Справа № 2а-9135/11
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
Справа №
47503/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Затолочного В.С.
та Савицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м.Львові апеляційну
скаргу управління праці, соціальних
питань та у справах захисту населення
від наслідків Чорнобильської
катастрофи Камінь-Каширської районної
державної адміністрації Волинської
обл. на постанову Камінь-Каширського
районного суду Волинської обл. від
15.07.2011р. в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до управління праці,
соціальних питань та у справах захисту
населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи
Камінь-Каширської районної державної
адміністрації Волинської обл. про
визнання бездіяльності протиправною,
зобов'язання провести перерахунок та
виплату щомісячної грошової допомоги у
зв'язку із обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва і особистого підсобного
господарства, -

В С Т А Н О В И Л А:

22.06.2011р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернулася до суду із адміністративним
позовом, у якому просила зобовўязати
управління праці, соціальних питань та
у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
Камінь-Каширської районної державної
адміністрації Волинської обл. (надалі -
відповідач, орган соціального захисту)
провести нарахування та виплату на
користь позивача щомісячної грошової
допомоги у зв'язку із обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва і особистого
підсобного господарства, як особі, що
проживає в зоні гарантованого
добровільного відселення у розмірі,
передбаченому ст.37 Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з
урахуванням виплачених сум, в межах
шестимісячного строку звернення до
суду.

Постановою Камінь-Каширського
районного суду Волинської обл. від
15.07.2011р. заявлений позов задоволено,
визнано дії відповідача щодо виплати
не в повному розмірі позивачу доплати,
передбаченої ч.1 ст.37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
неправомірними; зобов'язано орган
праці та соціального захисту населення
здійснити нарахування та виплату
позивачу щомісячної грошової допомоги
у зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного
господарства у розмірі 40 відсотків від
мінімальної заробітної плати за період
з 22.12.2010р. по 22.06.2011р., відповідно до ч.1
ст.37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з урахуванням виплачених
сум.

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, постанову суду оскаржив
відповідач, який покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим,
що при винесенні рішення судом не
враховані вимоги ст.63 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
постанови КМ України № 836 від 26.07.1996р.
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», при цьому останніми
визначені конкретні суми спірної
допомоги.

Також протягом 2010-2011рр. Конституційним
Судом України не приймалися рішення
про невідповідність Конституції
України положень Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

На підставі ст.197 КАС України розгляд
наведеної справи проводиться в порядку
письмового провадження, оскільки
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та скаргу
в межах наведених у них доводів,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, з наступних підстав.

Приймаючи рішення по справі, суд
виходив з того, що на підставі
пріоритетності законів над
підзаконними актами при здійсненні
соціальних виплат позивачеві
підлягають застосуванню норми ст.37
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не постанови КМ України,
які істотно звужують обсяг
встановлених законом прав.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам чинного законодавства, виходячи
з наступного.

Як слідує з матеріалів справи та не
оспорюється сторонами, позивач
проживає в АДРЕСА_1, яке відноситься до
зони гарантованого добровільного
відселення та знаходиться на обліку у
відповідача як особа, що отримує
допомогу у зв'язку з обмеженим
споживанням продуктів харчування, є
потерпілою від Чорнобильської
катастрофи.

При цьому позивач має право на
допомогу, передбачену ст.37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим, відповідно до постанови КМ
України № 836 від 26.07.1996р. «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» відповідачем спірні
виплати позивачу проводились в розмірі
02 грн. 10 коп.

Також виплата спірної допомоги
покладена на відповідача згідно вимог
п.4 постанови КМ України № 936 від 20.09.2005р.
«Про затвердження Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ст.37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірах: у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40 відсотків
від мінімальної заробітної плати.

Наявність у позивача права на
призначення йому щомісячної грошової
допомоги в розмірі 40 відсотків від
мінімальної заробітної плати є
визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (ч.2 ст.46
Конституції України).

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що при визначенні розміру щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства,
застосуванню підлягають ст.37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
з яких вбачається, що під час
визначення розміру передбачених цією
статтею виплат за основу їх
нарахування береться мінімальна
заробітна плата, а не наведена вище
постанова КМ України № 836 від 26.07.1996р.
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача, та
на яку посилається відповідач.

Також протягом бюджетного року норма
ст.37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», не зупинялася і не
скасовувалася.

Крім того, розмір пенсійних виплат,
доплат та компенсацій, передбачених
постановою КМ України № 836 від 26.07.1996р.
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», не відповідає визначеному
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розміру, кратному
мінімальній заробітній платі, що
визначена Законом України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік».

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Також відповідно до ст.71 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» дія
положень цього Закону не може
призупинятися іншими законами, крім
законів про внесення змін до цього
Закону.

Крім того, органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені ст.46
Конституції України та Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», щодо
визначення розміру та виплати грошової
допомоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
відповідача як орган, на який покладено
обов'язок по нарахуванню та виплаті
такої допомоги, слід зобов'язати
нарахувати та виплатити позивачу суму
недоплаченої щомісячної грошової
допомоги у зв'язку із обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва і особистого
підсобного господарства у розмірі 40
процентів від мінімальної заробітної
плати у відповідності до ст.37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Додатково колегія суддів враховує, що
ст.3 Конституції України встановлено,
що людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З моменту прийняття КМ України № 836 від
26.07.1996р. «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», якою
керувався відповідач при виплаті
позивачу допомоги, встановлені нею
розміри виплат залишились незмінними,
в той час як ВР України неодноразово
змінювався розмір мінімальної
заробітної плати.

Також приписами ст.ст.62, 67 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
надано КМ України право проводити лише
роз'яснення порядку застосування цього
Закону, яким, зокрема, є постанова КМ
України № 987 від 20.06.2000р. «Про
затвердження Порядку використання
коштів Фонду для здійснення заходів
щодо ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та
соціального захисту населення», та
підвищувати розміри доплат, пенсій і
компенсацій, передбачених цим Законом,
відповідно до зміни індексу вартості
життя і зростання мінімальної
заробітної плати, але не зменшувати їх
та встановлювати у твердій сумі, що не
відповідає Закону.

Іншими законами за період, який
охоплюється позовними вимогами, КМ
України також не надавалось право на
зменшення гарантованих державою
виплат, а лише надано право здійснювати
застосування норм, в яких для
розрахунків застосовується мінімальна
заробітна плата, виходячи з реальних
можливостей видаткової частини
державного бюджету.

Надання законодавцем КМ України
наведеного права не означає, що
останній, застосовуючи відповідні
норми, може допустити звуження змісту
та обсягу прав таких осіб, встановлених
вищевказаним Законом, тобто, КМ України
у будь-якому випадку не повинен
порушувати положення цього Закону.

Слід зазначити, що згідно із ст.8 КАС
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого, зокрема,
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Таким чином, заявлені позовні вимоги
щодо зобов'язання провести перерахунок
та виплату щомісячної грошової
допомоги у зв'язку із обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва і особистого
підсобного господарства за спірний
період є підставними і підлягають
задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст.160, 183-2, 195-197, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління праці,
соціальних питань та у справах захисту
населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи
Камінь-Каширської районної державної
адміністрації Волинської обл. на
постанову Камінь-Каширського
районного суду Волинської обл. від
15.07.2011р. в адміністративній справі №
2а-9135/11 залишити без задоволення, а
згадану постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною
і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
В.С. Затолочний

Н.В.Савицька