Справа № 806/617/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року
Житомир справа № 806/617/14

категорія 8.3.1

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Липи В.А.,

за участі секретаря Костарчука О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Межирічинський
гірничо-збагачувальний комбінат" до
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 29.01.2014 року №
,

встановив:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Межиріченський
гірничо-збагачувальний комбінат"
звернулося до адміністративного суду з
позовом, у якому просило визнати
нечинним та скасувати податкове
повідомлення-рішення
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 29.01.2014 року №
в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 5032886,00 грн. (за
основним платежем - 3355257,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
1677629,00 грн.).

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити їх з підстав,
викладених у позовній заяві та
письмових доказів, долучених до неї.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
надали письмові заперечення,
посилаючись на які просили відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані позивачем та
відповідачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про
задоволення позовних вимог виходячи з
наступного.

Виходячи зі змісту п.1.1 ст.1 Податкового
кодексу України (надалі - ПК України),
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства з 01.01.2011 року
врегульовано положеннями ПК України.

Згідно із ст. 61 ПК України, податковий
контроль - система заходів, що
вживаються контролюючими органами з
метою контролю правильності
нарахування, повноти і своєчасності
сплати податків і зборів, а також
дотримання законодавства з питань
проведення розрахункових та касових
операцій, патентування, ліцензування
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи. Податковий
контроль здійснюється органами,
зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в
межах їх повноважень, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 ПК
України, контролюючими органами є
органи державної податкової служби -
щодо податків, які справляються до
бюджетів та державних цільових фондів,
крім зазначених у підпункті 41.1.2 цього
пункту, а також стосовно законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладається на органи державної
податкової служби.

Статтею 62 ПК України встановлено, що
податковий контроль здійснюється
шляхом: ведення обліку платників
податків; інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності органів
державної податкової служби; перевірок
та звірок відповідно до вимог цього
Кодексу, а також перевірок щодо
дотримання законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, у порядку,
встановленому законами України, що
регулюють відповідну сферу
правовідносин.

Відповідно до п.75.1 ст. 75 ПК України,
органи державної податкової служби
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Згідно із пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
органу державної податкової служби і
проводиться за наявності хоча б однієї
з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
за місцезнаходженням платника
податків чи місцем розташування
об'єкта права власності, стосовно якого
проводиться така перевірка.

Про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
органу державної податкової служби
приймає рішення, яке оформлюється
наказом.

Право на проведення документальної
позапланової перевірки платника
податків надається лише у випадку, коли
йому до початку проведення зазначеної
перевірки вручено під розписку копію
наказу про проведення документальної
позапланової перевірки.

У відповідності до п.81.3 ст.81 ПК України,
під час проведення перевірок посадові
(службові) особи органів державної
служби повинні діяти у межах
повноважень, визначених цим Кодексом.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Межиріченський
гірничо-збагачувальний комбінат" як
суб'єкт підприємницької діяльності -
юридична особа зареєстровано
Володарсько-Волинською районною
держаною адміністрацією Житомирської
області 22.01.2001 року, що підтверджується
свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи Серії А00 № 512414.

У період з 02.12.2013 року по 20.12.2013 року на
підставі направлень від 02.12.2013 р. №№ 96,
97, відповідно до наказів від 02.12.2013 року
№ 164 та від 13.12.2013 року № 178, згідно із
вимогами підпункту 20.1.4 пункту 20.1
статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1
статті 75, підпункту 78.1.1, 78.1.4, пункту 78.1,
статті 78, пункту 82.2 статті 82, пункту 150.3
ст. 150 ПК України,
Володарсько-Волинською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області було проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ТОВ "Межиріченський ГЗК" з
питань правильності обчислення,
повноти і своєчасності сплати до
бюджету податку на прибуток, податку на
додану вартість та плати за
користування надрами за період з 01.04.2013
р. по 30.09.2013 р., результати якої
оформлено актом від 27.12.2013 року №
51/5/22-07/30597936.

Направлення №№ 96, 97 від 02.12.2013 року та
копії наказів №№ 164, 178 від 02.12.2013 року
та 13.12.2013 року відповідно, вручені
особисто під розписку головному
бухгалтеру ТОВ "Межиріченський ГЗК"
Мазяр К.Р.

Перевірку проведено з відома та в
присутності директора ТОВ
"Межиріченський ГЗК" Бондаря І.К. та
головного бухгалтера ТОВ
"Межиріченський ГЗК" Мазяр К.Р.

Під час проведення перевірки
податковим органом, було зроблено
висновок про порушення ТОВ
"Межиріченський ГЗК" вимог пп. 14.1.27 п. 14.1
ст. 14, п. 138.4, п. 138.6 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1
ст.139, п. 146.5 ст. 146 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 4053961,00 грн.

На підставі висновків акту
контролюючим органом прийнято
податкове повідомлення-рішення від
29.01.2014 р. № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 5073344,00 грн. (за
основним платежем - 3382229,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
1691115,00 грн.).

При цьому, ТОВ "Межиріченський ГЗК"
просить визнати податкове
повідомлення-рішення
Володарсько-Волинської ОДПІ від 29.01.2014
року № не чинним в частині 5032886
грн. (у тому числі: збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток за
основним платежем в сумі 3355257,00 грн. та
за штрафними санкціями в сумі 1677629,00
грн.).

Перевіряючи зазначене рішення на
відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС
України, суд вважає його таким, що не
узгоджуються з правовими положеннями
законів України з наступних підстав.

Щодо завищення витрат внаслідок
проведення товариством реалізації
готової продукції за цінами, нижчими за
облікову собівартість, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Як зазначено в акті перевірки, ТОВ
"Межиріченський ГЗК" завищено
собівартість реалізованої продукції у
червні 2013 року на загальну суму 928861,00
грн. внаслідок реалізації продукції
власного виробництва (ільменітового
концентрату) на користь ПрАТ "Кримський
Титан" згідно договору № 1459-1 від 27.12.2012
р. за цінами, нижчими від облікової
собівартості.

У акті перевірки податковий орган
посилається на порушення ТОВ
"Межиріченський ГЗК" вимог п. 14.1.36 п. 14.1
ст. 14, п. 138.4, п. 138.8 ст.138 ПК України,
оскільки ним проведено реалізацію за
цінами нижче собівартості, що не
призвело до збільшення економічних
вигод у вигляді надходження активів
або зменшення поточних зобов'язань, не
прийняли участі у зростанні власного
капіталу та дана операція не була
спрямована на отримання доходу, в
результаті чого позивачем завищено
собівартість реалізованої продукції
на загальну суму 928861,00 грн.

Судом встановлено, що згідно умов
договору № 1459-1 від 27.12.2012р., укладеного
між ТОВ "Межиріченський ГЗК" (по
договору - Продавець) та ПрАТ "Кримський
Титан" (по договору - Покупець), і
накладної № 6-1/МГ-13 від 30.06.2013 р. ціна на
ільменітовий концентрат в обсязі 3709,658
товарних тон (42% ТіО2) складала 1281,00 грн.
за одну тону.

Перевіряючими визначено різницю між
собівартістю однієї тони концентрату
за червень 2013 року та договірною ціною
його реалізації покупцю (ПрАТ
"Кримський Титан"), яка склала 250,39 грн.
(1531,39 грн. - 1281,00 грн.). Після перемноження
вказаної різниці на обсяг реалізації
готової продукції за червень 2013 року,
отримано загальну суму перевищення
собівартості над вартістю реалізації в
розмірі 928861,00 грн. (3709,658т х 250,39 грн.
=928861,00 грн.).

Пункт 138.4 статті 138 ПК України містить
норму, згідно якої витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподілених постійних загально
виробничих витрат, які включаються до
складу собівартості реалізованої
продукції в періоді їх виникнення,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

У пункті 138.8 статі 138 ПК України
наведено перелік витрат, які
відносяться до собівартості
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Отже, зміст наведених вище норм
податкового законодавства та
зазначених у якості порушених в акті
перевірки свідчить, що правомірність
формування витрат чи їх розмір жодним
чином не ставиться в залежність від
розміру доходу отриманого платником
податків.

Згідно підпункту 14.1.56 пункту 14.1 статті
14 ПК України, доходи - загальна сума
доходу платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентального шельфі у виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
межами.

Відповідно до пп. 135.4.1 п. 135.4. ст. 135 ПК
України, дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає дохід
від реалізації товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, у тому числі
винагороди комісіонера (повіреного,
агента тощо).

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Доктрина ділової мети ґрунтується на
тих нормах податкового законодавства,
які передбачають обов'язковий зв'язок
витрат на придбання активів із
веденням платником податків
господарської діяльності.

Згідно підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті
14 ПК України, витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу.

З наведеного випливає, що будь-які
витрати мають бути здійснюваними саме
для і в межах провадження
господарської діяльності, а не з іншими
цілями.

Таким чином, придбання активів (тобто
товарів, послуг) передбачає наявність
мети їх використання в господарській
діяльності платника податків. Така
мета є необхідною умовою для
формування витрат платником податків.

Відповідно, витрати на придбання
активів, здійсненні без мети їх
використання у господарській
діяльності або придбання таких активів
поза межами господарської діяльності
платника податків не дають право на
відповідні врахування цих витрат у
податковому обліку.

В свою чергу, господарська діяльність
згідно із підпунктом 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 ПК України, це діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 14.1.231 вказаної статті
розумна економічна причина (ділова
мета) - причина, яка може бути наявна
лише за умови, що платник податків має
намір одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.
Отже, зміст поняття розумної
економічної причини (ділової мети)
передбачає обов'язкову спрямованість
будь-якої операції платника податків
на отримання позитивного економічного
ефекту. Поняття економічного ефекту не
розкрито в ПК України, однак із
загального розуміння характеру
економічної діяльності можна дійти
висновку, що економічний ефект - це
приріст (збереження) активів платника
податків та/або їх вартості, а так само
створення умов для такого приросту
(збереження) в майбутньому. При цьому не
обов'язково, аби економічний ефект
спостерігався негайно після вчинення
операції. Не виключено, що в результаті
об'єктивних причин економічний ефект
може не настати взагалі. Зокрема,
операція може виявитися збитковою, і це
є один із варіантів нормального
перебігу подій при здійснені
господарської діяльності.

Крім того, суд зазначає, що
господарська діяльність повинна бути
направлена на отримання доходу (тобто
отримання грошової виручки від
здійснення своєї господарської
діяльності), а не прибутку, і
відсутність доходу від конкретної
окремо взятої господарської операції,
а не прибутку від діяльності
підприємства в цілому за певний
звітний період, не може свідчити про
відсутність у підприємства ознак
господарської діяльності.

Отже, господарська діяльність, це
сукупність господарських операцій за
певний звітний період, за підсумками
яких господарюючий суб'єкт може
отримати доход. При цьому, окрема
господарська операція може бути
безпосередньо не направлена на
отримання доходу, але бути передумовою
для останнього.

Підпунктом 134.1.1 пункту 34.1 статті 134 ПК
України визначено, що об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135-137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподілених
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в період їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг (п.138.4
ст. 138 ПК України). Собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, формується за
правилами п. 138.6 (собівартість
придбаних та реалізованих товарів) та
п. 138.8 (собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг) ст. 138 ПК України.
Зазначені пункти ст. 138 не містять
жодних обмежень щодо формування
собівартості реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
залежно від розміру доходу від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

У акті перевірки не зазначено про
порушення позивачем вимог ПК України
при віднесені ним будь-яких елементів
витрат (амортизації, матеріальних
витрат, послуг, заробітної плати,
соціальних внесків, ін.) до складу
собівартості готової продукції.

Тобто, операції з продажу продукції, у
тому числі за ціною, нижчою від
собівартості, відображаються в
податковому обліку на загальних
підставах: дохід визнається в розмірі
договірної вартості, але не менше ніж
отримана сума компенсації;
собівартість виготовленої та
реалізованої продукції складається з
витрат, прямо пов'язаних з виробництвом
такої продукції.

Таким чином, жодною нормою ПК України
розмір витрат, понесених платником
податків при виробництві готової
продукції не ставиться в залежність
від величини отриманого доходу при
реалізації такої готової продукції та
не обмежується ним в даній ситуації.

Представниками відповідача зазначено,
що товариством проведено реалізацію
готової продукції за цінами нижче
собівартості, які не призвели до
збільшення економічних вигод у вигляді
надходження активів або зменшення
поточних зобов'язань, не прийняли
участі у зростанні власного капіталу
та дана операція не була спрямована на
отримання доходу.

У судовому засіданні представник
відповідача, пояснив, що ревізором
перевірялися лише одна партія
реалізації продукції власного
виробництва (ільменітового
концентрату) згідно вказаного договору
у червні 2013 року. Договором № 1459-1 від
27.12.2012 р. передбачалось здійснення
поставок позивачем ільменітового
концентрату на користь покупця
протягом 2013 року. Тобто, реалізація
ільменітового концентрату в червні 2013
року не носила разового характеру, а
здійснювалась на постійній основі і
при незмінній ціні протягом 2013 року.

Суд зазначає, що згідно п. 152.9 ст. 152 ПК
України для цілей цього розділу
використовуються такі податкові
періоди: календарні квартал, півріччя,
три квартали, рік. Базовим податковим
(звітним) періодом для цілей цього
розділу є календарний квартал або
календарний рік для платників
податків, визначених у пункті 57.1 статті
57 цього кодексу.

Отже, судом встановлено, що перевищення
собівартості реалізованої готової
продукції над доходом від її
реалізації виявлене контролюючим
органом за червень 2013 року (місяць),
визначено за період, що не являється
звітним для оподаткування податком на
прибуток.

Крім того, суд зазначає, що актом
перевірки детально не досліджено
причини та умови, які зумовили
реалізацію продукції нижче
собівартості, що виключає надання
судом аргументованої оцінки даних
обставин. До того ж, дані твердження не
відображені в акті перевірки, як того
вимагає Порядок оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України
22.12.2010 № 984.

З наведеного випливає, що будь-які
витрати, мають бути здійснюваними саме
для і в межах провадження
господарської діяльності. Оскільки,
ТОВ "Межиріченський ГЗК" реалізація
ільменітового концентрату
здійснювалася в межах своєї
господарської діяльності, то витрати є
доцільними.

Також, необхідно зазначити, що у
перевіреному періоді (з 01.04.2013 р. по
30.09.2013 р.) сума перевищення доходу від
реалізації ТОВ "Межиріченський ГЗК"
готової продукції над її собівартістю
(прибуток) склала 6281545,00 грн. (сума
доходу від реалізації готової
продукції 43445895,07 грн. (кредит рах.
791/дебет рах. 701) мінус сума собівартості
реалізованої продукції 37164350,37 грн.
(кредит рах.901 / дебет рахунку 791)), тобто
відсутній факт реалізації продукції у
перевіреному періоді нижче її
собівартості. (Аналіз рахунків 701, 901, 79
бухгалтерського обліку).

Згідно податкової декларації з податку
на прибуток, позивачем за три квартали
2013 року отримано прибуток в розмірі
3190317,00 грн., у тому числі від реалізації
ільменітового концентрату, що
безумовно вказує на прибутковість
господарської діяльності позивача.

Таким чином, висновок відповідача про
порушення ТОВ "Межиріченський ГЗК"
вимог податкового законодавства
внаслідок завищення ним собівартості
реалізованої продукції у червні 2013
року на загальну суму 928861,00 грн. при
реалізації продукції власного
виробництва (ільменітового
концентрату) ПрАТ "Кримський Титан" за
цінами, нижчими за облікову
собівартість, є безпідставним та таким,
що суперечить вимогам податкового
законодавства.

Щодо висновку відповідача про
завищення позивачем показників
відображених у рядку 06.5 Декларацій з
податку на прибуток "від'ємне значення
рядка 07 Податкової декларації за
попередній звітний (податковий) рік" за
період з 01.04.2013 року по 30.09.2013 року суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Проведеною перевіркою встановлено
відображення у рядку 06.5 Декларацій з
податку на прибуток "від'ємне значення
рядка 07 Податкової декларації за
попередній звітний (податковий) рік",
показників за період з 01.04.2013 року по
30.09.2013 року у загальній сумі 16730386,00 грн.,
яке виникло за результатами
господарської діяльності за 2009-2011 роки.

У акті перевірки відповідачем вказано,
що у позивача відсутнє право на
формування фінансових витрат за
користування кредитними коштами
згідно договору № КД 21/2012-К від 27.04.2012
року, які були використані на придбання
обладнання (основних засобів,
транспортних засобів, технічного
устаткування), загальна сума яких
становить 21253444,00 грн., у зв'язку з тим, що
позивачем отримано від'ємний
фінансовий результат в сумі - 659096,00 грн.
від операцій з продажу такого
устаткування, придбаного за отримані
від ПАТ "Банк Кліринговий Дім" кредитні
кошти згідно договору № КД 21/2012-К від
27.04.2012р.

У акті перевірки визначення від'ємного
результату в сумі 659096,00 грн. здійснено
ревізорами наступним чином:

Дохід від реалізації на ПрАТ "Кримський
Титан" товарів 162072 999,00 грн. (дебет
рахунку 702 / кредит рах.791) зменшений на
вартість придбаних товарів 141478 651,00 грн.
(дебет рахунку 791 / кредит рах.902) та
зменшений на суму понесених фінансових
витрат за користування кредитними
коштами згідно договору № КД 21/2012-К від
27.04.2012р, які були використані на
придбання товарів 21253444,0 грн. (162072999,00
грн. - 141478651,00 грн. - 21253444,00 грн. = (-) 659096,00
грн.).

Як вбачається з матеріалів перевірки,
позивачем віднесено до фінансових
витрат відсотки по кредитному договору
№ 21/2012-К від 27.04.2012 року, укладеного між
Товариством та ПАТ "Банк "Кліринговий
дім", у сумі 16727005,09 грн., а не в розмірі
21253444,00 грн.. Сума фінансових витрат в
розмірі 16727005,09 грн. підтверджена
відповідними первинними документами, а
саме: карткою бухгалтерського рахунку
684.1 та довідкою ПАТ "Банк Кліринговий
Дім".

Таким чином, з врахуванням
документально підтвердженої суми
фінансових витрат в розмірі 16727005,09 грн.,
господарська операція з реалізації
обладнання являється прибутковою. Так,
при зменшенні доходу від реалізації
позивачем на ПрАТ "Кримський Титан"
товарів в сумі 162072999,00 грн. (дебет
рахунку 702 / кредит рах.791) на вартість
придбання таких товарів в сумі 141478651,00
грн. (дебет рахунку 791 / кредит рах.902) та
на суму понесених фінансових витрат за
користування кредитними коштами
згідно договору № КД 21/2012-К від 27.04.2012р,
в розмірі 16727005,09 грн., позивачем
отримано прибуток в сумі 3867343,29 грн.
(162072999,00 грн. - 141478651,00 грн. - 16727005,09 грн. = (+)
3867343,29 грн.).

Отже, висновок акту перевірки щодо
отримання від'ємного фінансового
результату в сумі - 659096,00 грн. від
операцій з продажу товарів, придбаних
за отримані від ПАТ "Банк Кліринговий
Дім" кредитні кошти згідно договору №
КД 21/2012-К від 27.04.2012р., не відповідає
дійсності, оскільки фактично отриманий
прибуток в сумі 3867343,29 грн.

Крім того, відповідачем зазначено у
акті перевірки, що ТОВ "Межиріченський
гірничо-збагачувальний комбінат"
завищено від'ємне значення об'єкту
оподаткування за результатами
діяльності за 2012 р. (додаток 12 до акту), а
відповідно і показників, що
декларувалися в рядку 06.5 Декларацій з
податку на прибуток "від'ємне значення
рядка 07 Податкової декларації за
попередній звітний (податковий) рік" на
протязі відповідних звітних періодів
2013 року.

Як вбачається з матеріалів перевірки
та встановлено судом, до складу
показників в сумі 16730386,00 грн., у
відповідності до п.3 підрозділу 4
"Особливості справляння податку на
прибуток підприємств" розділу XX
"Перехідні положення" ПК України,
віднесено 25 відсотків від'ємного
значення об'єкта оподаткування станом
на 1 січня 2012 року (значення рядка 06.5
декларації з податку на прибуток 1
кварталу 2012 р.) в сумі 10743541,00 грн. (42
974162,00 грн. х 25% = 10743541,00 грн.) та від'ємне
значення об'єкту оподаткування
податком на прибуток отримане за
підсумками 2012 року (рядок 07 Декларації
за 2012 рік) в сумі 5986845,00 грн., яке було
включено Товариством до витрат першого
календарного кварталу наступного 2013
податкового року по рядку 06.5
Декларації.

Отже, загальна сума від'ємного значення
об'єкта оподаткування, що підлягала
відображенню по рядку 06.5 Декларацій за
перший квартал, півріччя та три
квартали 2013 року становить 16730386,00 грн.
(10743541,00 грн. + 5986845,00 грн.).

Пунктом 150.1 статті 150 ПК України
передбачено, що якщо результатом
розрахунку об'єкта оподаткування
платника податку з числа резидентів за
підсумками податкового року є від'ємне
значення, то сума такого від'ємного
значення підлягає включенню до витрат
першого календарного кварталу
наступного податкового року.
Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками півріччя, трьох кварталів
та року здійснюється з урахуванням
зазначеного від'ємного значення
попереднього року у складі витрат
таких податкових періодів наростаючим
підсумком до повного погашення такого
від'ємного значення.

Правильність визначення вищезгаданого
показника рядка 06.5 підтверджується
результатами позапланової виїзної
документальної перевірки ТОВ
"Межиріченський ГЗК" з питань
правильності обчислення, повноти і
своєчасності сплати до бюджету
податку на прибуток за період з 01.04.2011 р.
по 31.03.2013 р. (акт від 14.06.2013р.
№20/5/22-07/30597936), постановою Житомирського
окружного адміністративного суду від
01.10.2013 року по справі № 806/6349/13-a та
ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013 року
по справі № 806/6349/13-a. Цими судовими
рішеннями також підтверджується
правомірність включення позивачем
відсотків за кредитами до складу
витрат суб'єкта господарювання без
необхідності збільшення вартості
придбаного обладнання на суму таких
відсотків.

Згідно статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, зважаючи на результати
попередньої перевірки та судові
рішення, Товариством правомірно
задекларовано від'ємне значення
об'єкта оподаткування попереднього
звітного (податкового) року по рядку 06.5
декларації з податку на прибуток за
перший квартал 2013 року (так само як і в
деклараціях за півріччя та три
квартали 2013 року) в розмірі 16730386,00 грн.
та не підтверджується необхідність
формування фінансового результату від
реалізації обладнання з врахуванням
відсотків, сплачених позивачем за
користування кредитом, отриманим для
придбання такого обладнання.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які підтверджуються достатніми
доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Межиріченський
гірничо-збагачувальний комбінат" до
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 29.01.2014 р. №
в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 5032886,00 грн. (за
основним платежем - 3355257,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
1677629,00 грн.).

Статтею 124 Конституції України
передбачено, що юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі, водночас частиною
2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади
(до яких належать органи державної
податкової служби) та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Частиною другою цитованої
статті серед іншого встановлюється, що
докази суду надають сторони, які беруть
участь у справі.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів суду правомірності
прийнятого ним податкового
повідомлення-рішення в частині, що
оскаржується.

Таким чином, суд, перевіривши матеріали
справи, оцінивши надані докази, дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані, підтверджені доказами
наявними в матеріалах справи, та
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

За таких обставин, сплачений позивачем
судовий збір у сумі 488,00 грн. слід
відшкодувати на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Межиріченський
гірничо-збагачувальний комбінат" з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 29.01.2014 року №
.

Відшкодувати на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Межирічинський
гірничо-збагачувальний комбінат" з
Державного бюджету України понесені
судові витрати у сумі 488 гривень 00
копійок.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.А. Липа

Повний текст постанови виготовлено: 28
квітня 2014 р.