Справа № 813/2071/14
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/2071/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючий суддя
представника позивача
представник відповідача
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю « 1С-Теллур Модуль»
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області.
Обставини справи.
Позивач, товариство з обмеженою
відповідальністю « 1С-Теллур Модуль»,
звернувся до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом про
визнання протиправним і скасування
податкового повідомлення-рішення
відповідачем, Державною податковою
інспекцією у Галицькому районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області.
Позовні вимоги обґрунтовано
безпідставністю прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, оскільки у
позивача є в наявності всі
підтверджуючі документи пов'язані із
здійсненням господарської діяльності,
тому вимог чинного законодавства
позивач не порушував.
Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, з підстав викладених у
позовній заяві, просить позов
Представник відповідача проти позову
заперечив повністю з підстав
викладених у письмовому запереченні
суть яких зводиться до того, що
позивачем не підтверджено
господарських операцій із зазначеними
у акті перевірки контрагентами.
Просить у задоволенні позову
Суд заслухав пояснення представника
позивача та представника відповідача,
повно, всебічно та об'єктивно оцінив
подані докази у їх сукупності та
Відповідачем, Державною податковою
інспекцією у Галицькому районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області з
15.10.2013р. по 21.10.2013 року проведено
документальну позапланову виїзну
перевірки ТЗОВ « 1С-Теллур Модуль» (код
податкового законодавства по
взаєморозрахунках з ТОВ .,БТ компанія
ТОВ „Будівельна компанія АТР Груп"
(37241554), за період з 01.11.2010р. по 01.12.2013р.. а
також документальне підтвердження
використання у власній господарській
діяльності товарів (робіт, послуг) від
вище перелічених контрагентів, про що
11.02.2014 року складено акт №64/22-04/35854845
На підставі складеного за результатами
перевірки акта, відповідачем 24.02.2014
року прийнято податкове
збільшення позивачеві грошового
зобов'язання за платежем податок на
Підставою прийняття вказаного
податкового повідомлення-рішення є
викладений у акті перевірки висновок
відповідача про порушення позивачем п.
198.3. п. 198.6 ст. 198 п.200.1. ст.200, п.201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI в результаті чого
завищено суму податкового кредиту, що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість, що підлягала сплаті до
бюджету за липень 2011р. в сумі ПДВ
Вказані порушення полягають у тому, що
позивачем не здійснювалися
господарські операції з ТОВ .,БТ
компанія Євробуд", ТОВ „Викуп", ПП
„Юридична фірма Фортеця", ПП „Біко
агротрейд", ТОВ „Ейс констракшен
менеджмент", ТОВ „Будівельна компанія
АТР Груп" а тому за висновками акта
перевірки позивачем занижено податок
на додану вартість, що підлягає сплаті
Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч.1 ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів згідно з ч.2
цієї ж статті можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.
Юрисдикція адміністративних судів
відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.
Згідно з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу
України (далі ПК України), відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюються
Податковим кодексом України.
Відповідно до ст. 20.1.1 ПК України
відповідачу надано право запрошувати
платників податків або їх
представників для перевірки
правильності нарахування та
своєчасності сплати податків та
зборів, дотримання вимог іншого
законодавства, здійснення контролю за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. Письмові
повідомлення про такі запрошення
надсилаються в порядку, встановленому
статтею 42 цього Кодексу, не пізніше ніж
за 10 календарних днів до дня запрошення
рекомендованими листами, в яких
зазначаються підстави запрошення, дата
і час, на які запрошується платник
податків (представник платника
Згідно п.75.1 ст.75 ПК України, органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки. Камеральні та
документальні перевірки проводяться
органами державної податкової служби в
межах їх повноважень виключно у
випадках та у порядку, встановлених цим
Кодексом, а фактичні перевірки - цим
Кодексом та іншими законами України,
контроль за дотриманням яких покладено
на органи державної податкової служби.
Документальною перевіркою згідно із
п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.
Відповідно до положень Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
ДПА України №984 від 22.12.2010 року, акт - це
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
Акт документальної перевірки повинен
містити систематизований виклад
виявлених під час перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.
Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
Згідно із п.5.2 Порядку, у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;
у разі відсутності первинних
документів або ненадання для перевірки
первинних та інших документів, що
підтверджують факт порушення,
зазначити перелік цих документів.
Згідно із п.6.2 Порядку, виявлені
порушення податкового та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, відображаються у
гривнях у розрізі податків та зборів з
розбивкою за роками та податковими
періодами у межах періоду, що
