Справа № 808/1559/14
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2014-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року 13 год. 40 хв. Справа №
808/1559/14 м.ЗапоріжжяЗапорізький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Р.В.
Сацького,

при секретарі судового засідання
А.С. Ярошенко,

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Вечерко М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Запоріжжя
адміністративну справу

за позовною заявою: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до: Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Запоріжжя
головного управління Міндоходів у
Запорізькій області

про: визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №000021703, 000031703 від
13.01.2014 та рішення про застосування
штрафних санкцій №3 від 13.01.2014

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області, в якій позивач просить:

- скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області від 13.01.2014 № 000021702;

- скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області від 13.01.2014 № 000031702;

- скасувати рішення Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № 3 від
13.01.2014.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що він не згоден з
висновками акта перевірки, якими було
встановлено порушення вимог:

- п. 2 ст. 13 Декрету Кабінета Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» від 26.12.1992 № 13-92, п. 177 ст. 177. п.
138.4 ст. Податкового кодексу України, а
саме занижено податок на доходи з
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в сумі 20
786,10 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7. п. 11 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 №
2464-ІV в частині заниження суми єдиного
соціального внеску з чистого
оподатковуваного доходу фізичної
особи-підприємця в загальній сумі 6 888, 93
грн.;

- п.п. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового
кодексу України, а саме не відображено
в 3-4 кварталах 2010 року, 1 кварталі 2011
року, 2 кварталі 2012 року фізичних
осіб-постачальників за ознакою 42 та 157
«дохід, виплачений само зайнятій
особі...»;

- п.п. «в» п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» № 889-ІV
від 22.05.2003 зі змінами та доповненнями,
п.п. «в» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу
України, а саме встановлено
перекручення даних, наданих в
деклараціях за 3-4 квартали 2010, 2011, 2012
років в частині завищення валових
витрат.

У зв'язку з цим позивач не погоджується
з прийнятими на підставі висновків
акту перевірки податковим
повідомленням-рішенням від 13.01.2014 №
0000217, податковим
повідомленням-рішенням від 13.01.2014 №
000031702 та рішенням про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № 3 від
13.01.2014. Позивач вважає, що вказані
рішення відповідача прийняті з
порушенням діючого законодавства та
підлягають скасуванню в повному обсязі
з наступних підстав.

Стосовно податкового
повідомлення-рішення від 13.01.2014 № 000021720,
позивач зазначив, що акт перевірки не
містить даних стосовно того, що
фізичними особами-підприємцями -
контрагентами позивача (ФОП ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8) не
було надано підтвердження їх державної
реєстрації, а отже не доведено той факт,
що позивач є відносно вказаних осіб
податковим агентом і повинен подавати
звітність стосовно виплачених на їх
користь доходів. Таким чином,
твердження акту перевірки щодо
порушення позивачем вимог п.п. «б» п. 176.2
ст. 176 Податкового кодексу України в
частині не відображення в податковому
розрахунку за формою № 1ДФ за 3-4
квартали 2010 року, 1 квартал 2011 року, 2
квартал 2012 року даних про доходи, що
виплачувалися на користь фізичних
осіб-підприємців, є безпідставними та
не відповідають діючому законодавству.

Стосовно податкового
повідомлення-рішення від 13.01.2014 № 000031720,
Актом перевірки встановлено завищення
позивачем в 3-4 кварталах 2010 року суми
валових витрат, пов'язаних з придбанням
товару, на 118 721,15 грн. Зазначений
висновок обґрунтований тим, що
позивачем не було надано до перевірки
матеріали інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей, в тому
числі зняття залишків товарів в
розрізі найменувань станом на 01.07.2010. На
відповідний запит відповідача (від
18.11.2013 № 1278/14/08-26-17-01) позивачем було
пояснено, що він не є юридичною особою,
і, відповідно до положень діючого
законодавства, ним не здійснюється
ведення бухгалтерського обліку,
засобом забезпечення якого є
інвентаризація (лист від 19.11.2013 № 27).
Однак відповідачем не було враховано
зазначені пояснення позивача.

Також актом перевірки встановлено
завищення витрат підприємця в 2011 році
на 361,86 грн., в 2012 році - на 19 490,69 грн.
Встановлене актом перевірки порушення
виникло, на думку перевіряючих,
внаслідок віднесення до складу витрат
вартості товарів, які були придбані у
2011 та 2012 роках, але не були реалізовані
протягом вказаних податкових періодів.
Але таке твердження акту перевірки не
відповідає дійсності і не містить
посилань на належні докази
встановлених актом обставин. Позивачем
було надано до перевірки всі первинні
документи, що підтверджують придбання
товарів, а також книгу обліку доходів
та витрат, в якій зазначено суми
доходів від продажу товарів,
собівартість (витрати на придбання)
реалізованих товарів з посиланням на
реквізити документів, що підтверджують
понесені витрати. Суми витрат, вказані
в книзі обліку, відповідають сумам,
задекларованим позивачем у податковій
звітності.

Оскільки донарахування позивачу
основної суми податкового зобов'язання
за податковим повідомленням-рішенням
від 13.01.2014 № 000031720 відбулося з
порушенням норм закону, застосування
до позивача штрафних (фінансових)
санкцій, накладених на підставі п. 127.1
ст. 127 Податкового кодексу України в
сумі 5 196,52 грн. є безпідставним та
суперечить вимогам закону, так як такі
штрафні (фінансові) санкції мають
похідний характер.

Стосовно рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № 3 від
13.01.2014, позивач вказує, що Відповідачем
в оскаржуваному рішенні застосовано до
позивача штрафну санкцію у
максимальному розмірі - 50 % від суми
донарахованого єдиного внеску. Однак
ані з акту перевірки, ані з будь-яких
інших документів, що знаходяться у
розпорядженні позивача, не випливає
саме такий розмір штрафних санкцій.
Відповідач застосував штрафні санкції
без врахування кількості звітних
періодів, за які донараховано суми
єдиного внеску, що свідчить про їх
необґрунтованість.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених в позовній заяві,
та просив задовольнити їх в повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив із
підстав, викладених у письмових
запереченнях, та просив в задоволенні
позовних вимог відмовити. В
обґрунтування письмових заперечень
зазначає, що при перевірці
правильності визначення вартості
документально підтверджені їх витрат,
пов'язаних із здійсненням діяльності
за 3-4 кварталів 2010 року встановлено
наступне. Перевірку витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу за 3-4 квартали 2010 у сумі 557250, 15
грн. проведено на підставі: накладних,
банківських виписок, платіжних
доручень, вантажномитних декларацій,
актів виконаних робіт, квитанцій, чеків
та книги форми №10 «обліку доходів та
витрат підприємця» та встановлено, що
протягом 3-4 кв. 2010 року ФОП ОСОБА_3 було
реалізовано товар, придбання якого
документально підтверджено на
загальну суму 329701, 24 грн. В ході
перевірки ФОП ОСОБА_3 було надано запит
про надання документів та пояснень під
час проведення перевірки від 18.11.2013
№1278/14/08-26-17-01 в частині надання
матеріалів інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей, у т.ч.
зняття залишків товарно-матеріальних
цінностей в розрізі найменувань товару
станом на 01.07.2010.

При перевірці правильності визначення
вартості документально
підтверджених витрат, пов'язаних із
здійсненням діяльності за 2011 рік
встановлено завищення задекларованих
валових витрат на суму 361,86 грн.
Завищення валових витрат виникло в
результаті безпідставного включення
до їх складу витрат залишків товару, що
був не реалізований протягом 2011 року.
Тобто, Позивачем безпідставно
віднесено до складу валових витрат у 2011
році суму 361,86грн., що в свою чергу
призвело до заниження податку з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2011 рік в
сумі 54, 28 грн.

При перевірці правильності визначення
вартості документально підтверджених
витрат, пов'язаних із здійсненням
діяльності за 2012 рік, встановлено
завищення задекларованих валових
витрат на суму 19490, 96 грн. Завищення
валових витрат виникло в результаті
безпідставного включення до їх складу
витрат залишків товару, що був не
реалізований протягом 2012 року. Тобто,
Позивачем безпідставно віднесено до
складу валових витрат у 2012 році суму
19490, 96 грн., що в свою чергу призвело до
заниження податку з доходів фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності за 2012 рік в сумі 2923,65 грн.

Також, в ході перевірки встановлено, що
протягом 2011 - 2012 років ФОН ОСОБА_3 було
завищено валові витрати, що в свою
чергу призвело до заниження чистого
оподаткованого доходу, який є базою
оподаткування в загальній сумі 19852, 82
грн. у т.ч. по періодах: 2011 рік в сумі 361, 86
грн., 2012 рік в сумі 19490, 96 грн. та як
результат заниження суми нарахованого
та сплаченого до бюджету єдиного
соціального внеску в загальній сумі 6888,
93 грн. у т.ч. 2011 рік в сумі 125, 56 грн. та 2012
рік в сумі 6763, 37 грн.

Щодо донарахування податку з доходів
фізичних осіб в розмірі 510, 00 грн.,
Позивач виплачувала дохід за отриманий
товар та послуги фізичним
особам-підприємцям, а саме: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у періоди
3-4 квартали 2010 року, 1 квартал 2011 року та
2 квартал 2012 року. ФОН ОСОБА_3 повинна
була подавати до ДПІ податковий
розрахунок сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку
за 3-4 квартали 2010 року, 1 квартал 2011 року
та 2 квартал 2012 року з відображенням
перерахованих фізичних осіб
підприємців за ознакою 42 у 2010 році та 157
у 2011 та 2012 роках.

У зв'язку із зазначеним у ДПІ були всі
правові підстави для прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиною
внеску.

У судовому засіданні 10.04.2014, відповідно
до ст. 160 КАС України, сторонам
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд приходить
до наступних висновків.

Стосовно позовних вимог про скасування
податкового повідомлення-рішення від
13.01.2014 № 000031702, а також рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № 3 від 13.01.2014, суд дійшов
висновку про їх обґрунтованість
виходячи з наступного.

Податковим повідомленням-рішенням від
13.01.2014 № 000031702, позивачу було визначене
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 25 982,62 грн., в
тому числі донараховано податкове
зобов'язання у розмірі 20 786,10 грн., а
також застосовано штрафні (фінансові)
санкції на підставі п. 127.1 ст. 127
Податкового кодексу в сумі 5 196,52 грн.

Суд вважає, що податкове
повідомлення-рішення відповідача від
13.01.2014 № 000031702 є таким, що
не відповідає вимогам закону та
підлягає скасуванню з наступних
підстав.

Вказане податкове
повідомлення-рішення прийняте
відповідачем на підставі висновків
акту перевірки, згідно з якими
позивачем в періоді, що перевірявся,
було порушено п. 2 ст. 13 Декрету Кабінета
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, п.
177 ст. 177, п. 138.4 ст. Податкового кодексу
України внаслідок чого ним було
завищено валові витрати та, відповідно,
занижено чистий дохід від
підприємницької діяльності (об'єкт
оподаткування):

- в 3-4 кварталі 2010 році - на суму 118 721,15
грн.;

- в 2011 році - на суму 361,86 грн.;

- в 2012 році - на суму 19 490,96 грн.

Однак суд не може погодитися з такими
висновками відповідача.

Як встановлено з акту перевірки
перевіряючі дійшли висновку щодо
завищення позивачем в 3-4 кварталах 2010
року суми валових витрат, пов'язаних з
придбанням товару, на 118 721, 15 грн.

Відповідно до п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» № 889-IV від 22.05.2003 (який
діяв в 2010 році) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» № 13-92 від 26.12.1992
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Згідно з п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» № 334/94-ВР від 28.12.1994 до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

При цьому згідно з абзацу четвертого
п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Таким чином, до складу витрат,
пов'язаних із здійсненням
підприємницької діяльності,
відносяться документально
підтверджені витрати, пов'язані з
придбанням товарів, призначених для
реалізації. При цьому, враховуючи
приписи Декрету, вартість придбаних та
оплачених товарів включається до
складу витрат в тому податковому
періоді, в якому платник податків
отримав дохід від реалізації таких
товарів, незважаючи на час їх
фактичного придбання.

Як свідчить акт перевірки,
перевіряючими при обрахуванні витрат,
понесених позивачем, було взято до
уваги вартість лише тих товарів, що
придбавались позивачем безпосередньо
в 3-4 кварталах 2010 року в сумі 329 701, 24 грн.
Однак, як випливає з матеріалів справи
та пояснень позивача, останнім в 3-4
кварталах 2010 року здійснювалась
реалізація товарів, що були придбані та
оплачені до 01.07.2010. Витрати на придбання
таких товарів в сумі 118 721,15 грн.
підтверджені документально та
відображені позивачем в наданих суду
облікових регістрах. За таких умов,
враховуючи наведені приписи
законодавства, позивач мав право
віднести до складу витрат періоду, що
перевірявся, вартість товарів, які були
реалізовані в 3-4 кварталах 2010 року,
навіть якщо такі товари були набуті та
оплачені ним у попередніх податкових
періодах.

Неврахування перевіряючими витрат,
понесених до 01.07.2010 обґрунтоване тим, що
позивачем не було надано до перевірки
матеріали інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей, в тому
числі зняття залишків товарів в
розрізі найменувань станом на 01.07.2010. На
відповідний запит відповідача (від
18.11.2013 № 1278/14/08-26-17-01) позивачем було
пояснено, що він не є юридичною особою,
і, відповідно до положень діючого
законодавства, ним не здійснюється
ведення бухгалтерського обліку,
засобом забезпечення якого є
інвентаризація (лист від 19.11.2013 № 27). В
той же час, позивач зазначив, що
відповідні показники податкового
обліку за 2010 рік повинні
встановлюватися за наявними та
наданими до перевірки первинними
документами.

Витрати на придбання вказаних товарів
в сумі 118 721, 15 грн. підтверджені
відповідними первинними документами,
які були надані до перевірки та мались
в розпорядженні перевіряючих, а також
обліковані в книзі обліку доходів та
витрат підприємця (ф. № 10). Суд зазначає,
що в акті перевірки відсутні будь-які
посилання на відсутність первинних
документів, які підтверджують понесені
витрати, їх невідповідність вимогам
закону або будь-які інші порушення
правил визнання витрат у податковому
обліку. Таким чином, ненадання до
перевірки матеріалів інвентаризації
товарів не може бути підставою для
заперечення права платника податків на
валові витрати, за умови належного
документального підтвердження таких
витрат. Крім того, діючим
законодавством не передбачений
обов'язок проведення інвентаризації
фізичними особами-підприємцями та не
визначено регулярність її проведення.

На підставі зазначеного суд дійшов
висновку, що платником податків при
віднесенні сум придбаних товарів до
складу витрат були виконані всі вимого
закону (наявність документального
підтвердження та зв'язок з отриманим
доходом), а отже висновок акту
перевірки щодо завищення суми витрат
на 118 721, 15 грн. є безпідставним та не
відповідає вимогам закону.

Як наслідок, безпідставними та
незаконними є висновки акту перевірки
щодо заниження в 3-4 кварталах 2010 року
чистого доходу фізичної
особи-підприємця на 118 721,15 грн.,
і, відповідно, заниження податкового
зобов'язання з ПДФО за зазначений
період на 17 808,17 грн.

Також актом перевірки встановлено
завищення витрат підприємця в 2011 році
на 361,86 грн., в 2012 році - на 19 490,69
грн.

Стосовно вказаного суд зазначає, що
відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

При цьому п. 138.2 ст. 138 визначено, що
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Встановлене актом перевірки порушення
виникло, на думку перевіряючих,
внаслідок віднесення до складу витрат
вартості товарів, які були придбані у
2011 та 2012 роках, але не були реалізовані
протягом вказаних податкових періодів.

Але таке твердження акту перевірки не
відповідає дійсності і не містить
посилань на належні докази
встановлених актом обставин.

Порядком оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків - фізичними
особами, затвердженим наказом Мінфіну
України від 14.03.2013 № 395 (далі - Порядок)
встановлено вимоги до складання актів
документальної перевірки.

Згідно з п.п. 2.3.2.2 п.п. 2.3.2 п. 2.3 розділу 2
зазначеного Порядку встановлено, що у
разі встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік) діяльності
платника податків та операцію, в
результаті якої здійснено це
порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення платника податків
або його законних представників щодо
встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи з обліку,
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних
документів або ненадання їх чи інших
документів, що підтверджують факт
порушення, зазначити інші докази, що
достовірно підтверджують наявність
факту порушення;

- у разі відмови платника податків або
його законних представників надати
копії документів посадовій (службовій)
особі органу державної податкової
служби така особа складає акт у
довільній формі, що засвідчує факт
відмови, із зазначенням прізвища,
імені, по батькові платника податків
(його законного представника) та
переліку документів, які йому
запропоновано подати, факт про
складання такого акта відображається в
акті документальної перевірки;

- у разі надання платником податків або
його законними представниками
посадовим (службовим) особам органу
державної податкової служби письмових
пояснень щодо встановлених порушень
податкового законодавства та/або
причин ненадання первинних та інших
документів, що підтверджують
встановлені порушення, або їх копій
факти про надання таких пояснень
необхідно відобразити в акті.

Однак ревізорами під час складання
акту перевірки та викладення в ньому
опису порушень не було дотримано
вимоги зазначеного Порядку.

Як встановлено з акту перевірки
визначення суми валових витрат за 2011 та
2012 роки було здійснено ревізорами
розрахунковим шляхом без відповідного
аналізу первинних документів та форм
податкового обліку.

Позивачем було надано до перевірки
первинні документи, що підтверджують
придбання товарів, а також книгу обліку
доходів та витрат, в якій зазначено
суми доходів від продажу товарів,
собівартість (витрати на придбання)
реалізованих товарів з посиланням на
реквізити документів, що підтверджують
понесені витрати. Суми витрат, вказані
в книзі обліку, відповідають сумам,
задекларованим позивачем у податковій
звітності.

Перевіряючі, зазначаючи в акті
перевірки, що позивачем включено до
складу витрат вартість товарів, що не
був реалізований протягом 2011-2012 років,
в порушення вимог Порядку, не
зазначають дату придбання,
номенклатуру, кількість та вартість
таких товарів, не посилаються на
первинні документи, які підтверджують
вказане порушення. Фактично твердження
акту не підтверджується жодними
належними доказами, які були
досліджені під час перевірки, а
висновки посадових осіб податкового
органу ґрунтуються виключно на
здійсненому ними розрахунку за
формулою, що не затверджена жодним
нормативно-правовим актом. За таких
умов суд вважає, що твердження акту
перевірки щодо заниження позивачем
суми витрат в 2011-2012 роках є
необґрунтованим.

Оскільки донарахування позивачу
основної суми податкового зобов'язання
за податковим повідомленням-рішенням
від 13.01.2014 № 000031720 відбулося з
порушенням норм закону, оскаржуване
рішення підлягає скасуванню також і в
частині застосування фінансових
санкцій.

Що стосується Рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № 3 від
13.01.2014, яким позивачу донараховано суму
єдиного внеску в розмірі 6 888, 93
грн., а також застосовано штрафну
санкцію у розмірі 50% від донарахованої
суми єдиного внеску - 3 444,47 грн. на
підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону про єдиний
внесок, суд зазначає наступне.

Висновками акту перевірки встановлено
порушення позивачем п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11
ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 №
2464-ІV в частині заниження суми єдиного
соціального внеску з чистого
оподатковуваного доходу фізичної
особи-підприємця в загальній сумі 6 888, 93
грн.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» № 2464-VI від
08.07.2010 (далі-Закон про єдиний внесок)
платниками єдиного внеску фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього ж Закону
єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пункті 4 (крім
фізичних осіб - підприємців, які
обрали спрощену систему
оподаткування) та 5 частини першої
статті 4 цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Ставка єдиного внеску для вказаної
категорії платників складає 34,7% від
бази оподаткування, визначеної ст. 7
Закону про єдиний внесок (ч. 11 ст. 8
Закону).

Згідно з п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону про єдиний
внесок за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період,
за який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Підпунктом 2.5.3 акту перевірки
встановлено заниження об'єкту
справляння єдиного соціального внеску
і розмірі 34,7%, а саме чистого доходу
фізичної особи-підприємця, що підлягає
обкладенню податком на доходи фізичних
осіб на суму 19 852,82 грн., в тому числі:

- в 2011 році - 361,86 грн.;

- в 2012 році - 19 490,96 грн.

На думку перевіряючих дане відхилення
виникло в результаті завищення
позивачем валових витрат та,
відповідно, заниження чистого доходу
від підприємницької діяльності, що
відображено в розділах «Перевірка
правильності визначення документально
підтверджених витрат, пов'язаних із
здійсненням діяльності» та
«Визначення суми чистого
оподатковуваного доходу» п.п. 2.1.2 акту
перевірки.

Вказане, згідно з твердженнями акту
перевірки, призвело до заниження суми
єдиного внеску на 6 888,93 грн.

Суд вважає, що вказане рішення є
незаконним та підлягає скасуванню з
огляду на наступне.

