Справа № 437/10031/13-а
Суддя: Бугера О. В.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2013 року Ленінський районний
суд м.Луганська складі:

головуючого судді: Бугери
О.В.,

при секретарі Білошицької
Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Луганської міської
ради про визнання незаконною
бездіяльність, зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
відповідним позовом, в якому просив
визнати незаконними дії відповідача в
частині ненадання відповіді за
результатами розгляду клопотання від
15.05.2013 року про надання дозволу на
отримання безоплатно у власність
ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у визначений
законом строк; визнати незаконною
бездіяльність відповідача в частині не
винесення на розгляд сесії Луганської
міської ради клопотання від 15.05.2013 року
про надання дозволу на отримання
безоплатно у власність ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка);
зобов'язати відповідача винести на
розгляд сесії Луганської міської ради
клопотання від 15.05.2013 року; зобов'язати
відповідача винести відповідне
рішення Луганської міської ради за
результатами розгляду клопотання від
15.05.2013 року; зобов'язати відповідача
направити позивачеві копію рішення
Луганської міської ради за
результатами розгляду клопотання від
15.05.2013 року; зобов'язати відповідача у
порядку ст.163 КАСУ надати звіт суду та
позивачеві про виконання судового
рішення; стягнути з відповідача судові
витрати у вигляді судового збору та
витрати у вигляді сплати правової
допомоги у сумі 1000 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що
16.05.2013 року він звернувся із
клопотанням щодо розгляду на сесії
Луганської міської ради для вирішення
питання про виділення йому у власність
із земель ради для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) та надання дозволу
на розробку проекту її відведення. До
клопотання було надано копію паспорту
та ідентифікаційного коду, а також
відповідний графічний матеріал з
позначенням бажаного місця
розташування такої земельної ділянки.
Але незважаючи на це, клопотання
розглянуто не було і жодної відповіді
на його адресу не надходило.
Проігнорувавши свої обов'язки,
відповідач порушив право позивача на
своєчасний розгляд клопотання. З метою
захисту своїх прав позивач був
змушений звернутись за правовою
допомогою до спеціалістів та сплатити
послуги у сумі 1000 гривень, що
підтверджується договором від 01.07.2013
року та квитанцією про сплату цих
послуг.

У судове засідання позивач не з'явився,
до початку розгляду справи по суті
надав заяву про розгляд справи за його
відсутністю, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, до початку
розгляду справи по суті подав
заперечення на адміністративний позов,
в яких зазначив, що клопотання позивача
від 15.05.2013 року було розглянуто
Луганською міською радою 27.06.2013 року, за
результатами розгляду було прийнято
рішення №35/246 від 27.06.2013 року про
відмову у наданні гр.ОСОБА_1 дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка) за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач про прийняте рішення
повідомлений та на даний час оскаржує
зазначене рішення Луганської міської
ради до Ленінського районного суду
м.Луганська. Таким чином, Луганською
міською радою не порушувалось прав та
інтересів позивача, тому вважають, що
позов не підлягає задоволенню. Просив у
позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, та принципом
рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, відповідно до якого
усі учасники адміністративного
процесу є рівними перед законом і
судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Ухвалою Ленінською районного суду
м.Луганська від 10 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_1 до Луганської
міської ради в частині зобов'язання
відповідача винести на розгляд сесії
Луганської міської ради клопотання від
15.05.2013 року, зобов'язання відповідача
винести відповідне рішення Луганської
міської ради за результатами розгляду
клопотання від 15.05.2013 року, зобов'язання
відповідача направити позивачеві
копію рішення Луганської міської ради
за результатами розгляду клопотання
від 15.05.2013 року та зобов'язання
відповідача у порядку ст.163 КАСУ надати
звіт суду та позивачеві про виконання
судового рішення - залишено без
задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що
16.05.2013 року позивач звернувся із
клопотанням від 15.05.2013 року щодо
розгляду на сесії Луганської міської
ради для вирішення питання про
виділення йому у власність із земель
ради для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
та надання дозволу на розробку проекту
її відведення. До клопотання було
надано копію паспорту та
ідентифікаційного коду, а також
відповідний графічний матеріал з
позначенням бажаного місця
розташування такої земельної ділянки
(а.с.5).

Відповідно до вимог ст. 116 ЗК України
визначено, що громадяни набувають
право власності та користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу
України встановлено, що громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибної ділянки) у межах
норм безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
утворень, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку (частина 7 статті 118
Земельного кодексу України).

В ході розгляду справи було
встановлено, що рішенням 35 сесії
шостого скликання Луганської міської
ради №35/246 від 27.06.2013 року гр.ОСОБА_1 було
відмовлено у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка)
орієнтовним розміром 0,1000 га в
будь-якому місці АДРЕСА_1. На даний час
план зонування територій у м.Луганську
відсутній. Детальні плани територій,
розроблені та затверджені у
встановленому законом порядку,
відсутні. Також не розроблено історико
- архітектурний план м.Луганська,
наявність якого обов'язкова для
населених пунктів, занесених до Списку
історичних населених пунктів України
(а.с.16).

Враховуючи зміст наданої відповіді,
суд вважає, що відповідачем було
дотримано порядок розгляду,
встановленого ст.118 ЗК України,
оскільки клопотання позивача від 16.05.2013
року було розглянуто на 35 сесії шостого
скликання Луганської міської ради
27.06.2013 року, причиною відмови у його
задоволенні стали інші, ніж це
передбачено вказаною нормою, підстави.
Однак вказане не є предметом розгляду
по даній справі, оскільки такі вимоги
позивачем суду не заявлялись.

Частиною 2 ст.11 КАС України визначено,
що суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог.

Оскільки судом було встановлено, що
бездіяльність в даному випадку зі
сторони відповідача відсутня, суд
вважає що підстав для задоволення
вимог позивача не вбачається.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача судових витрат
на правову допомогу у розмірі 1000 грн.,
оскільки, відповідно до вимог ст.90 КАС
України визначено, що витрати, повязані
з оплатою допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які надають
правову допомогу за договором, несуть
сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 590 від 27.04.2006, визначено, що граничні
розміри компенсації витрат на правову
допомогу в адміністративних справ,
якщо компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
повинна перевищувати суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 5 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за повний
робочий день. На підтвердження
понесених витрат позивачем надано до
суду копію договору про надання
юридичних послуг від 01 липня 2013 року
між відокремленим підрозділом
«Правовий захист підприємств та
громадян» ДП «Донбаснафтопродукт» ТОВ
«Донбаснафтопродукт» та ОСОБА_1 (а.с.6)
та квитанцію прибуткового касового
ордеру №64 про оплату послуг за
договором б/н від 01.07.2013 року у сумі 1000
грн. (а.с.5а). Документів, що підтверджує
статус представника як адвоката або
фахівця в галузі права, не надано. Окрім
того, витрати на правову допомогу є
предметом доказування, а стороною
позивача не надано розрахунку витрат
та вартості послуг за договором про
надання юридичних послуг позивачем та
його представником. Таким чином, суду
не надано доказів фактичних витрат
робочого часу адвокату або іншого
фахівця у галузі првава на здійснення
захисту інтересів позивача у суді, а
саме витрати робочого часу є підставою
для розрахунку компенсації витрат на
правову допомогу в адміністративних
справ відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 590 від 27.04.2006.

За таких обставин, суд вважає,
необґрунтованими вимоги позивача щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу у сумі 1000 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.2, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Луганської міської ради про визнання
незаконною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу - з дня складення в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не
була подана в строк, встановлений цим
Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий: суддя
О.В.Бугера