Справа № 336/2442/14-а
Суддя: Суркова В. П.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/2442/14-а
пр. № 2-а/336/80/2014
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Суркової
В.П.,

при секретарі - Рубановій
А.О.,

за участю представника

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя
про визнання бездіяльності
протиправною та спонукання до вчинення
певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з
адміністративним позовом про визнання
незаконними бездіяльності відповідача
з відмовиу у виплаті пенсії за віком.

В позові зазначила, що до жовтня 1999
року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1
та отримувала пенсію за вікоми, надалі
виїхала на постійне місце перебування
до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплата
пенсії була припинена.

6 березня 2014 року звернулася до
відповідача з заявою про поновлення
виплати пенсії за віком, в задоволенні
якої їй було відмовлено через
відсутність документів про її постійне
проживання (реєстрацію) на території
Шевченківського району м. Запоріжжя.
Вважає таку відмову незаконною і такою,
що суперечить положенням Конституції
України, законів України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки її право на
призначення пенсії не може бути
звужено у зв'язку з її проживанням за
межами України. У зв'язку з викладеним
просить визнати бездіяльність
відповідача протиправною та
зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Запоріжжя виплатити їй пенсію за
віком, починаючи з дня її звернення з
відповідною заявою, тобто з 6 березня 2014
року.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримав вимоги позову,
наполягає на їх задоволенні з підстав,
викладених у позові.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечує,
посилаючись на те, що відповідно до
«Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» заява про поновлення
виплати раніше призначеної пенсії
подається пенсіонером особисто або
через представника безпосередньо до
органу, що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації) заявника, а за
документ, що засвідчує місце
проживання особи, приймається паспорт
або довідка уповноважених органів з
місця проживання заявника. Проте, 06.03.2014
року представником позивачки при
поданні заяви про призначення пенсії
не були надані документи, які б
підтверджували її постійну реєстрацію
саме в Шевченківському районі м.
Запоріжжя на день подання вказаної
заяви. Натомість, у заяві в рядку «Місце
реєстрації» було зазначено, що
позивачка в 1999 року була знята з
реєстрації за адресою АДРЕСА_1, а у
рядку «Місце проживання» вказано:
АДРЕСА_2 Тобто той факт, що позивачка
колись мешкала на території
Шевченківського району м. Запоріжжя не
породжує причинний зв'язок із її
вимогою сьогодні призначити їй пенсію.

Насьогодні на законодавчому рівні
порядок та виплата пенсій пенсіонерам,
які постійно проживають у державах, з
якими Україною не укладено
відповідного договору не
регламентован.

У зв'язку з викладеним, просить про
відмову у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
знаходить позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

В основу вимог позивачки покладені
доводи про незаконність відмови
відповідача у виплаті їй пенсії через
непроживання позивачки на території
України, і це суперечить встановленим
судом обставинам.

Судом встановлено, що позивач знята з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1, з 1999 року у зв'язку з виїздом на
постійне місце проживання до Ізраїлю
(а. с. 4). 6 березня 2014 року вона
звернулася до управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Запоріжжя з заявою про призначення
пенсії за віком. 21 березня 2014 року
відповідач листом № 142/Г-1 роз'яснив
позивачу обов'язок пред'явити документ,
що засвідчує її місце проживання (а. с.
5).

В силу ст. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» N 1058-IV, 09.07.2003 року заява
про призначення (перерахунок) пенсії та
необхідні документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення,
особисто або через представника, який
діє на підставі виданої йому
довіреності, посвідченої нотаріально.

Як випливає із змісту п. 1 «Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою Пенсійного фонду України N
22-1 від 25.11.2005 року, заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
особисто або через представника, який
діє на підставі виданої йому
довіреності, посвідченої нотаріально,
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Відповідно до п. 7 «Порядку…» до
заяви про призначення пенсії за віком
додаються, зокрема, документи про місце
проживання (реєстрації) особи, а в силу
п. 29 «Порядку…» за документ, що
засвідчує місце проживання особи,
приймаються: паспорт або довідка
уповноважених органів з місця
проживання (реєстрації), у тому числі
органів місцевого самоврядування.

Вирішуючи позов на користь
відповідача, суд виходить з того, що
наведеними положеннями законодавства
про призначення пенсії документ про
місце проживання (реєстрації) заявника
передбачений як такий, чиє надання є
обов'язковим, що зумовлено
необхідністю правильного вибору
територіального органу Пенсійного
фонду України, так як заяви про
призначення пенсії належить подавати
за місцем проживання або реєстрації
фізичної особи.

Згідно із п. 42 «Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» право особи на одержання
пенсії установлюється на підставі
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду всіх поданих документів
органом, що призначає пенсію.

Згідно із п. 5 «Порядку…» у разі, якщо
до заяви про призначення, відновлення
пенсії додані не всі необхідні
документи, орган, що призначає пенсію,
письмово повідомляє заявник а про те,
які документи необхідно подати
додатково, про що в заяві про
призначення пенсії робиться
відповідний запис. Якщо вони будуть
подані не пізніше трьох місяців з дня
повідомлення про необхідність подання
додаткових документів, то днем
звернення за пенсією вважається день
приймання заяви про призначення пенсії
або дата, зазначена на поштовому
штемпелі місця відправлення заяви.

Оскільки, як випливає з преамбули
«Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій», він («Порядок…»)
регулює питання щодо подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України, суд не вбачає в діях
представника суб'єкта владних
повноважень, на яких покладено
обов'язок неухильного дотримання
законодавства про призначення пенсії,
ознак неправомірної поведінки та
посягання на положення закону.

Напроти, суд знаходить правомірним і
таким, що відповідає вимогам п. 5
«Порядку…» роз'яснення, яке надане
позивачці у письмовому зверненні
відповідача від 21.03.2014 року, про
необхідність надання інформації про
місце проживання в м. Запоріжжі, яка
(інформація), перш за все, призвана
вирішити питання про підвідомчість
цієї заяви тому чи іншому органу ПФУ в
межах їхньої територіальної
юрисдикції.

При розв'язанні адміністративного
спору суд не погоджується з
твердженнями представника позивача
про те, що відмова відповідача в
призначенні пенсії порушує її права,
закріплені статтею 2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» та
статтею 24 Конституції України, з
кількох причин.

По-перше, позивач не отримала відмову
в виплаті пенсії, а в силу наведеного
положення «Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» була письмово
проінформована про необхідність
надання документу, пред'явлення якого
передбачено законом, тому суд не може
констатувати порушення її
конституційного права на отримання
пенсії.

У зв'язку з цим суд вважає, що за
бажання позивачки на час оформлення
пенсії вона мала б отримати довідку про
її тимчасове проживання за певною
адресою в м. Запоріжжі, яка, як
встановлено судом з пояснень
представника відповідача, повністю
відповідала б вимогам пункту 29
«Порядку…» до документу, що засвідчує
місце проживання особи.

По-друге, із найменування, преамбули
та змісту Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зокрема, із
змісту статті 2 Закону, випливає, що він
регулює відносини, пов'язані зі
свободою пересування та вільним
вибором місця проживання в Україні, а
предметом цього судового розгляду не є
порушення такого права позивачки, яке,
як вбачається суду, ніяким чином не
звужене.

Суд погоджується з доводами
представника відповідача про те, що
посилання на невідповідність дій
відповідача рішенню Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року є
неналежними до цього спору, оскільки
зазначеним рішенням визнані
неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст.
49, речення 2 ст. 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а також звернуто увагу
Рерховної Радим України на
необхідність проведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсії
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, а також
прийняття закону про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними.

Натомість насьогодні на
законодавчому рівні порядок та виплата
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору , не
регламентовано.

Дійшовши висновку про необхідність
відмови у задоволенні позову, суд, як
вже зазначено, не може констатувати, що
позивачем отримана відмова в виплаті
пенсії, тим більш з мотивів її
непроживання в Україні, а що стосується
вимоги відповідача про надання
документу, необхідного для призначення
пенсії, вона (вимога) є такою, що
ґрунтується на законі, обов'язок
неухильного дотримання якого кожним
закріплений в ст. 68 Основного Закону
України.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого суд
вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Не вбачаючи в діях суб'єкта владних
повноважень ознак порушення права
позивача, суд доходить висновку про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 10, 70, 71, 159-162, 185,
186 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Запоріжжя про визнання
бездіяльності протиправною та
спонукання до вчинення певних двй
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.П.
Суркова