Справа № К/9991/6342/12-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/6342/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Олексієнка М.М., Мойсюка
М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Луганського обласного військового
комісаріату, Головного управління
Державного казначейства України в
Луганській області про визнання
незаконної бездіяльності та стягнення
компенсації у зв'язку із смертю
військовослужбовця, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Артемівського районного суду м.
Луганська від 30 серпня 2011 року і ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 24 листопада
2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Луганського обласного
військового комісаріату, Головного
управління Державного казначейства
України в Луганській області, в якому
просила визнати незаконною
бездіяльність та зобов'язати
відповідачів нарахувати і виплатити
страхове відшкодування в порядку
статті 16 Закону України від 20 грудня 1991
року № 2011-XII «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» (далі Закон № 2011-XII).

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що є дружиною померлого
військовослужбовця, смерть якого
пов'язана з виконанням обов'язків
військової служби при ліквідації
аварії на ядерному об'єкті, а відтак має
право на виплати, передбачені статтею 16
Закону № 2011-XII, в редакції, що діяла на
момент смерті її чоловіка та
виникнення права на вказані виплати,
тобто 22 червня 2004 року.

Відповідачі у виплаті зазначеного
відшкодування відмовили, що є
порушенням прав, а тому посилаючись на
ці обставини ОСОБА_4 просила про
задоволення позову..

Постановою Артемівського районного
суду м. Луганська від 30 серпня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 24 листопада 2011 року у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, а справу направити
на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відмовляючи ОСОБА_4 у позові суди
виходили з того, що частина 1
статті 16 Закону №2011-XII, а також Порядок
та умови призначення і виплати
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті), поранення (контузії,
травми або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призваних на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року № 499 набули
чинності з 1 січня 2007 року, відтак
їх дія не поширюється на спірні
правовідносини, оскільки
вищезазначені Закон та Постанова не
мають зворотної дії в часі.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 має статус члена сім'ї померлого
військовослужбовця, смерть якого
настала 22 червня 2004 року внаслідок
захворювання, яке пов'язане з
виконанням обов'язків військової
служби при ліквідації аварії на
ядерному об'єкті.

Позивач просила задовольнити позов з
підстав статті 16 Закону №2011-XII (в
редакції статті 2004 року, яка діяла на
момент смерті її чоловіка та
виникнення права на відповідні
виплати), згідно з якою,
військовослужбовці, а також
військовозобов'язані, призвані на
збори, підлягають державному
обов'язковому особистому страхуванню
на випадок загибелі або смерті в
розмірі 100-кратного мінімального
прожиткового рівня населення України
на час загибелі або смерті, а також в
разі поранення (контузії, травми або
каліцтва), захворювання, одержаних у
період проходження служби (зборів), у
розмірі, залежному від ступеня втрати
працездатності, що визначається у
відсотковому відношенні від загальної
суми страхування на випадок загибелі
або смерті. Умови страхування і порядок
виплат страхових сум
військовослужбовцям і
військовозобов'язаним, призваним на
збори, та членам їх сімей
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

На виконання вимог вищезазначеної
статті, постановою Кабінетом Міністрів
України від 19 серпня 1992 р. № 488
затверджені Умови державного
обов'язкового особистого страхування
військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на
збори, і порядок виплат їм та членам їх
сімей страхових сум (далі Умови), у
відповідності до підпункту а) пункту 6
яких, Національна акціонерна страхова
компанія "ОРАНТА" виплачує страхові
суми у разі загибелі або смерті
застрахованого його спадкоємцям у
розмірі 100-кратного мінімального
прожиткового рівня на час загибелі або
смерті.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Досліджуючи питання правомірності
відмови відповідача у нарахуванні та
виплаті належних позивачу страхових
сум, суди застосували до спірних
правовідносин статтю 16 Закону №2011-XII та
Порядок та умови призначення і виплати
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті), поранення (контузії,
травми або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призваних на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 р. № 499, при цьому не
врахували змісту позовних вимог та
положень статті 58 Конституції України,
якою встановлено, що Закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Також, судами попередніх інстанцій при
розгляді справи не з'ясовано питання
належного відповідача, оскільки з
правового аналізу положень постанови
Кабінету Міністрів України від 19
серпня 1992 року № 488, зокрема зі змісту
пункту 7 Умов, які нею затверджені
вбачається, що вимоги щодо виплати
страхової суми застрахованій особі або
його спадкоємці можуть пред'явити
Національній акціонерній страховій
компанії "ОРАНТА" протягом трьох років
з дня настання страхової події.

Окрім цього суди залишили поза увагою і
питання строку звернення з позовом до
суду.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 просила про захист своїх прав,
порушення яких, на її думку, відбулось в
червні 2004 року та виразилось, зокрема, у
протиправній бездіяльності
відповідача, яка почалась саме з цього
періоду, а тому при вирішенні справи
просила задовольнити позовні вимоги на
підставі правових норм, в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин.

Однак, з позовом до суду вона
звернулась лише у лютому 2011 року.

За приписами частини 1 і 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного періоду)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 цього
Кодексу, адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Артемівського районного
суду м. Луганська від 30 серпня 2011 року
та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 24 листопада
2011 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.М. Олексієнко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало