Справа № К/9991/72135/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/72135/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Білоцерківської
міської ради Київської області про
стягнення соціальної допомоги на
дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Апеляційного суду Київської
області від 14 червня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2009 року позивач звернулась із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що є особою яка здійснює догляд за
дитиною до трьох років, а відтак має
право на допомогу по її догляду
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму, відповідно до статті 15 Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», в редакції від 22 березня 2001
року №2334-ІІІ (далі Закон №2334-ІІІ).

Посилаючись на те, що вимоги Закону
№2334-ІІІ не виконані, а звернення про
виплату допомоги по догляду за дитиною
до трьох років у відповідності з її
вимогами залишено без задоволення,
просила стягнути з відповідача таку за
2007-2009 роки.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 5 травня 2009 року позовні
вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Апеляційного
суду Київської області від 14 червня 2011
року постанову суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги, з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд апеляційної
інстанції виходив з того, що у
відповідача відсутні правові підстави
для нарахування спірної допомоги
позивачу у 2008 році. При цьому, суд
виходив з вимог статті 15 Закону №2334-ІІІ
у редакції згідно із Законом України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» (далі -
Закон № 107-VI). Також, апеляційний суд
виходи з вимог статей 99-100 Кодексу
адміністративного судочинства України
і того, що позивач пропустив строк
звернення із адміністративним позовом
до суду.

Проте до такого висновку суд
апеляційної інстанції дійшов без
з'ясування дійсних прав та обов'язків
сторін, в порушення норм матеріального
і процесуального права, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що позивач є особою
яка здійснює догляд за дитиною до трьох
років, отримує допомогу по її догляду
відповідно до статті 15 Закону №2334-ІІІ.

До 1 січня 2008 року відносини щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
регулювалися Законом України від 21
листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон
№ 2811-XII) в редакції Закону № 107-VI, дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України від 18 січня 2001 року №
2240-III «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
(далі - Закон № 2240-III), який поширював
свою дію на застрахованих у зазначеній
системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, статтею 43 Закону №
2240-III було передбачено, що допомога по
догляду за дитиною надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, але не менше
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Пунктом 25 розділу ІІ Закону № 107-VI низку
положень Закону № 2240-III, у тому числі й
статтю 43, було виключено. Водночас
пунктом 23 зазначеного розділу Закону №
107-VI положення статті 13 Закону № 2811-ХІІ
щодо поширення його дії лише на осіб, не
застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, виключено,
статтю ж 15 цього Закону викладено у
редакції, відповідно до якої допомога
по догляду за дитиною надається у
розмірі, що дорівнює різниці між
прожитковим мінімумом, встановленим
для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
грн.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року № 10 рп/2008 у зв'язку
з порушенням порядку прийняття змін та
внесення доповнень до чинних законів
визнав неконституційним пункт 25
розділу II Закону № 107-VI щодо зміни
визначеного Законом № 2240-III правового
регулювання відносин, пов'язаних із
правом осіб, застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, на
матеріальне забезпечення у разі
народження дитини та необхідності
догляду за нею. У зазначеному Рішенні
Конституційний Суд України вказав на
те, що застосований законодавцем у
цьому випадку порядок прийняття змін
та внесення доповнень до чинних
законів створює протиріччя у
законодавстві і, як наслідок, -
скасування та обмеження прав та свобод
людини і громадянина.

Отже, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення
№ 10 рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону № 2240-III,
зокрема і статті 42- 44, щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною особі,
яка застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. При цьому
пункт 23 щодо внесення змін до Закону №
2811-ХІІ неконституційним визнано не
було.

Таким чином, у період із 22 травня по 31
грудня 2008 року існувало дві
законодавчі норми щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною, а саме:
стаття 43 Закону № 2240-III, яка
врегульовувала питання щодо виплати
допомоги особам, які застраховані в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, і
стаття 15 Закону № 2811-ХІІ у редакції
Закону № 107-VI від 28 грудня 2007 року, яка
поширювала свою дію на осіб (одного з
батьків дитини, усиновлювача, опікуна,
бабу, діда або іншого родича), які
фактично здійснюють догляд за дитиною,
незалежно від того, чи застраховані
вони у зазначеній системі страхування
(стаття 13 Закону № 2811-ХІІ).

Як суд першої так і суд апеляційної
інстанцій не дослідили питання того, до
якої категорії осіб відноситься
ОСОБА_5, тобто чи застрахована вона у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Так, згідно пункту другого частини 1
статті 2 Закону № 2240-III застрахована
особа - найманий працівник, а у
випадках, передбачених цим Законом,
також інші особи (громадяни України,
іноземці, особи без громадянства та
члени їх сімей, які проживають в
Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України), на користь
яких здійснюється загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням.

Оскільки у справі, не досліджено
зазначене питання, не можливо й дійти
висновку щодо можливості поширення до
спірних правовідносин спеціальної
норми - статті 43 Закону № 2240-III,
відповідно до якої допомога по догляду
за дитиною надається застрахованій
особі у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Таким чином, висновок апеляційного
суду щодо відмови у задоволенні
позовних вимог у період 2008-2009 років, без
з'ясування вказаних обставин, є
передчасним.

Отже, неповне з'ясування судом дійсних
обставин справи та порушення норм
матеріального і процесуального права
призвело до ухвалення рішення, яке не
відповідає вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а справа згідно
правил частин 2, 4 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, направленню на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

Під час нового розгляду, суду слід
з'ясувати чи застрахована позивач у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
розумінні положень Закону № 2240-III та
щодо можливості застосування статті 43
цього Закону. Крім того, суду слід
врахувати положення Законів України
«Про державний бюджет» на відповідні
роки.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Апеляційного суду Київської
області від 14 червня 2011 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В.
Тракало