перевіряється. Виявлені порушення
валютного законодавства
відображаються у розрізі
зовнішньоекономічних договорів
Судом з матеріалів справи встановлено
укладення позивачем з ТзОВ «Софтехно»
ліцензійного договору від 01.01.2011 року
предметом якого є передача позивачеві
прав на використання програм для ЕОМ і
баз даних та договору від 01.01.2011р.,
предметом якого є участь позивача в
роботі мережі по наданню послуг по
автоматизації облікових управлінських
завдань на основі системи програм «
1С:Підприємство» (а.с.164-167).
У відповідності до умов вказаних
договорів позивачем укладено з ПП
«Біко Агротрейд», ТзОВ «Ейс контракшен
менеджмент», ТзОВ «Викуп», ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця» договори про
надання послуг (а.с. 49-51, 55-57, 61-63, 70-72, 76-78,
82-84, 88-90, 94-95) предметом яких є послуги з
автоматизації ведення бухгалтерського
обліку (збереження, класифікація,
обробка та підсумок фінансової
інформації з використанням програми 1С
на платформі 8.2), що включає в себе виїзд
представника виконавця до замовника
для контролю цілісності інформаційної
бази та коректності введення
інформації, незначної до настройки
програми, поновлення друкованих форм
документів та форм звітності в межах
стандартної регламентованої
Виконання передбачених вказаними
договорами робіт оформлено актами
виконаних робіт (а.с.53, 59, 65, 74, 80, 86, 92, 97),
роз'яснювальними актами (а.с.112-124),
позивачем проведено у безготівковому
порядку оплату їх вартості (а.с.54, 60, 66, 75,
81, 87, 93, 98) та отримано належним чином
оформлені податкові накладні (а.с.52, 58,
64, 67, 73, 79, 85, 91, 96).
Також позивачем придбано у ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» згідно видаткової накладної
(а.с.68) банери, проведено їх оплату у
безготівковому порядку (а.с.69) та
отримано належним чином оформлену
Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Виходячи з вимог Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р.,
обґрунтування відображення
господарських операцій в податковому
обліку здійснюється на підставі даних
бухгалтерського обліку.
У статті 2 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» зазначено, що
сфера дії Закону поширюється на всіх
юридичних осіб, створених відповідно
до законодавства України, незалежно
від їх організаційно-правових форм і
форм власності, а також на
представництва іноземних суб'єктів
господарської діяльності (далі -
підприємства), які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
Відповідно до вимог п.3.2 ст. З Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
Крім того, Наказом ДПА України «Про
затвердження форми декларації з
податку на прибуток підприємства та
порядку її складання» від 29.03.2003 р. №143,
передбачено, що дані, наведені в
декларації, повинні підтверджуватись
первинними документами обліку та
відповідати податковому обліку
Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого Наказом
Міністерства фінансів України від
24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за №168/704.
Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного
Положення, господарські операції
відображаються у бухгалтерському
обліку методом їх суцільного і
безперервного документування. Записи в
облікових регістрах провадяться на
підставі первинних документів,
створених відповідно до вимог цього
Первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).
Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, що
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(п.2 ст.9 цього Закону).
Частиною 5 статті 8 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» передбачено, що
підприємство самостійно визначає
облікову політику; обирає форму
бухгалтерського обліку як певну
систему регістрів обліку, порядку і
способу реєстрації та узагальнення
інформації в них з додержанням єдиних
засад, встановленим цим Законом, та з
урахуванням особливостей своєї
діяльності і технології обробки
облікових даних; розробляє систему і
форму внутрішньогосподарського
(управлінського) обліку, звітності і
контролю господарських операцій,
визначає права працівників на
підписання бухгалтерських документів.
З урахуванням вищенаведеного та
встановлених фактичних обставин
справи, твердження відповідача щодо
недоведеності господарських операцій
позивача з контрагентами щодо
придбання товарів та послуг, якщо
витрати на їх придбання підтверджені
первинними документами, правочини
позивача не визнані у встановленому
законом порядку недійсними і немає
інших відомостей, які б свідчили про
завищення позивачем в цьому випадку
податкового кредиту, є безпідставними.
У листі Державної податкової
адміністрації України від 08.04.2008р.
№3146/6/15-016 зазначено, що частиною другою
та третьою статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні» передбачається,
що підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, що фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
Господарські операції позивача
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, а
укладені правочини не визнані у
встановленому законом порядку
недійсними, як і немає інших
відомостей, які б свідчили про
завищення позивачем валових витрат.
Згідно п. 198.3.ст.198 Податкового Кодексу
України , податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.
Відповідно до п.180.1. Податкового
кодексу України, для цілей
оподаткування платником податку є:
1) будь-яка особа, що провадить
господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку;

3) будь-яка особа, що ввозить товари на
митну територію України в обсягах, які
підлягають оподаткуванню, та на яку
покладається відповідальність за
сплату податків у разі переміщення
товарів через митний кордон України
відповідно до Митного кодексу України,
а також:

- особа, на яку покладається дотримання
вимог митних режимів, які передбачають
повне або часткове умовне звільнення
від оподаткування, у разі порушення
таких митних режимів, встановлених
митним законодавством;

- особа, яка використовує, у тому числі
при ввезенні товарів на митну
територію України, податкову пільгу не
за цільовим призначенням та/або
всупереч умовам чи цілям її надання
згідно із цим Кодексом, а також будь-які
інші особи, що використовують
податкову пільгу, яку для них не
призначено.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно з
п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України
є дата здійснення першої з наступних
подій:

а) дата списання коштів з банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг);

б) дата отримання податкової накладної.

У відповідності до п.201.1 ст.201
Податкового кодексу України, податкова
накладна має містити: порядковий номер
податкової накладної; дату її
виписування, назву юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість;
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); повну назву отримувача;
ціну продажу без врахування податку;
ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; загальну
суму коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом (п.201.6
Податкового Кодексу України).

Не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами (п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України).

Податковим Кодексом України
передбачено лише один випадок не
включення до складу податкового
кредиту витрат по сплаті податку -
відсутність податкової накладної.

Як встановлено судом та знайшло своє
підтвердження в матеріалах справи, між
позивачем та ПП «Біко Агротрейд», ТзОВ
«Ейс контракшен менеджмент», ТзОВ
«Викуп», ТзОВ «Будівельна компанія АТР
Груп», ПП «Юридична фірма Фортеця»,
ТзОВ «Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» відбулися господарські
операції, факт виконання яких
підтверджується належними та
допустимими доказами, відтак позивач
правомірно відобразив податкові
накладні у податковому обліку і
правомірно сформував податковий
кредит

Закріплений у ч. 1 ст.11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказами в адміністративному
судочинстві відповідно до ч.1 ст. 69 КАС
України є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин).

Стаття 203 ч.5 ЦК України передбачає, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Таким чином, в системному аналізі цих
норм для визнання правочину нікчемним
повинні бути наступні умови: 1.
Наявність самого правочину. 2.
Відсутність у сторони (сторін) в момент
вчинення правочину спрямування на
реальне настання правових наслідків,
що ним обумовлені. 3. Наявність умислу
на вчинення такого правочину.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК України,
згідно якої правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини.
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності: правочини
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження, об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави. її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна: правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Така правова позиція викладена у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсний».

В процесі розгляду справи, зазначені
факти встановлено не було та
відповідачем не було надано доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули
чинності зміни, внесені до ЦК України,
зокрема, було викладено частину першу
статті 203 у новій редакції та доповнено
статтю 228 частиною третьою. На підставі
частини 3 статті 228 ЦК України чи статті
207 Господарського кодексу України,
доводити недійсність правочинів
(господарських зобов'язань) органи
державної податкової служби
зобов'язані виключно у судовому
порядку.

Відповідач не звертався до суду із
позовом про визнання недійсними
правочинів укладених позивачем з ПП
«Біко Агротрейд», ТзОВ «Ейс контракшен
менеджмент», ТзОВ «Викуп», ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця», ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд», і в Акті перевірки не
зазначено, чи винесено обвинувальний
вирок щодо будь-якої з осіб та чи
притягнуто будь-яку з осіб ПП «Біко
Агротрейд», ТзОВ «Ейс контракшен
менеджмент», ТзОВ «Викуп», ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця», ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» до кримінальної
відповідальності за злочини
передбачені ст. 205 та ст. 212
Кримінального кодексу України щодо
створення та господарської діяльності
ПП «Біко Агротрейд», ТзОВ «Ейс
контракшен менеджмент», ТзОВ «Викуп»,
ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця», ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд». Відтак в матеріалах справи
відсутні будь-які докази про визнання
недійсним в установленому порядку
вищевказаних правочинів чи докази
порушення законодавства України в
момент складання наявних у позивача
податкових накладних.

Судом встановлено, що всі податкові
накладні отримані позивачем від ПП
«Біко Агротрейд», ТзОВ «Ейс контракшен
менеджмент», ТзОВ «Викуп», ТзОВ
«Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця», ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд» оформлені у відповідності до
вимог п.201.1 Податкового кодексу України
і містять необхідні реквізити,
передбачені Податковим кодексом
України.

Оскільки предметом доказування у даній
справі є реальність господарських
операцій, що є підставою для виникнення
права на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування і
добросовісність дій позивача, яка
полягає у відповідності вчинених ним
дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування, то не можуть бути
безумовним свідченням правомірності
висновків податкового органу
результати зустрічних перевірок
контрагентів позивача чи результати
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань і податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України.

Посилання відповідача на відсутність у
підприємств-контрагентів позивача
адміністративно-господарських
можливостей для виконання
господарських зобов'язань є загальним
посиланням без конкретних
обґрунтувань і само собою не свідчить
про невчинення такими контрагентами
торгових господарських операцій, адже
підприємство не позбавлено права і
можливостей залучати
матеріально-технічні ресурси для
здійснення господарської діяльності.

Встановлення певних фактів в ході
оперативно-розшукових заходів,
слідства у кримінальній справі,
порушеній щодо осіб, причетних до
створення підприємств
(постачальників), не є підставою для
звільнення від доказування обставин в
адміністративній справі, і без
відповідного судового рішення у
кримінальній справі такі факти самі
собою не є достатнім доказом допущення
суб'єктом господарювання (покупця) чи
відсутності з боку останнього певного
порушення і може оцінюватися
адміністративним судом у сукупності
лише з іншими допустимими доказами. До
того ж докази мають бути належними,
тобто такими, що містять інформацію
щодо предмета доказування, у даному
випадку яким є обставини щодо
реального вчинення позивачем
господарських операцій та дотримання
ним вимог законів при формуванні
валових витрат та витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування.

Чинне законодавство України не ставить
у залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Так, у постановах Верховного Суду
України від 9 вересня 2008 року в справі №
21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі №
21-573во10 Судова палата в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це спричиняє
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ вдруге, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України, а згідно з ч. 2 цієї ж
статті, невиконання судових рішень
тягне за собою відповідальність,
установлену законом.

У п.38 рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Інтерсплав проти
України» від 09.01.2007р. Суд вказав на те,
що якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку. Отже платника податку не може
бути позбавлено відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування.

Суд звертає увагу відповідача, що
позивач не може нести відповідальність
за дії щодо нарахування та сплати
податків ПП «Біко Агротрейд», ТзОВ «Ейс
контракшен менеджмент», ТзОВ «Викуп»,
ТзОВ «Будівельна компанія АТР Груп», ПП
«Юридична фірма Фортеця», ТзОВ
«Будівельно-торгова компанія
«Євробуд».

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки у даній справі оспорюються
рішення прийняті відповідачем,
суб'єктом владних повноважень, суд
відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України,
перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1)
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Матеріали справи свідчать, що
відповідні положення відповідачем
дотримані не були, що в свою чергу
зумовило необхідність звернення
позивача за захистом свого порушеного
права до суду.

Вищенаведені встановлені судом
фактичні обставини справи та норми
діючого податкового законодавства
вказують на обґрунтованість позовних
вимог, а тому позов підлягає
задоволенню.

Оскільки позивачем документально
підтверджено сплату судового збору в
сумі 188,32 грн. (а.с.17), такий відповідно до
ст. 94 КАС України слід стягнути з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 94, 143, 158, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Головного
управління Міндоходів № від
24.02.2014 р.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
обмеженою відповідальністю « 1С-Теллур
Модуль» (м. Львів вул. Івана Франка 113/5,
) судовий збір в сумі 188 (сто
вісімдесят вісім) грн. 32 коп.

Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, передбаченому ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в строк
та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У судовому засіданні оголошено вступну
те резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано 12.05.2014 року о 17:00 год.

Суддя
Коморний О.І.