Справа № 806/69/14
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"10" квітня 2014 р.
Справа № 806/69/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Шидловського В.Б.

суддів:
Євпак В.В.

Капустинського М.М.,

при секретарі
Волянській О.В. ,

за участю сторін:

представника позивача Бородіна Д.В.

представника відповідача Кужеля З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області на постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
"12" березня 2014 р. у справі за позовом
Приватного підприємства "Бет" до
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Бет" звернулось
з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
м.Житомирі Житомирської області
Державної податкової служби про
визнання нечинними та скасування
податкового повідомлення-рішення від
23.01.2013 року № 000038222, яким визначено суму
податкового зобов'язання підприємства
з податку на додану вартість у розмірі
36 435,00 грн., та податкового
повідомлення-рішення від 23.01.2013 року №
000037222. яким визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 45 545,00 грн.

02 квітня 2013 року у справі № 806/624/13-а за
позовом ПП "Бет" до Державної
податкової інспекції у м.Житомирі
Житомирської області Державної
податкової служби про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 23 січня 2013 року
№000038222 та № 000037222 позовні вимоги
задоволено (а.с.129-133)

16 травня 2013 року ухвалою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Житомирі
залишено без задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 02 квітня 2013
року без змін. (а.с.150-152).

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 19 грудня 2013 року справу
направлено на новий розгляд до
Житомирського окружного
адміністративного суду, (а.с.173-178).

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 12.03.2014 року
позовні вимоги Приватного
підприємства "Бет" задоволені.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Житомирі Житомирської області
Державної податкової служби від 23
січня 2013 року № 000038222 та № 000037222.

Стягнуто з Державного бюдету України
на користь Приватного підприємства
"Бет" (код ЄДРПОУ 3241287) суму сплаченого
судового збору при зверненні до суду з
позовом в розмірі 819,80 грн.

Відповідач не погодився з постановою
суду першої інстанції в частині
задоволених позовних вимог, подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати постанову суду через
порушення норм матеріального і
процесуального права та прийняти нову,
якою відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
дійшла висновку про залишення
апеляційної скарги без задоволення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ДПІ у м.Житомирі на
підставі пп.20.1.4 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75,
пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України, згідно
наказу начальника ДПІ у м.Житомирі № 990
від 24 грудня 2012 року проведено
позапланову виїзну перевірку ПП "Бет" з
питань фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ "ТПК "Технопостач"
за період з 01.08.2010 року по 31.10.2012 року.

За наслідками проведеної перевірки
складено акт № 93/222/32412187/0100 від 09.01.2013
року (а.с.11-21).

Перевіркою встановлено наступні
порушення, що оскаржені позивачем,
зокрема:

- відсутність отримання товарів та
укладення угод з метою настання
реальних наслідків. Господарські
операції за період, що перевірявся,
щодо отримання ПАТ ПП "Бет" товарів
(робіт, послуг) від ТОВ "ТПК"
Технопостач" не підтверджується
стосовно врахування реального часу
здійснення операцій, місцезнаходження
майна, наявності дозвільних
документів, трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення господарських операцій;

- в зв'язку з тим, що угоди поставки
є нікчемними, нікчемний правочин є
недійсним в силу закону, такий
нікчемний правочин не створює інших
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Згідно
п.1.5 ст.203, п.1.2 ст.215, п.1 ст.216, ст.228, ст.626,
ст.629, ст.605, ст.655, ст.658, ст.662 Цивільного
кодексу України встановлено нікчемні
правочини по операціях з придбання
товарів (робіт, послуг) ПП "Бет" від з ТОВ
"ТПК "Технопостач" за період з 01.08.2010
року по 31.10.2012 року:

- п.5.1, п.п.5.2.1, п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5
Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (із змінами та
доповненнями) в результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток всього в сумі 36 436 грн. в т.ч. - 9
місяців 2010 року (3 квартал) - 36 436 грн.;

- п.п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР
"Про податок на додану вартість" (із
змінами та доповненнями) в результаті
чого занижено податок на додану
вартість всього у сумі 29 148 грн. в т.ч. -
серпень 2010 року - 19 148 грн. - вересень 2010
року - 10 000 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення - рішення від 23.01.2013 року №
000038222, яким визначено суму податкового
зобов'язання підприємства з податку на
додану вартість у розмірі 36 435,00 грн., в
т.ч. за основним платежем - 29 148,00 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями -
7287,00 грн.; податкове
повідомлення-рішення від 23.01.2013 року №
000037222, яким визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 45 545,00 грн., в т.ч. за основним
платежем - 36 436,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями -9109,00 грн.

