Справа № 2а-130/12
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

29 квітня 2014 року м. Київ
В/800/1567/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

колегії суддів: Мороз Л.Л. -
суддя-доповідач

Гончар Л.Я.

Конюшко К.В.

Смокович М.І.

Черпіцька Л.Т.

перевіривши матеріали заяви ОСОБА_5 про
перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від
22.01.2014 року (К/9991/78424/12) у справі за
позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до
Зарічанської сільської ради
Житомирського району про визнання
рішення нечинним, зобов'язання
визначити межі земельних ділянок та
визнати право власності на ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5
звернулись до суду з вказаним позовом,
у якому просили визнати нечинним та
скасувати рішення Зарічанської
сільської ради 20 сесії 5 скликання від
15.06.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог
посилались на те, що рішенням
Зарічанської сільської ради від 22.04.1993
їм на АДРЕСА_1 були виділені земельні
ділянки під городництво по 0,05 га, хоча
фактично вони користувались
земельними ділянками площею по 0,10 га.
Зазначали, що набули право
користування вказаними земельними
ділянками у розмірах, що були
передбачені раніше діючим
законодавством, а тому за ними
збереглося право на ці ділянки. Однак
звернувшись до відповідача з
відповідними заявами про виділення у
приватну власність земельних ділянок
розміром 0,10 га кожній, спірним рішенням
ОСОБА_6 у передачі власність земельної
ділянки для ведення городництва на
АДРЕСА_1 було відмовлено.

Постановою Житомирського районного
суду Житомирської області від 06.07.2012
року позов задоволено. Скасовано
рішення Зарічанської сільської ради
від 15.06.2008. Зобов'язано Зарічанську
сільську раду визначити межі земельних
ділянок на АДРЕСА_1, яким користувались
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, починаючи з 1993 року та
вирішити питання про передачу їх у
власність за набувальною давністю в
порядку статті 119 Земельного кодексу
України.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2012 року
постанову суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове судове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.01.2014 року постанову
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2012 року
залишено без змін.

ОСОБА_5 подала заяву про перегляд
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 22.01.2014 року.

У заяві про допуск до перегляду
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України,
заявник посилається на наявність
підстав, встановлених ст.ст. 235-239
Кодексу адміністративного судочинства
України, а саме неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції, одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень.

Зокрема, скаржник посилається на
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 13.11.2012 року (№ К/9991/34650/11) та
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 23.04.2013 року (№ К/9991/35817/12).

Вивчивши заяву про перегляд судового
рішення та додані до неї матеріали,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що підстави для надання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
відсутні.

Відповідно до статті 2391 КАС України
заява про перегляд судових рішень
подається до Верховного Суду України
через Вищий адміністративний суд
України, який за змістом статей 2392 і 240
КАС України перевіряє відповідність
заяви вимогам цього Кодексу та вирішує
питання про допуск справи до
провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 237 КАС України заява про
перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

В пункті 4 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року № 2 "Про судову практику
застосування статей 235-240 Кодексу
адміністративного судочинства
України" роз'яснено, що ухвалення
різних за змістом судових рішень
матиме місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Проаналізувавши додані до заяви судові
рішення Вищого адміністративного суду
України, колегія суддів не вбачає
неоднакового застосування касаційним
судом норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

Так, ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 22.01.2014 року, яку
просить переглянути заявник, залишено
без змін судове рішення, яким у позові
відмовлено з тих підстав, що позивачами
не доведено наявність підстав для
передання у власність земельної
ділянки на підставі частини 1 статті 119
Земельного кодексу України (у зв'язку з
добросовісним, відкритим і
безперервним користуванням земельною
ділянкою протягом 15 років). Судами було
встановлено відсутність доказів
такого користування.

Натомість, у справі К/9991/35817/12 було
встановлено, що позивач звернувся до
виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради з клопотанням про надання
у власність земельної ділянки в
порядку статей 118, 151 Земельного кодексу
України. 28.03.2011р. Виконавчим комітетом
Кременчуцької міської ради його було
повідомлено, що згідно рішення
Кременчуцької міської ради від 27.04.2010
року право на одержання безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка) мають
громадяни України, зареєстровані для
проживання у м. Кременчуці. Враховуючи
те, що він зареєстрований для
проживання за межами м. Кременчука,
задовольнити його клопотання немає
можливості.

Підставою для часткового
задоволення позовних вимог у справі
К/9991/35817/12 став висновок про те, що
рішення Кременчуцької міської ради від
27.04.2010 року є незаконним в частині
обмеження осіб, що не зареєстровані для
проживання у м. Кременчуці у праві на
одержання безоплатно у власність
земельної ділянки, оскільки таке
обмеження не ґрунтується на законі.

У справі К/9991/34650/11 встановлено, що
позивач має право на пільги,
передбачені Законами України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та "Про соціальний
і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей". Позовні вимоги було
задоволено частково, рішення
Тернопільської області від 30.10.2008 року
№ 1547 "Про виділення земельної ділянки
під будівництво індивідуального
житлового будинку ОСОБА_7" скасовано,
оскільки порушено право позивача на
відведення земельної ділянки для
індивідуального житлового будівництва
у першочерговому порядку.

Таким чином, різні за змістом
кінцеві судові рішення у зазначених
справах і у справі, про перегляд якої
поставлено питання, ґрунтуються не на
неоднаковому застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, а на відмінних
одні від інших фактичних обставинах.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність ознаки
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права судом
касаційної інстанції у подібних
правовідносинах, оскільки подібними є
правовідносини, які мають тотожний
суб'єктний склад, об'єкт та предмет
правового регулювання, а також умови
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин).

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави для
можливого допуску до провадження про
перегляд рішення у відповідності до ст.
237 КАС України Верховним Судом України
оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 236 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_5 у допуску справи до
провадження для перегляду Верховним
Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від
22.01.2014 року (К/9991/78424/12) у справі за
позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до
Зарічанської сільської ради
Житомирського району про визнання
рішення нечинним, зобов'язання
визначити межі земельних ділянок та
визнати право власності на ділянки.

Судді: