це право безпосередньо або через
органи місцевого самоврядування, - на
землі комунальної власності; в)
держава, яка реалізує це право через
відповідні органи державної влади, - на
землі державної власності.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі,
які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

У відповідності до ст. 84 ЗК України у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності. Право
державної власності на землю
набувається і реалізується державою в
особі Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону.

До прийняття Верховною Радою України
ЗК України від 25.10.2001 року форми
власності на землю визначалися Законом
України «Про власність» від 07.02.1991 року,
який діяв до 20.06.2007 року. Відповідно до
ст. 31 цього Закону до державної
власності в Україні належала
загальнодержавна (республіканська)
власність і власність
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальна власність).

Тобто, республіканська і комунальна
власність згідно вищезазначеного
закону були підвидами колишньої
державної форми власності. З
прийняттям нового ЗК України від 25.10.2001
року комунальна власність набула
статусу самостійної форми власності,
рівної з іншими формами - державною та
приватною, при чому державна форма
власності зазнала трансформацій в
частині об'єктів, які ходять до її
складу, оскільки з неї виключено
об'єкти комунальної власності.

Відповідно до ст. 13 ЗК України 2001 р. до
повноважень Кабінету Міністрів
України в галузі земельних відносин
належить: а) розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом; б) реалізація
державної політики у галузі
використання та охорони земель; в)
викуп земельних ділянок для суспільних
потреб у порядку, визначеному законом;
г) координація проведення земельної
реформи; ґ) розроблення і забезпечення
виконання загальнодержавних програм
використання та охорони земель; д)
організація ведення державного
земельного кадастру, державного
контролю за використанням і охороною
земель та здійснення землеустрою; е)
встановлення порядку проведення
моніторингу земель; є) вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону.

З наведеного вбачається, що Кабінет
Міністрів України розпоряджається
землями державної власності, в межах
наданих йому повноважень. Однак
вилучена оскаржуваним рішенням
земельна ділянка належить до земель
комунальної власності, оскільки
знаходиться в межах населеного пункту
смт. Брюховичі.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
не є розпорядником земельної ділянки,
яка була вилучена оскаржуваним
рішенням, а отже не є учасником спірних
земельних правовідносин. Відтак, є
неналежним позивачем. Згоди на заміну
позивача іншою особою, належним
позивачем, прокурор не дав.

Що стосується іншого позивача у справі
- Відділу Держземагенства у м. Львові,
то Положенням про Управління (відділи)
Держземагенства у місті затверджено
Наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
10.05.2012 року № 258. Станом на час розгляду
справи, відповідно до п. 4 цього
Положення до повноважень Управління не
належить розпорядження землями
будь-якої власності. Прокурор також не
обгрунтував, чим саме оскаржуване
рішення порушує права, інтереси цього
позивача і в чому воно полягає. Тому і
цей позивач не є належним позивачем у
спірних правовідносинах.

Звернення прокурора з позовом в
інтересах неналежних позивачів, прав
та інтересів яких не порушено, є
окремою, самостійною підставою для
відмови в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, Суд дійшов
висновку, що рішення виконкому
Брюховицької селищної ради № 381 від
21.08.2001 р. «Про вилучення земельної
ділянки з користування санаторію
«Львів» за його згодою» прийнято
правомірно. Тому підстав для
задоволенняи позову немає.

Керуючись ст. ст. 17-19, 94, 160-163 КАС України,
Суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через Львівський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено 07
травня 2014 р.

Головуючий суддя
В.М. Кравчук

Суддя
Р.П. Качур

Суддя
Р.М. Москаль