Справа № 2а-12008/2011/1416
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а-12008/2011/1416

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Спінчевська Н.А. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Департаменту праці та
соціального захисту населення
Миколаївської міської ради на
постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 червня 2012 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Департаменту праці та
соціального захисту населення
Миколаївської міської ради про
стягнення заборгованості зі щорічної
допомоги на оздоровлення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 червня 2012 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Зобов'язано Департамент
праці та соціального захисту населення
Миколаївської міської ради провести
перерахунок та виплату ОСОБА_2
недоплачених сум на оздоровлення за 2011
рік відповідно до ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
трьох мінімальних заробітних плат на
час їх виплат за відповідний період з
урахуванням проведених виплат. В
задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною та прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. У апеляційній
скарзі просить скасувати постанову
суду першої інтенції та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт зазначає, що відповідно
до ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», розміри одноразової
допомоги на оздоровлення визначені не
в конкретних грошових розмірах, а
виходячи з мінімальних розмірів
заробітної плати. Апелянт зазначає, що
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», визначено
суми щорічних допомог на оздоровлення
і ця постанова не суперечить Закону та
видана на його виконання. Кошторисні
призначення за відповідними статтями
видатків передбачені Законами України
«Про державний бюджет України» і,
зокрема, на 2011 рік, виходячи з
розмірів компенсацій, передбачених
вищевказаною постановою. На даний
момент зміни до цієї постанови щодо
розміру щорічної допомоги на
оздоровлення постраждалим громадянам
не вносилися.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначена
апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що,
також, обґрунтовано було встановлено
судом першої інстанції, позивач є
евакуйованою із зони відчуження у 1986
році ІІ категорії, що підтверджується
відповідним посвідченням.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна
допомога на оздоровлення евакуйованим
із зони відчуження у 1986 році, включаючи
дітей, виплачується в розмірі - 3
мінімальних заробітних плат. Тобто,
вихідним критерієм нарахування цієї
компенсації є мінімальна заробітна
плата, розмір якої визначається на
момент виплати.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позивач, як особа
евакуйована із зони відчуження у 1986
році, має право на отримання щорічної
допомоги на оздоровлення в розмірі 3
мінімальних заробітних плат, згідно
вимог ч. 4 ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Доводи апелянта, що розмір допомоги
повинен визначатись у відповідності з
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (із змінами, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»), колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки статтею 92 Конституції України
встановлено, що виключно Законами
України визначаються основи
соціального захисту, форми і види
пенсійного забезпечення, а також
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами. Крім того, Закон
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
є спеціальним Законом, який визначає
основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я та створює єдиний порядок
соціального захисту потерпілого
населення.

Також, колегія суддів вважає,
безпідставними посилання апелянта на
відсутність бюджетного фінансування
передбачених Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розмірів
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення, як на причину
невиконання покладених на нього
зобов'язань, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України»).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту праці
та соціального захисту населення
Миколаївської міської ради на
постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 червня 2012 року -
залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 червня 2012 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Департаменту праці та
соціального захисту населення
Миколаївської міської ради про
стягнення заборгованості зі щорічної
допомоги на оздоровлення - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту постановлення,
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/