Підставою для такого нарахування
слугували господарські відносини
позивача з ТОВ "ТПК "Технопостач" за
період з 01.08.2010 року по 31.10.2012 року. При
цьому податковий орган у висновках
акту перевірки посилається на акт про
результати проведення документальної
невиїзної перевірки від 07.04.2011 року №
279/7/23-1/36803875 ТОВ "ТПК "Технопостач" з
питань достовірності визначення
показників декларації з податку на
додану вартість за 2010 рік, січень, лютий
2011 року, за результатами якого
встановлено порушення ст.16, п.184.1 ст.184,
ст.186, п.198.6 ст.198, п.201.1 п.201 ПК України.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом, використання
послуг у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до складу витрат, які
підлягають оподаткуванню та
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість, оскільки
порушення контрагентами правил
здійснення податкової дисципліни та
господарської діяльності тягне
негативні наслідки лише до цієї особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Так, на момент здійснення спірних
господарських операцій порядок
обчислення, сплати податку на додану
вартість, порядок формування
податкового кредиту визначалися
Законом України "Про податок на додану
вартість".

Скасовуючи рішення суду першої та
апеляційної інстанції Вищий
адміністративний суд України вказав на
відсутність у позивача первинної
бухгалтерської документації, які
підтверджують факт придбання товару у
ТОВ "ТПК "Техномашпостач", а саме:
товарно-транспортних накладних. Крім
цього, позивачем на підставі належних
та допустимих доказів не підтверджено
факт використання в оподатковуваних
операціях придбаного у не підтверджено
ТОВ "ТПК "Техномашпостач" товару.

Враховуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 19
грудня 2013 року колегією суддів
встановлено, що позивачем надано до
справи всі необхідні документи
первинного обліку, відповідно договори
купівлі-продажу від 11.10.2010 року № 11-10/10
та від 27.10.2010 року № 12-10/10 (а.с. 204-209),
укладені між позивачем та його
контрагентами, головна книгу позивача
(а.с.227-252), що містять достовірні
відомості про обсяг господарської
операції, докази придбання позивачем у
інших платників цього податку товарів
(послуг) або основних фондів,
призначених для використання в
оподатковуваних операціях, що
відповідають цілям господарської
діяльності платника податку,
підтвердження податковими накладними,
наявність, яких не заперечується
податковим органом (а.с.37,41.45),
довіреності на отримання
виготовленого товару (а.с.63-67, 212-213, 215-216),
докази наявності у позивача
відповідних виробничих основних
фондів та засобів виробництва для
виробництва товарів, які є предметом
відповідних договорів купівлі-продажу
позивача з його контрагентами (а.с.222-224).

Крім того, позивач не здійснював
постачання товарів від ТОВ "ТПК
Техномашпостач", та не здійснював
постачання виготовлених товарів
конрагентам власними транспортними
засобами, про що свідчать
товаро-транспортні накладні від
контрагентів позивача, які згідно акта
від 17.11.2010 року були втрачені (а.с.202-203).

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
"Про податок на додану вартість"
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Суд зазначає, що відповідно до п.п.7.2.1
п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на
додану вартість" платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дату
виписування податкової накладної; в)
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість; г)
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); д) місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; е).опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); є) повну або скорочену
назву, зазначену у статутних
документах отримувача; ж) ціну поставки
без врахування податку; з) ставку
податку та відповідну суму податку у
цифровому значенні; и).загальну суму
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Відповідно до пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Для операцій, що оподатковуються і
звільнені від оподаткування,
складаються окремі податкові накладні.
Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Податкова накладна виписується на
кожну повну або часткову поставку
товарів (робіт, послуг). У разі коли
частка товару (робіт, послуг) не містить
відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених
товарів зазначається в додатку до
податкової накладної у порядку,
встановленому центральним органом
державної податкової служби України,
та враховується у визначенні загальних
податкових зобов'язань.

Підпунктом 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
"Про податок на додану вартість"
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" не підлягають включенню до
складу податкового кредиту будь-які
витрати зі сплати податку, які не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями, а у разі
імпорту робіт (послуг) - актом прийняття
робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

При цьому в пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів із банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків із використанням
кредитних дебетових карток чи
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до змісту пп.7.2.4 п.7.2 ст.7
Закону України "Про податок на додану
вартість" право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Відповідно до пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" передбачено, що тільки
податкова накладна, видана платником
податку, який надає товари (послуги) є
підставою для нарахування податкового
кредиту, оскільки містить відомості
про продавця товару, про проданий
товар, його вартість, суму ПДВ.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи
видаткові (а.с.3, 8, 42, 46) та податкові
накладні (а.с.37,41,45), суд приходить до
висновку, що вони відповідають по формі
та змісту вимогам Законі України "Про
податок на додану вартість".

З матеріалів справи вбачається, що у
позивача є всі необхідні та належним
чином оформлені документи, зокрема:
податкові та видаткові накладні,
рахунки-фактури, платіжні доручення, на
підставі яких позивач формував
податковий кредит, які в розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
обіг та фінансову звітність в Україні"
підтверджують факт здійснення
господарської операції та. як наслідок,
настання правових наслідків,
обумовлених договором, акти списання
(а.с.194 -195).

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, що
здійснюється підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, використовуючи грошовий
вимір, базуються на даних
бухгалтерського обліку.

У відповідності до ч.1 ст.9 зазначеного
Закону, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операції є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Надані позивачем документи дають
підстави для висновку про сплату
товариством сум податку на додану
вартість в ціні придбання Товарів у
свого контрагента, який видавав
позивачу податкові накладні.

Законом України "Про податок на додану
вартість" або ж іншим
нормативно-правовим актом не
встановлено будь-яких обмежень, ніж
наявність належним чином оформленої
податкової накладної, щодо включення
до податкового кредиту суми сплаченого
податку, не встановлено обов'язку для
позивача здійснювати контроль за
веденням господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентом. У разі невиконання
контрагентом платника податків
зобов'язань по сплаті податку до
бюджету, негативні наслідки
(відповідальність) настають лише для
контрагента.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та застосовувати штрафні
санкції до покупця при несплаті цього
податку продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладання
штрафних санкцій.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
правомірність включення позивачем до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість по
отриманих податкових накладних від ТОВ
"ТПК" Технопостач".

Також, в Акті перевірки податковий
орган посилається на те, що на
порушення ст.3, ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств", а
саме: підприємством безпідставно
включено до складу валових витрат
вартість придбання Товарів у ТОВ "ТПК"
Технопостач", які документально не
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, в
результаті чого завищено валові
витрати.

Проте з даним твердженням податкового
органу погодитися не можна, оскільки в
матеріалах справи містяться податкові
та видаткові накладні, рахунки -
фактури, платіжні доручення, які
оформленні відповідно до вимог чинного
законодавства із зазначенням всіх
необхідних реквізитів.

Крім того, відповідно до ст.3 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" об'єктом оподаткування є
прибуток, який визначається шляхом
зменшення суми скоригованого валового
доходу звітного періоду, визначеного
згідно з п.4.3 цього Закону на: суму
валових витрат платника податку,
визначених ст.5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із ст.ст.8, 9 цього
Закону.

Згідно з п.5.1 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку

Згідно з ч.1.2 ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" № 996-ХІV від 16.07.1999
р. (в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо -безпосередньо
після її закінчення.

На підтвердження здійснення
господарських операцій позивачем було
надано всі необхідні первинні
документи, які мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні, а тому
підприємство мало правові підстави для
віднесення до валових витрат витрати
по придбанню Товарів у своїх
контрагентів.

З огляду на зазначене суд зазначає, що
наявність податкових накладних,
платіжних доручень щодо сплати податку
на додану вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування.

Враховуючи наведене, позивачем під час
розгляду справи було надано належні та
допустимі докази отримання та
використання у власній господарській
діяльності отриманого від контрагента
- ТОВ "ТПК" Технопостач" товару.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення позивачем
у спірних правовідносинах витрат
шляхом вибуття безготівкових коштів з
власності даного суб'єкта
господарювання (в оплату вартості
придбаного товару) свідчить про
відсутність наміру безпідставно
отримати податкову вигоду.

Доказів того, що вказані в отриманій
від контрагента - ТОВ "ТПК" Технопостач"
податковій накладній послуги не
отримувались позивачем у власній
господарській діяльності матеріали
даної адміністративної справи не
містять.

Отже, поведінка постачальників по
ланцюгу постачання, з якими позивач не
перебував у безпосередньому
господарському зв'язку, порушення ними
податкової дисципліни не впливає на
оцінку правомірності формування даних
бухгалтерського та податкового обліку
позивача, позаяк будь-які відомості
щодо обізнаності позивача з можливими
порушеннями контрагентів
постачальника в матеріалах справи
відсутні.

Щодо доводів апелянта про нікчемність
правочину, укладеного позивачем та
його контрагентом колегія суддів
зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК) визначено перелік вимог, які
свідчать про дійсність правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчиняться у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК передбачено, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину судом не
вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Однією з ознак, яка згідно з ЦК впливає
на дійсність правочину є наявність
вільного волевиявлення тієї особи, що є
саме учасником правочину. В даному
випадку учасниками оспорюваних
правочинів є юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які діють через свої
органи управління, визначені
установчими документами.

Крім того, згідно ст.228 ЦК правочин, який
порушує публічний порядок, є нікчемним.
Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом
не надано жодного доказу, що б
підтверджував нікчемність згаданого
договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апелянта щодо нікчемності
укладеного договору є помилковими та
такими, що не підтверджуються
обставинами справи.

Крім того колегія суддів зазначає, що
неможливість перевірити
постачальників безпосередніх
продавців товару позивачеві чи
несплата ПДВ постачальниками у ланцюгу
поставок сама по собі не є підставою
для відмови у відшкодуванні
зазначеного податку покупцю, який
відніс до податкового кредиту суму ПДВ,
сплачену разом із ціною товару
(послуги) продавцям. Факт порушення
контрагентами-постачальниками у
ланцюгу поставок своїх податкових
зобов'язань може бути підставою для
висновку про необґрунтованість
заявлених платником податку вимог про
надання податкової вигоди -
відшкодування ПДВ з державного
бюджету, якщо податковий орган доведе,
зокрема, що платник податку діяв без
належної обачності й обережності і
йому мало бути відомо про порушення,
які будуть допущені постачальниками по
всьому ланцюгу поставок.

Разом з тим, є слушним посилання суду
першої інстанції на те, що на час
вчинення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом, ТОВ
"ТПК" Технопостач" був зареєстрованим
як юридична особа, володів спеціальною
податковою правосуб'єктністю,
належність оформлення виданих ним
податкових накладних податковим
органом не заперечується, а укладений з
його участю господарський договір з
позивачем в установленому порядку
недійсним не визнаний.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із статтею 61 Конституції
України відповідальність осіб має
індивідуальний характер, при цьому
будь-які протиправні дії одних
платників податків не можуть покладати
обов'язку щодо відповідальності за дії
таких платників на інших осіб.

Особа не може нести відповідальності
за неправомірні дії інших осіб (за
умови необізнаності щодо їх
протиправної поведінки). Відповідачем
не встановлено обізнаності позивача
щодо протиправного характеру
діяльності його контрагентів, прямої
чи опосередкованої причетності до
такої протиправної діяльності з метою
отримання податкової вигоди.

Окрім того, практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" №
3477-IV від 23.02.2006 року, є джерелом права,
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського Суду від 09.01.2007
року у справі "Інтерсплав проти
України"). Вказане узгоджується з
конституційним принципом
індивідуальності юридичної
відповідальності.

У рішенні ж Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 року у справі "БУЛВЕС"
АД проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів
вважає, що відповідач належними та
допустимими доказами не підтвердив
безтоварного характеру спірних
господарських операцій. Позивач
правомірно сформував суму податкового
кредиту на підставі первинних
документів.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ст.200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
залишити без задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "12" березня
2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
В.Б.
Шидловський

судді: (підпис)
В.В. Євпак

(підпис)
М.М.
Капустинський

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "10" квітня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Приватне
підприємство "Бет"
вул.Довженка,62,кв.22,м.Житомир,10002

3- відповідачу/відповідачам:
Житомирська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області м-н Перемоги,2,м.Житомир,10014

- ,