Як встановлено з акту перевірки,
рішення щодо донарахування суми
єдиного внеску ґрунтується виключно на
твердженні акту перевірки відносно
заниження позивачем в 2011-2012 роках суми
чистого доходу від здійснення
підприємницької діяльності, що
підлягає обкладенню податком на доходи
фізичних осіб, і одночасно є базою для
нарахування єдиного внеску.

Однак, як вже зазначалось раніше, суд
визнав помилковим висновок
перевіряючих щодо заниження позивачем
чистого доходу в 2011-2012 роках. Виходячи з
цього, помилковим є також висновок
відповідача щодо заниження позивачем
суми єдиного внеску в періоді, що
перевірявся.

Крім того, суд дійшов висновку, що
відповідачем не дотримано
передбаченої законом форми складення
рішення щодо нарахування суми єдиного
внеску за наслідками перевірки.

Як свідчать матеріали справи, спірна
сума єдиного внеску в розмірі 6 888, 93 грн.
була донарахована позивачу з
використанням рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску, форма якого визначена додатком
10 до Інструкції про порядок
нарахування та сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
наказом Міндоходів від 09.09.2013 № 455 (далі
- Інструкція).

Однак застосування такої форми рішення
з метою донарахування платнику суми
єдиного внеску не відповідає
визначеному законом порядку.

Так згідно з абзацом першим ч. 4 ст. 25
Закону про єдиний внесок орган доходів
і зборів у порядку, за формою та у
строки, встановлені центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.

При цьому згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 цього ж
Закону під недоїмкою розуміється сума
єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у
строки, встановлені цим Законом,
обчислена органом доходів і зборів у
випадках, передбачених цим Законом.

Абзацом першим ч. 4 ст. 25 Закону про
єдиний внесок передбачено, що у разі
незгоди з розрахунком суми недоїмки
платник єдиного внеску узгоджує її з
органом доходів і зборів шляхом
оскарження вимоги про сплату єдиного
внеску в адміністративному або
судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону про
єдиний внесок суми недоїмки стягуються
з нарахуванням пені та застосуванням
штрафів.

Згідно з ч. 14 ст. 25 Закону про
нарахування пені та застосування
штрафів, передбачених цим Законом,
посадова особа органу доходів і зборів
у порядку, встановленому центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, за
погодженням з Пенсійним фондом,
приймає рішення, яке протягом трьох
робочих днів надсилається платнику
єдиного внеску.

З наведеного встановлено, що у випадку
коли орган доходів і зборів встановлює
під час перевірки факт заниження
платником суми єдиного внеску (тобто
факт існування недоїмки), він повинен
здійснити донарахування такої суми
шляхом прийняття та направлення
платнику вимоги про сплату єдиного
внеску. Така вимога є актом
індивідуального характеру і може бути
оскаржена в адміністративному або
судовому порядку. Вказана в вимозі сума
підлягає узгодженню в порядку,
передбаченому Законом про єдиний
внесок. Натомість, рішення виноситься
органом доходів та зборів у випадку
застосування до платника штрафних
санкцій та/або нарахуванні пені.

Форма вимоги про сплату єдиного внеску
затверджена додатком 6 до Інструкції, в
той час як форма рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування сум єдиного внеску
встановлена додатком 10 цієї ж
Інструкції (п.п. 3 п. 7.2 Інструкції).

Але, як встановлено з доданих до позову
матеріалів, відповідач визначив суму
єдиного внеску, донараховану за
наслідками перевірки, безпосередньо в
оскаржуваному рішенні про
застосування штрафних санкцій, що не
відповідає приписам Закону про єдиний
внесок. В той же час відповідна вимога
про сплату єдиного внеску відповідачем
не приймалась.

Зазначене свідчить про порушення
відповідачем форми прийняття рішення
про донарахування основної суми
єдиного внеску.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що оскаржуване Рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № 3 від 13.01.2014 є незаконним та
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст.94 КАС України,
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України. Якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 18, 71, 87, 90, 94,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області від 13.01.2014 № 000031702.

3. Скасувати рішення Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Запоріжжя Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № 3 від
13.01.2014.

4. Стягнути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 витрати на
сплату судового збору у сумі 157 (сто
п'ятдесят сім) грн. 12 коп.

5. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України - з дня
складення її в повному обсязі,
апеляційної скарги, з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В.
Сацький