Справа № 814/4294/13-а
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року м.
Миколаїв Справа №
814/4294/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТоваритсва з обмеженою
відповідальністю "Центурион Юг", вул.
Південна, 5, кв. 21, Сливине,
Миколаївський район, Миколаївська
область, 57113 (а/с 53, 54030, м. Миколаїв),

доОчаківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, вул. Шкрептієнка ,27, м. Очаків,
Миколаївська область, 57508
проскасування податкового
повідомлення - рішення від 02.08.2013р. №
,

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Очаківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області від
02.08.2013 року № .

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
прийняв рішення про збільшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість, оскільки позивач
правомірно відніс до податкового
кредиту суми ПДВ від здійснення угод з
контрагентом.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ,
від здійснення угод з контрагентами. В
зв'язку з цим відповідач просив суд
відмовити позивачу в задоволенні його
позовних вимог.

Представник позивача надав до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Справу розглянуто у письмовому
провадженні відповідно до ч.6 ст. 128 КАС
України.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЦЕНТУРИОН ЮГ»
зареєстроване як юридична особа та
платником податків.

01.07.13-05.07.13 відповідачем проведено
документальну позапланову перевірку
позивача з питань правомірності
формування податкового кредиту та
встановлення факту існування
фінансово - господарських відносин з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ТОП - ТРЕЙД» за
період з 01.02.2013 року по 28.02.2013 року.

12.07.13 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
11/22/37969462, у висновках якого зазначено,
що позивачем порушено:

- п.198.1, п. 198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200
ПК України, в результаті чого занижено
ПДВ всього у сумі 138308 грн. в т.ч. за лютий
2013 в сумі 138308 грн.;

- п.1, п.5 ст. 203, ст..210, п.1,п.2 ст.215, п.1 ст. 216,
ст..228,ст..626, ст..629, ст..650, ст.. 655, ст.. 658,
ст.. 662 ЦК України встановлено нікчемні
правочини між ТОВ «ТОП - ТРЕЙД» та ТОВ
«ЦЕНТУРИОН ЮГ».

02.08.13 на підставі даного акту
відповідачем було прийняте податкове
повідомлення-рішення № яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
138308 грн. та штрафними санкціями на суму
69154 грн.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентам, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Як вбачається з матеріалів справи та з
наданих до суду первинних документів,
між позивачем та ТОВ «ТОП - ТРЕЙД»
укладено договір № 1167 від 26.02.2013 року
про надання послуг по вивченню
конкуренції і цінової політики на
охорону праці, договір № 780 від 01.12.2012
року про надання консалтингових,
юридичних та бухгалтерських послуг в
комплексі стосовно ринку державних
закупівель та з питань комерційної
діяльності і управління господарською
діяльністю підприємства, договір № 801
від 15.01.2013 року про надання послуги з
навчання персоналу (співробітників)
підприємства роботі в зонах санітарно -
епідеміологічного контролю, договір №
779 від 01.12.2012 року надання
консультаційних послуг по
застосуванню норм чинного
законодавства при рекламуванні
охоронних послуг.

Позивачем надано до суду акти здачі -
приймання робіт (надання послуг): - акт
№ ОУ - 0022601, акт № ОУ - 0022801, акт № ОУ -
0022701, акт № ОУ - 0022501, податкові накладні,
наказ (розпорядження) № 1 - АК від 25.01.2013
року про відрядження 14 працівників
підприємства до м. Києва, витяг з
касової книги підприємства за 25.01.2013
року про видачу коштів працівникам на
відрядження до м. Києва, звіти про
відрядження працівників.

Надані до суду документи свідчать про
укладення договорів (угоди) та
перерахування коштів за навчання осіб.

Однак позивачем не надано звітів про
проведення дослідження та надані
консультаційні послуги, відсутні
висновки, щодо результатів отриманих
внаслідок досліджень не визначено для
кого та ким проводились дослідження та
консультації, мета дослідження, методи
проведення досліджень.

На підставі договору № 801 від 15.01.2013
року ТОВ «ТОП - ТРЕЙД» повинно провести
навчання для персоналу в зонах
санітарно - епідеміологічного
контролю.

Позивачем не надано до суду документи,
які свідчать про процес навчання.

Акти здачі - приймання робіт (надання
послуг) не є доказом того, що навчання
для персоналу в зонах санітарно -
епідеміологічного контролю було
проведено та не можуть свідчити про сам
процес проходження навчання.

Позивач не надав суду докази
реальності виконання умов договорів.

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами.

Як вбачається з матеріалів справи, до
складу податкового кредиту були
включені податкові накладні, суми
податку в яких нараховані у зв'язку з
придбанням послуг не підтвердженні
необхідними документами, які можуть
бути доказом дійсності факту надання
послуг та підтвердженням їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у господарській діяльності
позивача.

Таким чином суд вважає що відповідач
правомірно прийняв рішення № від
02.08.2013 року.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі не підлягають
присудженою на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволені позову відмовити.

2. Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С.
Брагар