Справа № 2а-4442/10/1370
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 р.
Справа
№ 9810/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Святецького В.В.,
Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Личаківському районі міста Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 09 лютого 2011
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ліга-Лу»
до Державної податкової інспекції у
Личаківському районі міста Львова про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Ліга-Лу» звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Личаківському районі міста
Львова, яким просило скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 28 січня 2010 року
№/0/1712/10/23-2, яким йому визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 31811,00 грн., в тому числі 21208,00 грн.
за основним платежем та 10603,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями і №
/0/1716/10/23-2, яким йому визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 34952,00 грн., в
тому числі 23301,00 грн. за основним
платежем та 11651,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 09 лютого 2011
року позов задоволено повністю.

Постанова мотивована тим, що при
визначенні рівня звичайних цін
продукції, яка реалізовувалась
позивачем на території України,
податковий орган діяв не у межах
наведеної норми законодавства,
оскільки не використовував інформацію
про укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Позиція ж податкової інспекції
про те, що митна вартість товару є його
звичайною ціною є такою, що не
ґрунтується на приписах законодавства,
жодною нормою якого не передбачено, що
митна вартість товару, яка
визначається для товарів, що ввозяться
на митну територію України, є звичайною
ціною для такого товару, який
реалізується на території України. За
таких обставин, не може вважатися
доведеним податковим органом той факт,
що ціна товарів, реалізованих
позивачем на митній території України,
є нижчою за звичайні ціни. А тому,
виходячи із положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», необхідно
вважати, що така ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін. Крім того, п.
4.3 ст. 4 Закону України «Про податок на
додану вартість» визначено, що
оподаткування здійснюється при
розмитненні імпортованих товарів,
правильність якого податковим органом
не оспорюється, а в даному випадку
спірним питанням є визначення
позивачем бази оподаткування операції
з реалізації товару (м'ясної продукції)
на митній території України. Тому суд
не вбачав в діях позивача порушень
вимог даної норми.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржив відповідач, вважає, що суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, суд
порушив норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Просить скасувати постанову та
прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що при поставці на
митній території України товарів,
попередньо імпортованих платником
податку на митну територію України,
база оподаткування повинна
визначатися з договірної (контрактної)
вартості товару, але не нижче за митну
вартість, зазначену у ввізній митній
декларації. Таким чином, позивач при
реалізації товарів на митній території
України визначив базу оподаткування
безпідставно, виходячи з договірної
(контрактної) вартості товару нижчої,
ніж митна вартість, що призвело до
завищення заявленої суми бюджетного
відшкодування.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що в
задоволенні апеляційної скарги слід
відмовити з наступних підстав.

В період з 28.12.2009 року до 18.01.2010 року
працівники Державної податкової
інспекції у Личаківському районі міста
Львова провели планову виїзну
перевірку ТзОВ «Ліга-Лу» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2006 року до 30.09.2009 року, за
результатами якої складено акт від
21.01.2010 року № 20/23-2/33753743.

В акті перевірки зазначено про
встановлення фактів порушення
позивачем вимог п. пп. 7.4.1, пп. 7.4.3 п. 7.4.
ст. 7 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок на прибуток на
суму 21208,00 грн., та вимог п. 4.1, п. 4.3 ст. 4,
пп. 7.4.4 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету на суму 23301,00 грн. та
завищено залишок від'ємного значення,
який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду (рядок 26 Декларації) в сумі 26078,00
грн.

На підставі акту перевірки Державна
податкова інспекція у Личаківському
районі міста Львова прийняла податкові
повідомлення-рішення від 28 січня 2010
року №/0/1712/10/23-2, яким ТзОВ
«Ліга-Лу» визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 31811,00
грн., в тому числі 21208,00 грн. за основним
платежем та 10603,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями і №
/0/1716/10/23-2, яким ТзОВ «Ліга-Лу»
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 34952,00 грн., в тому
числі 23301,00 грн. за основним платежем та
11651,00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказані податкові
повідомлення-рішення позивач оскаржив
в адміністративному порядку, однак
його скарги були залишені без
задоволення, а податкові
повідомлення-рішення без змін.

Зазначені в акті перевірки висновки
були зроблені на підставі того, що ТзОВ
«Ліга-Лу» за період з 01.01.2006 року до
30.09.2009 року здійснювало діяльність з
продажу морожених продуктів
(оселедець, скумбрія) на території
України, придбання яких здійснювалось
за межами митної території України
(Польща, Литва, США). Ввезення товару на
митну територію України здійснювалось
на підставі вантажних митних
декларацій. В ході проведення
перевірки встановлено, що митна
вартість товарів суттєво
відрізняється від фактурної вартості,
а саме митна вартість перевищує
фактурну. Ціни продажу на товари ТзОВ
«Ліга-Лу» формувало, виходячи з
фактурної вартості придбаного товару з
урахуванням витрат мита та митних
послуг, пов'язаних з імпортом таких
товарів, ввізного мита, а також інших
податків, зборів (обов'язкових
платежів). Аналогічно підприємство
визначило базу оподаткування податком
на додану вартість при визначенні
податкових зобов'язань. В акті
перевірки зазначено, що товариством
при реалізації товарів у розрахунку
собівартості використано фактурну
вартість сировини, але в даному випадку
звичайною ціною товару для визначення
ціни реалізації є митна вартість, яка
визначена відповідальними особами
митниці і зафіксована у вантажних
митних деклараціях.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції про
необґрунтованість таких висновків
відповідача та про протиправність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень з таких підстав.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
доход, отриманий платником податку від
продажу товарів (робіт, послуг)
пов'язаним особам, визначається
виходячи із договірних цін, але не
менших за звичайні ціни на такі товари
(роботи, послуги), що діяли на дату
такого продажу.

А згідно з пп. 7.4.3 цієї статті положення
підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на
операції з особами, які не є платниками
податку, встановленого статтею 10 цього
Закону, або сплачують податок на
прибуток за іншими, ніж платник
податку, ставками.

Відповідно до пп. 1. 20.1 п. 1.20 ст. 1 даного
Закону якщо цим пунктом не встановлено
інше, звичайною вважається ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотнє, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 1.20.2 цієї статті для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

А відповідно до пп. 1.20.8 цієї статті
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Відповідно до п. 1.18 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість», який
був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин звичайні ціни
розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними пунктом 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Пунктом 4.1 ст. 4 цього Закону
передбачено, що база оподаткування
операції з поставки товарів (послуг)
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижче за
звичайні ціни, з урахуванням акцизного
збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону якщо платник податку придбаває
(виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно з пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 даного Закону
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно з п. 1.7. Інструкції про
заповнення вантажної митної
декларації, затвердженої наказом
Державної митної служби України від
09.07.1997 року № 307, в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, митна вартість
використовується виключно в цілях
митного оподаткування товарів і
ведення митної статистики.

Звичайна ціна встановлюється за
правилами п. 1.20 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
залежить від умов продажу товару і
відповідає справедливій ринковій ціні
в Україні.

Наведене положення відповідає вимогам
ст. 11 Закону України «Про ціни та
ціноутворення», якою передбачено, що
при здійсненні експортних та імпортних
операцій застосовуються контрактні
ціни, що формуються відповідно до цін
та умов світового ринку,.

Таким чином, якщо товари продані за
ціною вищою від фактурної, але нижчою
від митної вартості, база
оподаткування податком на додану
вартість визначається, виходячи з
продажної вартості товару і в такому
випадку ціна продажу є звичайною.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
позивач реалізовував імпортовані ним
товари саме за звичайними цінами, які
відповідають справедливій ринковій
ціні, як передбачено зазначеними вище
нормами, а доказів про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
цих товарів відповідач суду не надав.

При цьому податковим органом при
проведенні перевірки не здійснено
визначення звичайної ціни
реалізованих позивачем на
внутрішньому ринку України товарів
відповідно до вимог п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідач стверджує, що митна
вартість товару є його звичайною ціною.

Однак, як правильно зазначив суд першої
інстанції, такі доводи є помилковими,
оскільки чинне на час виникнення
спірних правовідносин законодавство
України не передбачало ідентичності чи
взаємозалежності таких понять як
«митна вартість» та «звичайна ціна»
при здійсненні податкових платежів та
не містить приписів про те, що митна
вартість товару є його звичайною ціною
при подальшій реалізації цього товару
на території України.

Покликання відповідача на п. 4.3. ст. 4
Закону України «Про податок на додану
вартість», відповідно до якої для
товарів, які імпортуються на митну
територію України платником податку,
базою оподаткування є договірна
(контрактна) вартість таких товарів,
але не менша митної вартості,
зазначеної у ввізній митній декларації
(з урахуванням витрат згідно цього ж
підпункту), не приймається колегією
суддів до уваги, оскільки вказана норма
стосується оподаткування податком на
додану вартість при розмитненні
імпортованих товарів.

Виходячи з аналізу наведених норм,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що сума податку на додану вартість, що
підлягає включенню до податкового
кредиту в зв'язку з ввезенням
(імпортуванням) товарів на митну
територію України, відповідає сумі
податку, фактично сплаченого платником
податку митному органу до або на день
подання вантажної митної декларації.

Сума ж податку, що підлягає фактичній
сплаті, визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів, а у разі коли договірна
(контрактна) вартість товарів менша за
митну вартість цих товарів - виходячи з
митної вартості товарів.

Крім того, формування податкового
кредиту при імпорті товарів
пов'язується зі сплатою податкових
зобов'язань, тому доводи відповідача
про те, що податковий кредит повинен
обчислюватись, виходячи з договірної
(контрактної) вартості, є
безпідставним.

Щодо доводів відповідача про те, що
позивачем в подальшому реалізація
даного товару на митній території
України здійснювалася з урахуванням
його договірної (контрактної) вартості,
яка є меншою митної вартості та
відповідно з вартості такої реалізації
визначались податкові зобов'язання з
податку на додану вартість, колегія
суддів зазначає наступне.

При визначенні бази оподаткування
операцій з реалізації на території
України імпортованого товару митна
вартість та звичайна ціна не є
тотожними.

База оподаткування податком на додану
вартість ТзОВ «Ліга-Лу» визначена
вірно відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість» із договірної вартості таких
товарів, яка не нижча за звичайні ціни.

А п. 4.3 ст. 4 цього Закону регулює
оподаткування операцій виключно із
імпорту товарів на митну територію
України і не стосується правил
оподаткування інших господарських
операцій.

Також колегія суддів враховує, що при
проведенні перевірки відповідач не
скористався правом надати запит
платнику податків для обґрунтування
рівня договірних цін, а також не вчиняв
будь-яких дій, передбачених п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п. 13 Указу
Президента «Про деякі заходи
дерегулювання підприємницької
діяльності» для доведення факту, що
договірні ціни при поставці товарів на
митній території України не
відповідають рівню звичайної ціни,
зокрема, податковий орган не вжив
заходів для отримання інформації щодо
статистичної оцінки рівня цін
реалізації товарів, що постачалися
позивачем, на внутрішньому ринку
України, яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі міста Львова залишити без
задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 09 лютого 2011
року у справі № 2а-4442/10/1370 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ліга-Лу» до
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі міста Львова про
скасування податкових
повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
В.В. Святецький

Н.М. Судова-Хомюк