Справа № 2-а-12747/08/1570
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2014 р. м. Київ
К/9991/7951/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Приморському районі
м.Одеси

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 09.12.2009

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26.01.2011

у справі № 2а-12747/08

за позовом «Компанії «Медфарком» у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю

до Державної податкової інспекції у
Приморському районі м.Одеси

про визнання недійсними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 09.12.2009,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26.01.2011, адміністративний позов
задоволено в повному обсязі. Визнано
недійсними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м.Одеси від 02.06.2008
№ /0, від 02.06.2008 № /0, від 01.08.2008
№ /1, від 01.08.2008 № /1, від 03.09.2008
№ /2 та від 03.09.2008 № /2. від
26.11.2008 № /3 та від 26.11.2008 № /3.

ДПІ у Приморському районі м.Одеси
подала касаційну скаргу, в якій просить
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено такі обставини.

Підставою для визначення за
оспорюваними податковими
повідомленнями-рішеннями від 02.06.2008 №
/0, від 01.08.2008 № /1, від 03.09.2008 №
/2 та від 26.11.2008 № /3
податкового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 54200,00 грн. основного
платежу та 26755 грн. штрафних санкцій
слугували висновки перевірки про
порушення позивачем вимог п.п. 4.1.1 п. 4.1
ст. 4., п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що полягало у
тому, що позивач визначав доход від
продажу товарів (медикаменти)
пов'язаній особі - ЗАТ
«Медфарком-Південь» виходячи з
договірних цін, які менші за звичайні
ціни на такі товари. При цьому позивач
занизив валовий доход на суму наданої
ЗАТ «Медфарком-Південь» знижки, що
призвело до реалізації медпрепаратів
за ціною нижче ціни придбання, яка
визначена митними деклараціями.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) (далі Закону № 334/94-ВР)
з метою оподаткування доход, отриманий
платником податку від продажу товарів
(робіт, послуг) пов'язаним особам,
визначається виходячи із договірних
цін, але не менших за звичайні ціни на
такі товари (роботи, послуги), що діяли
на дату такого продажу.

Відповідно до п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону №
334/94-ВР якщо цим пунктом не встановлено
інше, звичайною вважається ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладає на податковий орган у
порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) на час виникнення
спірних відносин регулювався п. 1.20.2 п.
1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, в межах якого
податковий орган зобов'язаний був
діяти при визначенні рівня звичайних
цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

З наведеного випливає, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) податковий орган
зобов'язаний використовувати
інформацію про укладені на момент
продажу такого товару договори з
ідентичними (однорідними) товарами, які
б (договори) мали співставні умови, що
можуть вплинути на ціну товару, а також
враховувати інші об'єктивні умови, що
можуть вплинути на таку ціну.

Однак, при визначенні рівня звичайних
цін податковий орган діяв не в межах
наведеної норми законодавства, не
використовував договори зі
співставними умовами, які могли
вплинути на ціну товару.

Позиція ж відповідача про те, що митна
вартість товару є його звичайною ціною
є такою, що не ґрунтується на
положеннях законодавства, жодною
нормою якого не передбачено, що митна
вартість товару, яка визначається для
товарів, що ввозяться на митну
територію України, є звичайною ціною
для такого товару, який реалізується на
внутрішньому ринку України.

За таких обставин, не може вважатися
доведеним податковим органом той факт,
що ціна товарів, реалізованих
позивачем на внутрішньому ринку
України, є нижчою за звичайні ціни.
Виходячи з положень п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» необхідно
вважати, що така ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Враховуючи наведене, оспорювані
податкові повідомлення-рішення про
визначення податкового зобов'язання з
податку на прибуток є протиправними.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що підставою для
визначення за оспорюваними
податковими повідомленнями-рішеннями
від 02.06.2008 № /0, від 01.08.2008 № /1,
від 03.09.2008 № /2 та від 26.11.2008 №
/3 податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 20592
грн. основного платежу та в сумі 10296 грн.
штрафних санкцій слугували висновки
перевірки про порушення позивачем
вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.1997 № 168/97-ВР (далі Закону № 168/97-ВР), що
полягало у неправомірному віднесенні
до складу податкового кредиту поточних
податкових періодів податку на додану
вартість на підставі податкових
накладних, виписаних у минулих
податкових періодах, але не отриманих
ним у таких періодах. Податковий орган
вважає, що оскільки позивач не
скористався правом сформувати
податковий кредит у періодах, в яких
виписані податкові накладні, то він
втратив таке право.

Інших фактичних підстав для
позбавлення позивача права на
податковий кредит податковий орган не
визначає.

Виходячи з положень п.п. п.п.7.2.3, п.п. 7.2.6.
п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, яка видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги). Податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Пункт 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
забороняє включати до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Зі змісту наведених положень Закону №
168/97-ВР випливає, що у податковому
обліку податкова накладна є тим
документом, який складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця і визначається як
розрахунковий документ, що підтверджує
вчинення певної господарської
операції, за якою виникають податкові
зобов'язання, породжує у платників
податку (покупця та продавця) обов'язки
та права щодо нарахування та сплати
податку на додану вартість, в тому
числі підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.

Зважаючи на наявність у позивача при
формуванні податкового кредиту
податкової накладної, виданої
платником податку на додану вартість,
яка має силу податкового і одночасно
розрахункового документу та
підтверджує факт вчинення позивачем
господарської операції, що є об'єктом
оподаткування, відсутність у законі
обмежень щодо строку давності на
відображення податкового кредиту у
податковому обліку, суд касаційної
інстанції вважає, що формування
платником податку на додану вартість
податкового кредиту не у періоді, коли
виникло таке право, а у періоді, коли
отримано податкову накладну, само
собою не може бути підставою для
позбавлення такого платника права на
податковий кредит.

З огляду на відсутність підстав для
висновку про порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
надану судами правову оцінку
встановленим обставинам, касаційна
скарга залишається без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Приморському районі
м.Одеси залишити без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 09.12.2009 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26.01.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
ухвали, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Н.Г. Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун