Справа № К/9991/30920/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/30920/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом Відкритого
акціонерного товариства "Чемеровецьке
автомобільно-транспортне підприємство
№16847" до Управління Пенсійного фонду
України в Чемеровецькому районі
Хмельницької області про скасування
рішень, за касаційною скаргою
Відкритого акціонерного товариства
"Чемеровецьке
автомобільно-транспортне підприємство
№16847" на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від
7 травня 2009 року та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 квітня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року Відкрите акціонерне
товариство "Чемеровецьке
автомобільно-транспортне підприємство
№16847" (далі Товариство) звернулося з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Чемеровецькому районі
Хмельницької області (далі УПФ), в якому
просило скасувати рішення №№ 271, 272 від
18 лютого 2008 року та № 555-631 від 15 травня
2008 року про застосування фінансових
санкцій і нарахування пені в сумі 227 421,74
грн.

В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що при виконанні
розрахунку пені і фінансових санкцій
відповідачем не приймались до уваги
сума недоїмки та кількість днів
прострочення платежу. Крім того,
стверджував, що обов'язок щодо сплати
страхових внесків залежить від
державних субвенцій, а тому
посилаючись на вимоги статей 20, 106
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-IV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі Закон №
1058-IV), просив про задоволення позову.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 7 травня 2009
року, зміненою постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 квітня 2011 року, в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
позивач, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
Товариство перебуває на обліку УПФ, є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Спірним рішеннями УПФ до Товариства
застосовано фінансові санкції у
вигляді штрафу в розмірі 20%-50% від суми
своєчасно не сплачених страхових
внесків у період з 20 вересня 2005 року по
29 грудня 2006 року, 27 квітня 2007 року по 29
квітня 2008 року та нараховано пеню,
всього на суму 227421,74 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій, на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що обов'язок Товариства сплачувати
страхові внески у встановлений Законом
№ 1058-IV термін не залежить
від державних субвенцій та не звільняє
його від нарахування пені і
застосування штрафних санкцій,
відповідно частини другої статті 106
цього Закону.

Так, порядок обчислення та сплата
страхових внесків визначено статтею 20
Закону №1058-IV та Інструкцією про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженою
постановою правління Пенсійного фонду
України від 19 грудня 2003 року №21-1 (далі
Інструкція).

Відповідно до частини другої статті 17
Закону №1058-IV страхувальник
зобов'язаний нараховувати, обчислювати
і сплачувати в установлені строки та в
повному обсязі страхові внески.

За правилами абзацу першого частини
шостої статті 20 Закону №1058-IV
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Згідно з підпунктом 5.1.4 пункту 5.1
Інструкції нараховані за відповідний
базовий звітний період страхові внески
сплачуються платниками (крім гірничих
підприємств) шляхом перерахування
безготівкових сум з їх банківських
рахунків не пізніше ніж через 20
календарних днів із дня закінчення
цього періоду незалежно від виплати
заробітної плати (доходу), на суми яких
нараховуються страхові внески.

Остаточний розрахунок за базовий
звітний період здійснюється платником
страхових внесків не пізніше ніж через
20 календарних днів із дня закінчення
цього періоду незалежно від виплати
заробітної плати (доходу), на суми яких
нараховуються страхові внески.

Таке правило узгоджується з
положеннями статті 19 Закону №1058-IV,
відповідно до частини шостої якої
внески нараховуються на суми незалежно
від джерел їх фінансування, форми,
порядку, місця виплати та використання,
а також незалежно від того, чи були
зазначені суми фактично виплачені
після їх нарахування до сплати.

У відповідності до частини другої
статті 106 Закону № 1058-IV суми страхових
внесків своєчасно не нараховані та/або
не сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону
вважаються простроченою
заборгованістю зі сплати страхових
внесків і стягуються з нарахуванням
пені та застосуванням фінансових
санкцій.

Наведені норми права не дають підстав
вважати, що положення абзацу шостого
частини шостої статті 20 Закону №1058-IV,
відповідно до якого перерахування
страхових внесків здійснюється
страхувальниками одночасно з
одержанням (перерахуванням) коштів на
оплату праці (виплати доходу),
звільняють страхувальника від
обов'язку сплати страхових внесків у
20-денний строк із дня закінчення
звітного періоду у зв'язку з
неодержанням останнім цих коштів.

Крім цього, апеляційний суд змінивши
рішення суду першої інстанцій дійшов
правильного висновку, що до спірних
правовідносин слід застосовувати саме
частину 15 статті 106 закону №1058-IV, якою
встановлено, що строк давності щодо
стягнення недоїмки, пені та штрафів не
застосовується, а не статтю 250
Господарського кодексу України .

Так, відповідно до частини 1 статті 250
Господарського кодексу України
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом 6 місяців з дня
виявлення порушення, але не пізніш як
через один рік з дня порушення цим
суб'єктом встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності, крім
випадків, передбачених законом.

У розумінні закону від 21.04.99 №606-XIV «Про
виконавче провадження» рішення органу
ПФУ не є виконавчим документом, тому
недоїмка, штраф та пеня стягуються в
судовому порядку. Оскільки строки
стягнення не є предметом регулювання
Закону №1058-IV, то частина 15 статті 106
цього Закону в контексті положень
частини 14 цієї ж статті треба розуміти
як непоширення строків давності не
лише на стягнення недоїмки, пені та
штрафів в судовому порядку, а й на
прийняття рішення органу ПФУ про їх
застосування.

Таким чином, перевагу слід віддавати
спеціальній нормі - частині 15 статті 106
Закону №1058-IV, а не статті 250
Господарського кодексу України, норми
якої є загальними щодо спірних
правовідносин.

Крім того, суд апеляційної інстанції
правильно звернув увагу, що судом
першої інстанції розглянуто не усі
позовні вимоги Товариства, зокрема у
частині скасування спірних рішень, та
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, рішення судів попередніх
інстанцій відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують, а тому підстав
для скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства "Чемеровецьке
автомобільно-транспортне підприємство
№16847" відхилити, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 7 травня 2009
року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало