Справа № 522/17812/13-а
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2014-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Н.п. 2-а/522/501/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі: головуючого
судді Бондаря В.Я.,

при секретарі Іщик О.В.

розглянувши адміністративний позов
Виконавчого комітету Одеської міської
ради до ПАТ «Одеський олійножировий
комбінат», за участі третьої особи
ОСОБА_1 про зобов'язання виконання
рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника звернувся
до суду з позовом, в якому просив
зобов'язати ПАТ «Одеський
олійножировий комбінат» виконати
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 16.09.1993 року № 960 «Про
внесення доповнень до рішення
виконкому міськвиконкому № 74 від 02.03.1992
року «Про відселення сімей з житлових
будинків, розташованих у
санітарно-захисній зоні центрального
промислового вузла» шляхом відселення
за власний рахунок мешканців будинків,
які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;
АДРЕСА_2; АДРЕСА_3. При цьому посилався
на те, що рішенням виконавчого комітет
Одеської міської ради від 02.03.1992 року №
74 «Про відселення громадян з житлових
будинків, розташованих в
санітарно-захисній зоні центрального
промислового вузла» було зобов'язано
відповідача забезпечити у 1992-1993р.р.
відселення громадян, що мешкають в
житлових домах, які розташовані в
санітарно-захисній зоні цих
підприємств відповідно до додатку № 1,
а саме: АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6;
АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9. Рішенням
виконавчого комітету Одеської міської
ради від 16.09.1993 року № 960 «Про внесення
доповнень до рішення виконкому
міськвиконкому № 74 від 02.03.1992 року «Про
відселення сімей з житлових будинків,
розташованих у санітарно-захисній зоні
центрального промислового вузла»
відповідача було зобов'язано
забезпечити у 1993-1995 р.р. відселення
громадян, що мешкають в житлових домах,
які розташовані в санітарно-захисній
зоні цих підприємств відповідно до
додатку № 2 за власний рахунок. Однак,
до теперішнього часу відповідач не
виконав покладені на нього
вищевказаним рішенням обов'язки.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав у повному обсязі, просив
задовольнити. Представник відповідача
ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав у повному обсязі,
проти їх задоволення заперечував.
Третя особа - ОСОБА_1 позовні вимоги
Виконавчого комітету Одеської міської
ради підтримала у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
приходить до висновку про можливість
задоволення позову з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 02.03.1992 року
виконавчим комітетом Одеської міської
ради було прийнято рішення № 74 «Про
відселення громадян житлових будинків,
розташованих у санітарно-захисній зоні
центрального промислового вузла».

16.09.1993 року виконавчим комітетом
Одеської міської ради було прийнято
рішення № 960 «Про внесення доповнень до
рішення виконкому міськвиконкому № 74
від 02.03.1992 року «Про відселення сімей з
житлових будинків, розташованих у
санітарно-захисній зоні центрального
промислового вузла», п. 2 якого
зобов'язано відповідача забезпечити в
1993-1995 р.р. відселення громадян,
відповідно до Додатку № 2, за рахунок
власних коштів.

Згідно додатку № 1 до вищевказаного
рішення № 960, відповідач повинен був
здійснити відселення мешканців
будинків, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3.

(а.с. 9-13)

Статтею 7 Конституції України
встановлено, що в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Конституція України (стаття 140)
визначає місцеве самоврядування як
право територіальної громади - жителів
села чи добровільного об'єднання у
сільську громаду жителів кількох сіл,
селища та міста - самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах
Конституції і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні», відповідно
до Конституції України визначає
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2
вказаного закону місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що
місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Виходячи з вказаних конституційних
положень в їх системному зв'язку з
положеннями статті 6 Конституції
України, Конституційний Суд України у
своєму рішенні від 16 квітня 2009 року №
7-рп/2009 вказав на те, що гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
через сільські, селищні, міські ради та
їх виконавчі органи і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У відповідності до ст.. 144 Конституції
України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до ч.6 ст. 59 Закону,
виконавчий комітет міської ради в
межах своїх повноважень приймає
рішення. Рішення виконавчого комітету
приймаються на його засіданні
більшістю голосів від загального
складу виконавчого комітету і
підписуються міським головою.

У відповідності до ч.1 ст. 75 Закону
України «Про місцеве самоврядування»,
акти ради, сільського, селищного,
міського голови, голови районної в
місті ради, виконавчого комітету
сільської, селищної, міської, районної
у місті (у разі її створення) ради,
прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Підзаконний нормативний акт органів
місцевого самоврядування -
акт-документ (постанова, рішення,
розпорядження, наказ тощо), що
видається в межах компетенції органом
місцевого самоврядування (Верховної
Ради Автономної Республіки Крим,
сільських, селищних, міських, районних
у містах, обласних і районних рад), який
містить норми права, обов'язкові для
населення самоврядованих територій, а
також для установ і організацій, які
здійснюють діяльність у межах цих
територій.

Ч. 3 даної статті передбачено, що
місцеві органи виконавчої влади,
підприємства, установи та організації,
а також громадяни несуть встановлену
законом відповідальність перед
органами місцевого самоврядування за
заподіяну місцевому самоврядуванню
шкоду їх діями або бездіяльністю, а
також у результаті невиконання рішень
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування, прийнятих у межах
наданих їм повноважень.

Позов пред'явлений до ПАТ «Одеський
олійножировий комбінат», у свою чергу,
суд звертає увагу, що представник
відповідача визнав той факт, що ПАТ
«Одеський олійножировий комбінат» є
правонаступником ВАТ «Одеський
олійножировий комбінат», тому у
відповідності до ч.3 ст. 72 КАС України
вказані обставини доказуванню не
підлягають.

Клопотання представника відповідача
про застосування до позову положень
ст.. 99-100 КАС України задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Зокрема, нормами статті 100 КАС України
визначено, що адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Строки звернення до адміністративного
суду встановлені ст. 99 КАС України, ч.1
якої передбачено, що адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим кодексом або іншими
законами. Дана норма є аналогією норм
матеріального права, а строки є
альтернативними, оскільки можуть бути
передбачені іншими законами. Частиною 3
наведеної статті визначено, що для
захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів

Розглянувши матеріали
адміністративного позову, суд
приходить до висновку, що до відносин,
які склались між сторонами, не можуть
бути застосовані положення ст..99-100 КАС
України.

Відповідно до статті 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно до ст.. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене,
оцінивши докази, які є у справі та
враховуючи всі наведені обставини, суд
дійшов висновку, що відповідачем не
доведено, а з матеріалів справи не
вбачається факт належного та у повному
обсязі виконання ним обов'язків,
покладених на нього рішенням
виконавчого комітету Одеської міської
ради від 16.09.1993 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 162 КАС
України, при вирішенні справи по суті
суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково. П.2
ч.2 даної статті передбачено, що у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про:
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
Виконавчого комітету Одеської міської
ради є обґрунтованими, знайшли належне
підтвердження у матеріалах справи,
тому підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов Виконавчого комітету Одеської
міської ради - задовольнити.

Зобов'язати ПАТ «Одеський
олійножировий комбінат» виконати
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 16.09.1993 року № 960 «Про
внесення доповнень до рішення
виконкому міськвиконкому № 74 від 02.03.1992
року «Про відселення сімей з житлових
будинків, розташованих у
санітарно-захисній зоні центрального
промислового вузла» шляхом відселення
за власний рахунок мешканців будинків,
які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;
АДРЕСА_2; АДРЕСА_3.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя: