Справа № 2а-15414/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
м. Київ К/9991/13482/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
листопада 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року

у справі № 2а-15414/10/2670

за позовом ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києва,

Головного управління Державного
казначейства України у м. Києві,

за участю Прокуратири Солом'янського
району м. Києва

про визнання протиправною
бездіяльності, стягнення коштів та
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3; позивач)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м.
Києва (далі - ДПІ у Солом'янському
районі м. Києва; відповідач-1) та
Головного управління Державного
казначейства України у м. Києві (далі -
ГУДК України у м. Києві;
відповідач-2), в якому просив визнати
незаконною бездіяльність відповідача-1
при здійсненні бюджетного
відшкодування суми надміру сплаченого
податку з доходів фізичних осіб, що
підлягає поверненню позивачу
внаслідок застосування права на
податковий кредит за період з 01 січня
2008 року по 31 грудня 2008 року; стягнути з
місцевого бюджету м. Києва на користь
ОСОБА_3 2 624,02 грн. надміру
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб, що підлягає поверненню платнику
податку внаслідок застосування права
на податковий кредит, за період з 01
січня 2008 року по 31 грудня 2008 року;
стягнути на користь позивача з
бюджетного рахунку, відкритого в ГУДК
України у м. Києві та призначеного для
утримання ДПІ у Солом'янському районі
м. Києва, 2 624,02 грн. штрафу; зобов'язати
податковий орган протягом п'яти
робочих днів від дня набрання законної
сили судовим рішенням вчинити всі
необхідні та достатні дії, а саме -
підготувати та надати висновок до ГУДК
України у м. Києві про повернення
ОСОБА_3 2 624,02 грн.
надміру сплаченого податку з доходів
фізичних осіб, що підлягає поверненню
платнику податку внаслідок
застосування права на податковий
кредит, за період з 01 січня 2008 року по 31
грудня 2008 року та 2 624,02 грн. штрафу;
зобов'язати відповідача-2 протягом
п'яти робочих днів від дня набрання
законної сили судовим рішенням скласти
платіжне доручення, на підставі якого
перераховуються кошти з рахунків, на
яких обліковуються доходи бюджету, та
сплатити ОСОБА_3 2 624,02 грн. надміру
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб, що підлягає поверненню платнику
податку внаслідок застосування права
на податковий кредит, за період з 01
січня 2008 року по 31 грудня 2008 року та 2
624,02 грн. штрафу.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
листопада 2010 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2011 року, адміністративний
позов задоволено частково. Визнано
протиправними дії ДПІ у Солом'янському
районі м. Києва щодо невизнання права
на податковий кредит за іпотечним
житловим кредитом у ОСОБА_3 за 2008 рік.
Визнано протиправною бездіяльність
ДПІ у Солом'янському районі м. Києва
щодо неповернення ОСОБА_3 суми надміру
сплаченого податку внаслідок
застосування права на податковий
кредит у розмірі 2 624,02 грн. Стягнуто з
рахунку місцевого бюджету на користь
ОСОБА_3 суму надміру сплаченого податку
з доходів фізичних осіб за 2008 рік у
розмірі 2 624,02 грн. Стягнуто з бюджетного
рахунку, призначеного для утримання
ДПІ у Солом'янському районі м. Києва, на
користь ОСОБА_3 штраф за несвоєчасне
повернення суми надміру сплаченого
податку в розмірі 2 624,02 грн. В іншій
частині адміністративного позову
відмовлено. Присуджено з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_3
судові витрати в розмірі 1,70 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
листопада 2010 року, ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2011 року та прийняти нове
рішення, яким в частині задоволення
позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що позивачем
подано до ДПІ у Солом'янському районі м.
Києва декларацію про доходи, одержані з
01 січня по 31 грудня 2008 року.

В розрахунку суми податку з доходів
фізичних осіб, що підлягає поверненню
платнику податку або сплаті до бюджету,
ОСОБА_3 включено до податкового кредиту
частину суми процентів в розмірі 2 624,02
грн., фактично сплачених ним протягом
січня - грудня 2008 року за кредитним
договором № 014/0398/74/01176
від 07 лютого 2007 року, укладеним з
Відкритим акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний банк
«Престиж».

Однак, податковим органом листом №
5894/М/17-218 від 15 квітня 2009 року відмовлено
позивачу в поверненні податкового
кредиту з огляду на те, що за даними
адресного довідкового бюро ОСОБА_3
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
тобто за іншою адресою, ніж
місцезнаходження житла (АДРЕСА_1), яке
придбається за рахунок кредитних
коштів.

Задовольняючи адміністративний
позов частково, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону
України від 22 травня 2003 року №
889-IV «Про податок з доходів фізичних
осіб» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 889-IV) іпотечний житловий
кредит - це фінансовий кредит, що
надається фізичній особі, товариству
співвласників квартир або житловому
кооперативу строком не менше п'яти
повних календарних років для
фінансування витрат, пов'язаних з
будівництвом або придбанням квартири
(кімнати) або житлового будинку (його
частини) (з урахуванням землі, що
знаходиться під таким житловим
будинком, чи присадибної ділянки), які
надаються у власність позичальника з
прийняттям кредитором такого житла
(землі, що знаходиться під ним, чи
присадибної ділянки) у заставу.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону № 889-IV до складу податкового
кредиту включаються фактично понесені
витрати, підтверджені платником
податку документально, а саме:
фіскальним або товарним чеком, касовим
ордером, товарною накладною, іншими
розрахунковими документами або
договором, які ідентифікують продавця
товарів (робіт, послуг) та визначають
суму таких витрат.

Відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону № 889-IV платник податку
має право включити до складу
податкового кредиту звітного року
частину суми процентів за іпотечним
кредитом, сплачених платником податку,
яка розраховується за правилами,
визначеними згідно із статтею 10 цього
Закону.

Пунктом 10.1 статті 10 Закону № 889-IV
передбачено, що платник податку -
резидент має право включити до складу
податкового кредиту частину суми
процентів за іпотечним житловим
кредитом, фактично сплачених протягом
звітного податкового року.

Таке право виникає у разі, якщо за
рахунок такого іпотечного житлового
кредиту будується чи придбається
житловий будинок (квартира, кімната),
визначений таким платником податку як
основне місце його проживання.

Наведені законодавчі положення не
дають підстав для висновку про
залежність права платника на
податковий кредит від реєстрації місця
проживання за адресою розташування
житла, що придбається за рахунок
кредитних коштів. Закон
№ 889-IV пов'язує право на використання
податкової пільги у вигляді права на
податковий кредит з частини фактично
сплачених протягом звітного
податкового року сум процентів за
іпотечним житловим кредитом з такою
умовою, як визначення платником
податку житлового будинку (квартири,
кімнати), що будується чи придбається,
основним місцем його проживання.

А відтак, враховуючи встановлену
судовими інстанціями обставину щодо
визначення позивачем придбаної
квартири, яка була предметом
іпотечного кредитування, основним
місцем його проживання, про що, зокрема,
свідчать долучені ОСОБА_3 до матеріалів
справи копії відповідних рахунків про
сплату за комунальні послуги та
цифрове телебачення, висновок судів
про наявність у позивача в
розглядуваній ситуації права віднести
до складу податкового кредиту частину
суми процентів, фактично сплачених
протягом 2008 року за іпотечним житловим
кредитом, слід визнати правильним.

При цьому необхідно враховувати, що за
змістом статті 2 Закону України від
11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Згідно з пунктом 18.8 статті 18 Закону №
889-IV сума коштів, яка підлягає
поверненню платнику податку,
зараховується на його банківський
рахунок, відкритий у будь-якому
комерційному банку, або надсилається
поштовим переказом на адресу,
визначену у декларації, протягом 60
календарних днів від дня отримання
такої декларації.

Відповідно до підпункту 20.4.1 пункту 20.4
статті 20 Закону № 889-IV особою, яка несе
відповідальність за неповне або
несвоєчасне повернення суми надміру
сплаченого податку, у тому числі
внаслідок застосування права на
податковий кредит, є: а) податковий
орган, який порушує строки подання
розрахунку такої суми або занижує його
розмір; б) орган Державного
казначейства України, що порушує
строки такого повернення або занижує
його розмір.

Підпунктом 20.4.2 пункту 20.4 статті 20
Закону № 889-IV передбачено, що за
неповне або несвоєчасне повернення
суми надміру сплаченого податку, у тому
числі внаслідок застосування права на
податковий кредит, на користь платника
податку сплачуються штрафи, зокрема,
якщо платник податку не отримує таку
суму у строк, визначений цим Законом,
при затримці від 91 календарного дня,
наступного за останнім днем граничного
строку її виплати, - у розмірі 100
відсотків від такої суми.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 листопада 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 листопада 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.